Poznámky k biblickým textům liturgie (cyklus C)
Obsah
1. neděle adventní	9
2021	9
2018	11
2015	13
2012	24
2009	30
2006	33
2. neděle adventní	37
2021	37
2018	42
2015	44
2012	53
2009	57
2006	59
3. neděle adventní	65
2021	65
2018	68
2015	72
2012	75
2009	83
2006	86
Bohoslužba obrácení	90
2009	90
4. neděle adventní	93
2021	93
2018	96
2015	99
2012	102
2009	106
2006	108
Slavnost Narození Páně	112
2021	112
2006	115
Svátek svatého Štěpána	118
2012	118
Svátek Svaté rodiny	122
2018	122
2021	124
2015	126
2012	129
2009	132
2006	135
Slavnost Ježíšovy Matky	139
2022	139
Slavnost Zjevení Páně	142
2022	142
2019	143
2016	146
2013	148
2. neděle po Narození Pána	154
2010	154
Svátek Ponoření Pána	156
2022	156
2019	161
2016	163
2013	166
2010	171
2007	174
2. neděle v mezidobí	178
2022	178
2019	182
2016	186
2013	191
2010	195
2007	197
3. neděle v mezidobí	202
2022	202
2019	205
2016	207
2013	210
2010	213
2007	215
4. neděle v mezidobí	220
2022	220
2019	222
2016	224
2013	227
2010	230
2007	234
5. neděle v mezidobí	238
2022	238
2019	242
2016	245
2013	248
2010	251
2007	254
6. neděle v mezidobí	260
2022	260
2019	262
2010	266
2007	268
7. neděle v mezidobí	273
2022	273
2019	277
2007	281
8. neděle v mezidobí	285
2022	285
2019	288
1. neděle čtyřicetidenní	291
2022	291
2019	294
2016	297
2013	301
2010	305
2007	308
2. neděle čtyřicetidenní	312
2022	312
2019	317
2016	320
2013	325
2010	329
2007	331
3. neděle čtyřicetidenní	336
2022	336
2019	340
2016	342
2013	346
2010	350
2007	353
4. neděle čtyřicetidenní	359
2022	359
2019	362
2016	365
2013	368
2010	372
2007	374
5. neděle čtyřicetidenní	379
2022	379
2019	383
2016	386
2013	389
2010	392
2007	395
Květná neděle	400
2022	400
2019	402
2016	405
2013	408
2010	413
2007	414
Slavnost velikonočních dnů	416
2019	416
2013	420
2010	422
2007	430
Zelený čtvrtek	436
2022	436
2016	438
Velký Pátek	442
2022	442
2016	445
Slavnost Zmrtvýchvstání Pána	448
2022	448
2016	452
2. neděle velikonoční	454
2022	454
2019	458
2016	462
2013	465
2010	470
2007	472
3. neděle velikonoční	477
2022	477
2019	480
2016	483
2013	486
2010	490
2007	492
4. neděle velikonoční	497
2022	497
2019	500
2016	502
2013	504
2010	507
2007	510
5. neděle velikonoční	515
2022	515
2019	518
2016	522
2013	527
2010	530
2007	533
6. neděle velikonoční	538
2022	538
2019	541
2016	543
2013	545
2010	550
2007	552
7. neděle velikonoční	557
2022	557
2019	559
2016	562
2013	566
2007	572
Slavnost Nanebevstoupení Pána	576
2010	576
Slavnost Seslání Ducha Svatého	580
2022	580
2019	583
2016	587
2013	591
2010	595
2007	598
Slavnost Nejsvětější Trojice	603
2022	603
2019	605
2016	607
2013	611
2010	616
2007	619
Slavnost Těla a Krve Páně	623
2022	623
2019	626
2016	629
2013	632
2010	635
Slavnost Narození Jana Ponořovatele	640
2007	640
10. neděle v mezidobí	644
2016	644
2013	647
11. neděle v mezidobí	651
2016	651
2013	654
2010	658
12. neděle v mezidobí	661
2016	661
2013	664
2010	667
13. neděle v mezidobí	672
2022	672
2019	674
2016	677
2013	681
2010	685
2007	689
14. neděle v mezidobí	692
2022	692
2019	694
2016	697
2013	700
2010	704
2007	709
15. neděle v mezidobí	714
2022	714
2019	717
2016	720
2013	722
2010	729
16. neděle v mezidobí	732
2022	732
2019	735
2016	737
2013	739
2010	742
2007	746
17. neděle v mezidobí	750
2022	750
2019	752
2016	756
2013	760
2010	763
2007	767
18. neděle v mezidobí	772
2022	772
2019	774
2016	776
2013	779
2010	783
2007	787
19. neděle v mezidobí	790
2022	790
2019	792
2016	795
2013	797
2010	799
2007	806
Slavnost Nanebevzetí Panny Marie	810
2010	810
20. neděle v mezidobí	816
2022	816
2019	819
2016	822
2013	825
2007	828
21. neděle v mezidobí	833
2022	833
2022 – (Příloha: Slavení Dne Páně – rodinný rituál)	835
2019	846
2016	848
2013	850
2010	853
2007	858
22. neděle v mezidobí	862
2022	862
2019	864
2016	867
2013	871
2010	876
2007	881
23. neděle v mezidobí	885
2022	885
2019	888
2016	890
2013	893
2010	897
2007	900
24. neděle v mezidobí	904
2022	904
2019	908
2016	912
2013	915
2010	915
2007	922
25. neděle v mezidobí	927
2019	927
2016	930
2013	933
2010	936
2007	939
26. neděle v mezidobí	943
2022	943
2019	944
2016	947
2013	949
2010	951
2007	956
27. neděle v mezidobí	962
2022	962
2019	964
2016	966
2013	970
2010	974
2007	977
28. neděle v mezidobí	982
2022	982
2019	984
2016	988
2013	991
2010	995
2007	998
29. neděle v mezidobí	1001
2022	1001
2019	1004
2016	1006
2013	1009
2010	1013
2007	1017
30. neděle v mezidobí	1022
2022	1022
2019	1025
2016	1028
2013	1031
2010	1034
2007	1038
31. neděle v mezidobí	1042
2022	1042
2019	1045
2016	1048
2013	1051
2010	1054
2007	1057
32. neděle v mezidobí	1061
2022	1061
2019	1064
2016	1068
2013	1072
2010	1075
2007	1079
33. neděle v mezidobí	1084
2022	1084
2019	1087
2016	1092
2013	1094
2010	1097
2007	1102
Slavnost Ježíše Krista Krále	1106
2022	1106
2019	1109
2016	1112
2013	1116
2010	1120
2007	1125

	1. neděle adventní

	2021
1. neděle adventní       Jer 33:14-16       1 Sol 3:12-4:2       Lk 21:25-28. 34-36       28. listopadu 2021

První čtení nám připomíná: „Hospodin je naše spravedlnost.“ To je víc než naše heslo.
Ta slova jsou naším základním nasměrováním.
Závažně se hlásíme k boží moudrosti, neboť jsme si ověřili její nosnost.

Když Ježíše opustilo nemálo jeho učedníků (J 6:61n), Učitel pravil i apoštolům: „Nikoho nedržím!“
Ale Petr prohlásil: „Ke komu jinému bychom šli? Ty máš slova věčného života. Ověřili jsme si, že přicházíš od Boha, proto ti důvěřujeme.“
Neopakujeme ta slova jako náboženskou frázi, s apoštolem Petrem už víme, že následování Ježíše je náročné.

I druhé čtení nám připomíná, že máme usilovat o přátelství s druhými – neboť to patří do programu pro život věčný.

Před týdnem jsme znovu slyšeli Ježíšova slova, která si chceme dobře pamatovat:
„Přišel jsem vydat svědectví pravdě.
Kdo je z pravdy, slyší můj hlas.“
Co těmi slovy Ježíš myslí?

Ježíš nám poskytuje své přátelství. Svým životem svědčí, jakou hodnotou přátelství má. Jeho ovoce, zakoušíme. U Ježíše se učíme být přítelem.
Odmala jsme obdivovali věrné přátele (od dětských hrdinů: Tří mušketýrů, Vinnetoua a Old Shatterhanda, až po biblické osobnosti, Davida a Jonatána, Ježíše a jeho učedníky).
Do jaké míry bychom sami – bez Ježíše – dorostli k obrazu Boha, který je Přítelem největším a nejbližším těm, kteří ho chtějí poznávat?

Dnešní evangelium připomíná veliké úzkosti a zemětřesení vztahů, které si lidé už tolikrát způsobili. I Ježíš prošel nepřátelstvím mnohých. Pohár nenávisti a násilí vypil až do dna. Ale obstál, své přejícnosti lidem se nevzdal. Neměl krizi víry. Jeho přátelství k nám nevyhodilo do povětří ani potupné umučení, kterým byli trestáni vzbouření otroci.

Kdo objevil, že boží slovo je životadárné, ten bere úsilí o přátelství s druhými jako krásné zadání od Boha. Ví, že naše vztahy už nestojí jen na našich sympatiích nebo nesympatiích k druhému.

Ježíš nás k ničemu nenutí, ale ten, koho jeho slovo vábí, se s ním vydává na cestu učení jak si přátelskost osvojit.
Přátelství nelze vynutit. Každé umění vyžaduje práci a překonávání překážek.
S Ježíšem se potkalo mnoho lidí, ale řada z nich – kteří mu dříve nadšeně přikyvovali – od něj po čase odešla. Proč přátelství mnohých s Ježíšem skončilo?
Co se s těmi lidmi stalo?
Zkusme hledat příčinu.
Hledání pravdy, přátelství a lásky vyžaduje určitou a nevyhnutelnou práci: chci znát druhého, chci mu porozumět, ptám se na důvody jeho názoru.
Ježíš nás učí nevnucovat druhému svůj názor. Bránit ho před pomluvami a před vlastním podezřením (tomu se říká věrnost). Máme-li něco proti druhému, máme si to spolu co nejdříve vyříkat. Komukoliv máme dát příležitost k obhajobě (to je otázkou spravedlnosti). Kdo z nás jsme neublížili nechtěně druhému?

Díky velkorysosti druhého se naše vztahy mohou napravovat. I přiznaná zrada a úsilí o nápravu může přátelství obnovit (vzpomeňme na Jákoba a Ezaua, Josefa a jeho bratry, na Ježíše a apoštoly), je-li na naší straně ochota k milosrdenství.
Pozornost druhého i přátelství se nedají vynutit. K porozumění je zapotřebí oboustranného souhlasu a práce obou stran.
To vše známe z manželství.
I přátelství některých velkých osobností skončila.
Ztráta přátelství druhého je bolestná.
(Kéž by nám zůstala alespoň vzájemná úcta. Neškrtejme bohatství, které jsme dříve spolu prožili. Neplivejme do studny, ze které jsme dříve pili.)

Proč přátelství mnohých s Ježíšem skončilo?
 –	Neslyší nebo nechtějí slyšet Ježíšovy rady k budování přátelství.
 –	(„Kdo je z pravdy, slyší můj hlas.“)

Doba našeho života i čas letošního Adventu je pro nás darem od Boha.
Nevíme, který Advent bude naším posledním. Ale máme vědět, jak bychom jej měli prožít.
Proč ovšem čekat na konec, když můžeme ledacos obnovit už teď.
Vánoce lze prožít všelijak.
Mnoho lidí naříká, že na náměstí nebude rozsvícení Vánočního stromu. My si každoročně rozsvěcujeme vánoční stromek až na Štědrý den.

V příloze nabízím pár řádek o Adventu:
CHVÁLA ADVENTU

Za svůj životní program jsme přijali úsilí o porozumění a spolupráci s druhými, nejbližšími počínajíc. Chceme, aby nám bylo spolu dobře.
Poslední neděle církevního roku nám připomíná Ježíšův způsob kralování – jeho službu lidem. Všímáme si, že Bůh slouží nám, ne my jemu. Každou neděli pro nás pořádá svou slavnost.
Bůh nás nazývá svými královskými dcerami a syny. Od Ježíše se královskému chování učíme. Advent nás každoročně zve k přípravě vánočních svátků. Víme, koho narozeniny slavíme. Chceme jeho přátelství zase o něco více přijmout – abychom uměli být nablízku Bohu i lidem.

Co znamená nechat si posvětit adventní věnec? Co má Bůh s věncem dělat?
Modlitbou chceme pohnout se sebou, ne s Bohem. Modlitbou vyslovujeme své rozhodnutí, co chceme změnit nebo se naučit my, a Boha k tomu prosíme o pomoc.
Adventní věnec je nám připomínkou, že se chceme nechat zasvěcovat do Ježíšova způsobu života, s ním chceme sloužit jeden druhému. Každá další rozsvícená svíce věnce nás zve k dalšímu kroku.
Rodinné slavnosti podporují soudržnost rodiny.

Advent je časem našeho otevírání se Kristu i lidem.
Před léty jsme si k tomu vymysleli rituál.

Na 1. neděli adventní táta připomene, že boží království se buduje službou druhým. Jednu židli nebo křeslo prohlásí za královský trůn (kvůli dětem třeba přehozením červené látky) a posadí na něj maminku – ta nám nejvíce slouží. Společně s dětmi maminku chválí, čím je pro nás jedinečná, co vše pro nás dělá, jakým bohatstvím pro nás je, a děkuje jí.
Pak maminka vyzve manžela, aby se on posadil na „trůn“, a s dětmi mu také vzdají stejný „hold“.
Potom jsou postupně na „trůn“ posazeny jednotlivé děti (také prarodiče, pokud jsou přítomni). I děti potřebují slyšet od rodičů, jakým pokladem pro rodiče jsou a čím přispívají k božímu království nejen v rodině. Každý taková ocenění potřebujeme, jsou pro nás pohlazením duše.

2. neděli adventní rodina posadí na „trůn“ nejprve tátu. Ten poděkuje rodině za ocenění, kterému se dostalo o minulé neděli. Přečte Ježíšova slova z J 18:37  a vyloží je: „Ježíš životem dosvědčil, že vše co děláme dobrého je přínosné pro nás a pro Boha. I já si chci osvojit něco dalšího.“ A poprosí manželku o radu: „Co by sis ode mne přála? Poraď mně, co nového si mám osvojit – aby nám spolu bylo čím dál víc dobře?“
Potom se táta ptá dětí, co by si od něj přály (ne věc, ale jednání).
Potom se maminka stejným způsobem ptá manžela a pak dětí.
Možná se větší děti také posadí na trůn a budou ptát rodičů a sourozenců na jejich přání.

3. neděli adventní slavíme v kostele bohoslužbu smíření. Hodinu promýšlíme jedno téma. (Letos: Jsi odpovědný za svou růži aneb chvála přátelství.)

Na 4. adventní neděli se v rodině radíme, jak budeme slavit Vánoce, aby nám materiální záležitosti (úklid, příprava jídel, shánění dárků) nepřevážily samotné slavení. Abychom nebyli jen konzumenty (cukroví a televizní obrazovky), ale přijímali druhé i Boha do svého života. I umění slavit se chceme učit. Společným slavením se velice hlásíme ke svým nejbližším.

V Adventu doma zpíváme Staročeské roráty (hudební klenot České muziky).
Vánoční stromek rozsvěcujme až na Štědrý den. Je nám připomínkou Stromu života z Ráje. Tím je pro nás Ježíš. Z něj a z jeho vyučování se živíme.
Už na začátku Adventu přemýšlíme, komu a jak přispějeme – někomu z těch mnoha, kterým chybí něco podstatného k životu.

	2018
1. neděle adventní       Jer 33:14-16       1 Sol 3:12-4:2       Lk 21:25-28. 34-36       2. prosince 2018

Advent nám připomíná stálé boží sestupování k člověku a zve nás k našemu vystupování s Ježíšem k Bohu.
Bůh je krásnější a velkorysejší než nakolik jej dosud známe; pokud budeme stát o větší porozumění Bohu, čekají nás další a další úžasná překvapení a dosud netušené objevy.

Opět – jako před dvěma týdny – uslyšíme úryvky z biblických apokalyptických textů (nepřehlédněme, že jsou slovem veliké útěchy – pravda a láska nakonec pro mnohé zvítězí).
Byli jsme Bohem nesmírně obdarováni a pozvání k dobrému hospodaření se světem a se vztahy s druhými. Už jen na nás záleží, zda bude na světě lépe nebo špatně. Povzbuzující je pro nás boží ujištění, že Bůh je na straně života. On bude mít také poslední slovo.

K prvnímu čtení.
Hospodinova spravedlnost je jiná než ta naše. 

Bůh o nás vždy štědře pečoval, pečuje a bude pečovat. Ale určité dary nám dá, až vytvoříme podmínky k jejich přijetí, až budeme schopni je užívat. 

Už před dvěma týdny jsme z evangelia Markova slyšeli výzvu k bdělosti nad zlem. Dnešní úryvek z Lukášova evangelia nás odkazuje na celou řeč (Lk 21:5) 

Říkali jsme si, že nechceme vstoupit do nebeského království s „odřenýma ušima“. Proč bychom šidili sebe, své nejbližší a další lidi?

Bůh nás stvořil z lásky a svou láskou nás k lásce zve.
Přichází jako náš Ženich. Získal si naše srdce.
Ježíš je obrazem Otce. Opět přichází jako Ženich (to nebereme jako samozřejmost, vždyť nejen za starým Izraelem, ale i za námi – křesťany – zůstávají oceány slz a moře krve našich obětí).
I Ježíš si naše srdce získal. Chceme být nevěstou, která se mu líbí a chce mu být k ruce. (I pohádka o Popelce vypráví, podle čeho si princ vybral nevěstu.)

Žasneme nad bohatstvím životního programu, ke kterému nás Bůh zve.
Netušili jsme čeho dobrého a krásného je naše srdce schopno. Vznášeli jsme se, když jsme byli zamilovaní. Byli jsme překvapeni láskou, která se objevila při narození prvního dítěte. „Srdce mámy roste a rozšiřuje se příchodem dalších dětí a během dalších let,“ pravila jedna maminka. Vnoučata jsou opět další radostí ...
I pravnoučata se do našeho srdce vejdou. Přátelství nemá strop.
Nemám slov o lásce rodičů k dětem s postižením. Je dojemné, stará-li se jeden z partnerů o toho, který trpí demencí …
O božím přátelství to platí ještě víc!
Všechna krása a láska, se kterými se setkáváme, jsou bohatstvím, z kterého můžeme dál a dál rozdávat.
Dobrý čin nás sám volá k dalšímu dobrému činu.

Můžeme být velikým požehnáním pro druhé. 

Ale to není vše. Bůh nám nabízí království nebeské. 
Smrt blízkého i naše vlastní smrt pro nás nemusí být bezednou a temnou propastí.
V každém případě nám přináší zármutek, ale nemusí být jen bezedným a ochromujícím žalem.
Každé loučení je smutné, není samozřejmostí, zda se uvidíme příště. Smrt je největším loučením. Za její bránu jsme nenahlédli.
Je-li ten, kdo odchází při smyslech, pak nejen my, kteří zůstáváme, ale i ten, kdo odchází, si bolestně vyčítáme, že jsme tomu druhému nedali dost krásy, pravdy a lásky.
Ale pro toho, kdo dokáže důvěřovat příslibům o království nebeském, může být i umírání velikým darem, stejně tak pro pozůstalé.
Slyšíme-li od našeho blízkého, který nás má rád: „Těším se, až mě Ježíš dovede na úroveň nebešťanů a já tě budu mít mnohem víc rád, než jak se mně to dosud povedlo,“ (ušlechtilí lidé nevedou na smrtelné posteli jalové řeči, nepronášejí náboženské fráze) – pak jsme i na smrtelné posteli spolutvůrci Ježíšova pokoje.
Ten, kdo dojde takovéhoto poznání opřeného o životní zkušenost s božími přísliby o nebeském království a s životem pro druhé, ten nás může velice potěšit a podpořit naše hledání životního smyslu.

Připojím poznámku. Protože nevíme, zda budeme umírat při smyslech, proto je důležité mluvit o své smrti a naději na Budoucnost dříve, než nás budou opouštět síly.
My starší – snad s většími zkušenostmi s božím přátelstvím – tím možná upokojíme starost těch mladších o nás, o jejich vlastní stárnutí a o jejich postoj ke své smrtelnosti. 
Jestli dojdeme k pokojnému odevzdání se ve smrti v důvěře v Boha milosrdného, budeme svědky lásky boží.

Dokážeme-li zemřít s důvěrou v boží Náruči, můžeme tím obdarovat i Boha, neboť jeho starost a úsilí zbavit nás strachu ze života a smrti nebyla marná. (Vždyť i my jsme rádi, uchýlí-li se naše vystrašené dítě do naší náruče.)

To může tedy také patřit ke smyslu Ježíšových slov: „Bděte a modlete se …“.
Bůh nás vede životem a ukazuje nám jeho krásy. Obdarovává nás svým přátelstvím a vede nás k zakoušení blaženosti z toho, když na jeho přátelství odpovídáme svým přátelstvím.
Objevuje nám i radost ze služby druhým.

	2015
1. neděle adventní       Jer 33:14-16       1 Sol 3:12-4:2       Lk 21:25-28. 34-36       29. listopadu 2015

Jen někdo chce porozumět Adventu. Pro nás je Advent začátkem „nového školního roku“ božího vyučování. (Pro začátečníka je srovnáním si kroku s Bohem.)

Jak jsme dopadli při vyučování v minulém ročníku? Není samozřejmostí, zda postoupíme do dalšího ročníku. 

Jako táta při narozeninách syna říká: „Ondřeji, já se letos budu pátý rok učit být tvým dobrým tátou, a ty se budeš pátý rok učit být naším synem“, tak letos říkáme Bohu: „Bože, budu se letos X. rokem víc snažit Ti porozumět, abych si Tě mohl ještě víc zamilovat celou svou bytostí, abych byl schopen s Tebou patřičně spolupracovat a abys Ty mě mohl obdarovat dalšími dary.“

Evangelium mluví o krizích, kterým se Ježíši nepodařilo a nepodaří zabránit (vedeme si svou). Je dobré si o těchto krizích z evangelií přečíst více, abychom příčinám krizí rozuměli a ujasnili si, co nám Ježíš a Bůh nabízejí a co je naším úkolem. 
V Bibli je popsáno mnoho krizí (mezi manžely, sourozenci, v lidu Božím, mezi Bohem a člověkem, mezi lidem Božím a pohany, mezi učedníky, mezi apoštoly …).
Od samotného Boha víme, že v našich krizích nemusíme zůstávat odkázáni jen na svou lidskou moudrost a své lidské síly.

V prvním čtení byl Judejcům přislíben někdo, kdo bude prosazovat právo a spravedlnost Boží. Je nám dán k životu a bezpečí (krize otřásají naším bezpečím a našimi jistotami).
Jeho jméno je „Hospodin je naše spravedlnost“.
Naším programem může být „boží spravedlnost“. Ježíšovi učedníci takový program přijali za svůj.
Natolik se vyučili o Boží spravedlnosti u Mojžíše, že mohou dostat nového Učitele spravedlnosti boží. Jemu visí na rtech.

Ježíšovi učedníci si velice přáli, aby Ježíš vyhlásil a prosadil Mesiánské království. S úsměvem jim vysvětlovat, že Mesiáš nepřijede na nějakém nebeském tanku. (To by se v jeho království objevili i překabátěnci, patolízalové, úslužní lokajové, vyžírkové, nemakačenkové a lajdáci, atd.)
Boží království se nevyskytuje plošně na nějakém území, je královstvím personálním. Začíná v každém, kdo se snaží Bohu porozumět, kdo stojí o jeho spravedlnost, kdo se snaží uspořádat sebe sama a vztahy s druhými a s Bohem podle Ježíšových slov (přikázání). 

Krize v našich životech otřásají mnohým. Sluncem a hvězdami v našich životech mohou být rodiče, partneři, autority, ty nejsou neotřesitelné. Mořem je míněno jakékoliv pro nás nepřemožitelné zlo.
My se ale nemusíme hroutit a umírat strachem. To neznamená, že nemáme strach, ale kdo si pečlivě buduje důvěryhodný vztah s Bohem, může doufat, že poslední slovo bude mít Bůh.
Naši rodiče neumřeli strachem při ohlášení světové války a nezhroutili se pod krutým komunismem. Snažili se především chovat rovně, nešli za prospěchem osobním a politickým. Neuhnuli, byli lidmi vzpřímenými. Přátelství s Kristem bylo pro ně nejvyšší hodnotou.

I v současných našich krizích – rodinných i společenských – máme možnost se ptát, jak nás vidí Bůh. „Bděte a modlete se, znamená, včas se ptát, co by na náš život řekl Bůh. Co by nám poradil změnit, vylepšit, čemu předejít v našem životě a okolo nás.
(Nejen Nicholas Winton je příkladem, že se dá něco dělat i v situacích, kdy nás chce někdo strašit, aby nás ochromil a ovládl.)

Varování před dychtivostí po vlastnění je oprávněné. Největším pokušením je touha po moci, tou se někteří lidé nezřízeně opíjejí.

Vrátíme se k dokončení tématu o nemoci. Nemoc je krizí našeho zdraví. Jak přichází, není tajemstvím.
Židé a křesťané slyšeli, „tělo je chrámem Ducha“, ale určitý druh pohanství byl hlasitější: „tělo je nádobou hříchu a je třeba ho držet pod krkem“ ...
Naši předkové měli dost pohybu a tělesné práce, žili střídmě.
Nás ohrožují jiná nebezpečí. Touze po nějakém bohatství (úspěchu, práci, vlastní důležitosti …), dáváme často přednost před zdravím a časem pro rodinu. Málo se hýbeme, příliš jíme, zanedbáváme dobrou životosprávu a péči o zdraví těla, duše a ducha (před zdravými vztahy s druhými a s Bohem).
Druhému obyčejně umíme poradit, čeho by měl ubrat a co přidat, ale sami sobě si falešně zdůvodňujeme, čeho se vzdát nemůžeme. Často dobře víme, co bychom měli změnit, ale neumíme to (například říkat v určité věci druhým: „Ne!“). Až když naše zdravotní potíže přerostou únosnou mez, rozhlížíme se po pomoci. Nemnozí chtějí po lékaři, aby je dal do pořádku, jiní se obracejí na léčitele ...
Za týden opět uslyšíme základní a zásadní slova: „Obraťte se k Bohu.“

Říkali jsme si, že i nemoc (jakožto i každá jiná krize) nás může něco naučit. Přijmeme-li ujištění, že Bůh na nás nesesílá nemoc jako trest, máme se ptát, co můžeme ve svém životě a vztazích změnit? Ani sama smrt pro nás není katastrofou (může být neštěstím), které má poslední slovo. (Tím těžkost smrti neomlouváme, zvláště smrt rodičů nedospělých dětí, nebo smrt dětí a mladých lidí, kteří nestihli mít svoje děti a vnuky.)

Péče o nemocného se netýká jen těla. I duchovní život nemocného se dostává do jiné pozice. K tomu máme nemocným pomáhat. Aby svou nemoc mohl snášet v důvěře v Boha, je třeba mu být nejprve lidsky nablízku.
Respektujeme, že někteří nemocní říkají, že se nemohou modlit, přemýšlet o vlastním životě, nemohou číst náboženskou literaturu. Není málo, když u nemocného někdy raději mlčíme, než abychom říkali náboženské fráze nebo zbaběle lhali, že bude zase vše v pořádku, když i nemocný vidí, jak nemoc postupuje. Pro nemocného může být nesení nemoci (snaha být trpělivý, respektovat ošetřující, vděčnost za pomoc) projevem nového duchovního života. I neschopnost modlit se může být přijetím jeho stavu. Každý nemocný může být užitečný. Nevyčítat druhým, nezávidět, přát druhým dobro, navzdory svému trápení svědčit o Boží přejícnosti, je velikým příspěvkem k dobru ve světě a statečným svědectvím, že život má smysl. Je projevem velkorysosti, který zdravý nemůže vydat.
Dokáže-li nemocný myslet i na další postižené lidi a bídu světa, pak jeho touha po „zdravějším světě“, (po lepším soužití lidí a spolupráci s božími plány ve světě) může být významnou modlitbou.
Od takových nemocných se pak můžeme učit jak nést obtíže života. Známe takové lidi. (V příloze nabízím krásný rozhovor.)

Několik poznámek ke slavení svátosti nemocných.
Na 2. vatikánském koncilu se také vedla rozprava o pomazání nemocných. Mnoho biskupů volalo po praxi prvního tisíciletí křesťanství – olej posvěcený biskupem byl dáván členům rodiny nemocného a ti doma nemocného s modlitbami mazali.
Jiní biskupové říkali, máme i katechety, spolupracovníky v nemocnicích, zdravotní sestry a řeholní sestry pracující s nemocnými, pověřme je pomazáním nemocným.
Někteří biskupové ale byli proti, chtěli, aby svátost nemocných byla udělována jen jednou za život. Se svátostí nemocných je spojeno odpuštění hříchů a to je věcí kněze, argumentovali.
Zvítězili konzervativci (koncil je vždy kompromisem), bylo rozhodnuto: jen kněží jsou udělovateli svátosti nemocných.
Brzy mnozí biskupové naříkali: alespoň jáhni by měli tuto svátost udělovat, často přece pracují v nemocnicích. (Nedávno jsem opět před návštěvou našich biskupů „ad limina“ navrhoval, aby v Římě toto přání vznesli. Jenže biskupové za nemocnými nechodí …)

Je zvláštní, že řada našich kněží je proti častějšímu udělování svátosti nemocných. Přitom, k častému přijímání svátosti smíření a k eucharistii lidi vybízejí. Bojí se kněží, že se ukáže, že nám svátost nemocných jako prostředek k uzdravení, až na výjimečné případy nefunguje?
„Musíme počkat“, řekl mladý kněz, povolaný k nemocnému, aby mu posloužil svátostí nemocných „až bude umírat“. Odsouzenci na smrt se nikdy svátost nemocných neudělovala, ani když se ji říkalo „poslední pomazání“.
Také mívám pocit, že touto svátostí slibuji něco, co se nestane, že budu „obchodníkem s deštěm“, ale chyba je u nás. Bez obrácení (bez obracení se k Bohu, jako trvalému životnímu procesu), bychom byli pouhými žebráky před Bohem. Proto je důležité se ptát, nejen co nám Ježíš nabízí, ale také co očekává od nás: od nemocného, od udělovatele svátosti, od blízkých nemocného, od farnosti, od církve.

Svátost nemocných se má slavit s nemocným, který je vážně nemocen.
Pro mladého člověka nemusí být chřipka vážnou nemocí. Dostane-li někdo roztroušenou sklerózu, může ještě dlouho žít, ale jeho život se změní, možná nebude moci vykonávat své zaměstnání, bude potřebovat pomoc druhých. Čeká ho zřejmě velké psychické zatížení (možná bez fyzických bolestí). Proto mu církev svátost nemocných nabízí.
Zhorší-li se vážná nemoc, může se svátost opět slavit.
(Svátost je zvláštním setkáním s Kristem, který nám nabízí pomoc v určitých důležitých situacích života. Porovnejme si to s ostatními svátostmi.)
Pomazání nemocných – je nabízenou pomocí – proto se má slavit na začátku vážné nemoci, dokud je nemocný schopen přemýšlet, hledat, co by mohl změnit. Kdy je ještě schopen svátost slavit s plným vědomým a užitkem. Slavení svátosti nemocných má předcházet kající proces, modlitba, případně svátost smíření. Po obřadu pomazání nabízíme nemocnému Tělo Páně. Je možné s nemocným slavit Večeři Páně. Ke slavení pomazání nemocných jsou pozváni blízcí lidé nemocného.
Svátost nemocných se má slavit také s tím, koho oslabuje stáří, vždyť je krásným setkáním s Kristem, který nám rozumí a který s námi solidárně nesl těžkosti života.

Umírajícím nabízíme viatikum – „pokrm na cestu“. „Kdo jí mé tělo a pije mou krev, má život věčný a já ho vzkřísím v poslední den.“ (Srov. J 6:53-58)

Pastorace nemocných je péčí o celého člověka.
Nezříkám se odpovědnosti za neuzdravování nemocných. Ježíš poslal své učedníky uzdravovat. 
V poslání: „uzdravujte nemocné“, má určitě své významné místo naše medicína. 
Ale pomáhat se dá i jinak. Mnoho lidí nemá chuť k životu, postrádá jeho smysl. Konflikty s blízkými jsou příčinou některých nemocí. Některé děti nebo studenti mají strach ze školy a z toho onemocní. Podobně někteří lidé, kterým se nevede v zaměstnání. U některých nemocných je příčinou jejich samota. Jiní lidé strádají samotou. Dobře víme, jak se Ježíš ptal: „Chceš být zdráv?“ a jejich setkání s Ježíšem v nich probudilo novou touhu žít.
Nasloucháme-li nemocným, může jim nejen ukázat příčinu jejich nemoci, a někdy máme možnost přispět k odstranění té příčiny. Náš zájem o nemocné může přinést své ovoce. Některé nemocné můžeme povzbudit, aby zašli k lékaři. Ve farnosti máme upozornit na nemocné. Farnost má pastoraci nemocných ve svém programu. Máme hledat lidi, kteří jsou ochotní se nemocným v nějaké míře věnovat. Slova: „Byl jsem nemocný a navštívili jste mě“, neplatí zdaleka jen pro kněze.
Je-li rodina na patřičné úrovni, mohou členové rodiny přinášet nemocnému Tělo Páně. V nejvhodnější chvíli pak mohou s nemocným číst Písmo, něco k tomu vysvětlit, modlit se s nemocným a posloužit mu Eucharistií.
První křesťané slavili Ježíšovu svatební hostinu tak, že se nejprve podávalo Tělo Páně, pak byla hostina … (při které se netlachalo) a nakonec se podávala Krev Páně.
Náš nedělní oběd může být „svatební hostinou“, která začala v kostele a pokračuje doma. Je příjemné být nevěstou, je příjemné být obdarováván a obsluhován Ženichem.

Je důležité nemocnému pomoci, aby se nestyděl přijímat pomoc těch, kteří o něj pečují. S dětmi jsme si říkali, jak o nás maminka pečuje, když jsme nemocní. Hned pak uměly říci, jak můžeme pečovat třeba o svou nemocnou babičku …, včetně toho, že jí můžeme něco přečíst.
Vidí-li děti, jak rodiče pečují o staré a nemocné členy rodiny, jsou-li pozvány k pomoci, dostane se jim nejlepší školy života.
Nemocným můžeme doporučit nějaké čtení, špatně vidoucím můžeme zprostředkovat namluvené knihy (je jich už obdivuhodné množství.)

Farnost může nemocnému taktně nabídnout duchovní společenství (zvlášť, když děti nemocného s farností nežijí). Máme také řadu dobrých knih zabývající se pomocí a pastorací nemocných.
Je třeba v rodině i farnosti o nemocné pečovat.

Příloha:
Zemřela Dana Gálová, jež překládala navzdory amyotrofické laterální skleróze

Ondřej Nezbeda - Respekt - 1. 8. 2015 | aktualizace 30. 11. 2015

Dnes nad ránem zemřela přední česká překladatelka a hungaristka Dana Gálová. V r. 2006 jí byl prezidentem Maďarska udělen Důstojnický kříž Řádu Maďarské republiky za zásluhy. V r. 2005 získala tvůrčí cenu Obce překladatelů za Zpověď Sándora Máraie a v r. 2009 byla oceněna Magnesií Literou za překlad Deníků téhož autora. Mezi dalšími přeložila například knihy Pétera Esterházyho, Imreho Kertésze nebo Istvána Bibó. Dana Gálová zemřela na amyotrofickou laterální sklerózu, zákeřnou nemoc, která ji trápila posledních 15 let. Přestože kvůli tomu nemohla hýbat rukama a psát, nevzdávala se a pracovala dál s pomocí speciálního počítačového programu, který ovládala pohybem očí. Ještě v posledních týdnech života dokončila překlad další Máraiovy knihy. Otevíráme rozhovor, který jsme s ní publikovali před čtyřmi měsíci. Vypráví v něm, jak se svou nemocí vyrovnávala a proč téměř celý svůj život zasvětila právě překladům z maďarštiny.
- - - - - - - -

Amyotrofická laterální skleróza (ALS) je zákeřná nemoc. Člověk při ní postupně ztrácí nervové buňky, pomocí nichž ovládá svalové pohyby. Nakonec zůstává úplně paralyzovaný, jeho mozek ale jinak funguje stejně jako dřív. Většina lidí s touto nemocí umírá do pěti let, překladatelka a hungaristka Dana Gálová s ní žije už patnáct. Dnes je upoutaná na invalidní vozík, velmi těžko se jí mluví a čelí zhoršujícímu se dýchání. Stále však překládá a tvrdí, že její život se v důsledku nemoci v mnoha ohledech prohloubil.
- - - - - - - -

Píšete na počítači, stále překládáte. Jak to děláte, když jste ochrnutá?
S postupným ochabováním rukou jsem se i v téhle činnosti musela přizpůsobovat. Nejdřív jsem psala pomaleji, pak jen pravačkou, potom jsem diktovala tátovi, který nám pomáhá s péčí – ale na to oba rádi vzpomínáme, to jsme si užili práci i legraci a jeden druhého. Dnes už potřebuji vyšší techniku. Před dvěma lety jsem prošla dost vážnou zdravotní krizí, nevypadalo to se mnou vůbec dobře. Manžel, který se nikdy nevzdává, mě tehdy rozptyloval plánováním dalších překladů. Když jsem se po čase opravdu vzpamatovala, měl už v ruce smlouvu. A právě tou dobou jsem se dozvěděla, že na českém trhu je nový švédský výrobek umožňující ovládat počítač očima.
Jde o panel velikosti doutníku, který je přichycený pod monitorem, a speciální software. Navíc se ukázalo, že u diagnózy, jako je ta moje, stát ze zákona přispívá na pořízení devadesát procent ceny. Tak tenhle zázrak mám a můžu psát texty a e-maily. Je to pro mě jako okno do vesmíru.

Asi to vyžaduje dost trpělivosti.
Ano, překládat tímhle způsobem je nezvyklé. Nemůžu ověřovat ve slovnících a zatím nedovedu spolehlivě a efektivně používat internet. Každou nejistotu musím v textu označit a potom ji s něčí pomocí dořešit. Celkově to klade nároky na paměť a soustředění. Takže je to záběr, ale nádhera. Moc mě to baví.

Kdy jste na sobě začala pozorovat první příznaky nemoci?
V r. 2000. Začaly mi atrofovat svaly na levé ruce. Zřetelně si vybavuji situaci, kdy jsem si chtěla ostříhat nehty na pravé ruce a zjistila jsem, že neovládnu nůžky. Začala jsem taky zakopávat, pak už i padat. Půl roku jsem chodila na různá vyšetření, ale lékaři mi tvrdili, že jsem v pořádku. Nesvědčí to však nic o jejich zanedbání nebo špatné úrovni. Amyotrofickou laterální sklerózu není lehké odhalit a kromě toho byl její průběh u mě velmi netypický. Obvyklá diagnóza dožití s touto nemocí je pět let a já s ní žiju už patnáct.

Jak jste tedy nakonec odhalila, co vám je?
Spolu s kamarády z filozofické fakulty jsme každý rok jezdili do Krušných hor kousek od Klínovce. Jezdíval s námi i jeden zkušený lékař, starý praktik, který mě vyslechl a velice důrazně mi kladl na srdce, abych neotálela ani den a objednala se na neurologickou kliniku. Tvářil se do té míry vážně, že jsem to zařídila ještě z hor. Po návratu začalo zevrubné zkoumání, přesto trvalo další půlrok, než padlo konečné slovo.

Jak jste přijala zprávu o své nemoci?
Upřímně řečeno, stanovení diagnózy trvalo tak dlouho, že jsem nebyla vystavena žádnému šoku. Od prvního příznaku jsem si pomalu a postupně zvykala na myšlenku, že to se mnou asi bude vážnější. A nikdy taky nenastala chvíle, kdy bych se svou nemocí stála úplně sama na celém světě.

Neplakala jste, nesmlouvala?
Ne. Můj příklad ten údajně platný vzorec pěti fází podle psycholožky Kübler–Rossové – popírání, hněv, smlouvání, deprese a smíření – popírá. Nikdy mne nenapadlo ptát se: proč já? Přirozená otázka podle mě zní: proč by to nemohlo potkat právě mě? Kvůli své nemoci jsem plakala jen dvakrát, ale to bylo hned na začátku. A ty slzy tekly za mé blízké, bylo mi jich strašně líto.

Neměla jste strach o sebe, netrpěla úzkostí?
Po určitou dobu mě děsila představa těžké dušnosti, protože právě tak velmi pravděpodobně jednou umřu. Vzpomínám si, že jsem si domluvila schůzku s jedním kamarádem, který je lékař. Chtěla jsem vědět, jaké mám možnosti sebevraždy. Ne že bych něco plánovala, prostě jsem to chtěla vědět. Ono to má totiž stejně neřešitelné úskalí – dokud se hýbu, není důvod, a když už se nehýbu, tak jak bych to mohla provést? Naštěstí jsem vždycky věděla, že mě moje rodina nenechá ve štychu. A tenhle pocit bezpečí se dokonale završil příchodem domácího hospice. Jeho lékaři se mnou do detailu probrali možnosti medikace, kdy mi v podstatě umožní, abych ty poslední chvíle prospala. Kromě toho můžu s lidmi z jejich týmu mluvit o všem, co s postupem choroby přichází, a taky o tom, o čem se lidé normálně stydí nebo bojí i přemýšlet. Já jsem si například takhle v rozhovoru se sestřičkou krásně ujasnila, co se odehrává bezprostředně po skonu a jaké mám záruky – nesmějte se mi –, že se omylem neocitnu v chladicím boxu ještě živá. To přece jsou relevantní otázky, ne?

Jak tedy přemýšlíte o smyslu toho, co se vám stalo? A přemýšlíte o tom vůbec?
Jsem přesvědčená, že nemoc sama o sobě smysl nemá. Není to žádná „lekce“, „trest“, natož „výsada vyvolených“. Za těžkou chorobou naopak vidím železnou logiku dlouhodobě potlačovaného stresu, neventilované nespokojenosti, ignorování odpočinku. Proto mi tolik záleží na tom, aby naše děti dokázaly žít optimisticky a aby mi tu zdrceně neseděly u vozíku. Věřící nejsem a ani to nepostrádám. Pro mě jsou v mé nemoci záchytnými body lidé z masa a kostí: manžel, můj táta, děti, pěkná řádka kamarádů a podporovatelů. Smrt je pro mě konec, ne začátek.

Když jste zjistila, že jde o ALS a co vás v budoucnu čeká, na co jste zprvu pomyslela?
Moje první myšlenka patřila rodičům. Rozhodla jsem se, že jim o své nemoci neřeknu, dokud to nebude opravdu nezbytné. Maminka se tak o mojí diagnóze nikdy nedozvěděla, zemřela dva roky poté, co mi ji lékaři stanovili. Můj táta byl po její smrti úplně na dně, ale jakmile zjistil, co mi je – už to nešlo tutlat –, zachoval se jako absolutní frajer. Navštívil svého kamaráda lékaře, aby se ho vyptal, co moje nemoc obnáší, a namísto aby se tím nechal zdeptat, aktivizovalo ho to. Okamžitě se zapojil do chodu domácnosti a udržuje se ve formě, aby byl maximálně zdravý. Pomáhá tam, kde už manžel nestíhá: především skvěle vaří, dělá mi „komorníka“ a udržuje neustále slunnou náladu.

Když se nad tím zpětně zamyslíte, neřekla byste o tom tedy rodičům dřív?
Ano, po zkušenostech vidím, že můj postup byl zbytečná zbabělost.

A co vaše děti?
Tajila jsem to i před nimi. Syn měl před maturitou, dcera byla na vysoké škole a šťastně zamilovaná. Zdálo se mi brutální jim kazit ta pěkná léta. Zdálo se mi, že by to stejně nebylo k ničemu.

Nic na vás nepoznaly?
Ono to opravdu nebylo dlouho poznat. Pochopitelně si po čase začaly všímat mých narůstajících obtíží. Syn si mě vzal na kobereček. Přiznala jsem barvu a on se zachoval obdivuhodně. Byl tehdy ve druhém ročníku oboru filozofie a estetika, ale paralelně k tomu se přihlásil na medicínu, kde vystudoval fyzioterapii. Dodělal obě školy a nyní pracuje na neurologii a jistí mě z této strany. Stal se taky dobrovolníkem domácího hospice, který k nám dnes dochází, a vlastně mě s ním zkontaktoval, když nazrál čas. Dcera zase neustále zjišťovala novinky, které se kolem mé nemoci dějí. A bezděčně mě posílila, když přivedla na svět báječnou holčičku, která navíc dostala mé jméno. Tehdy se mi určitě pár vadných neuronů štěstím obnovilo.

Proměnila ta nemoc váš vzájemný vztah – k dětem, manželovi?
Prohloubila. Pokud jde o mého muže, jsme spolu pětatřicet roků. Ve velkém souznění. A léta s nemocí štěstí z téhle harmonie posilují. Opravdu víme, kdo jsme a čím jsme jeden druhému. Kdyby to neznělo hloupě, tak bych řekla, že v něčem je můj současný život lepší. Odfiltruje se balast. Vymizely běžné vzteky, zlobení, úvahy o volovinách. Je to takové zhuštěné. Můžu dělat, co mě baví, vidět lidi, které mám ráda. Vyzobávám si teď ze života hlavně dobroty.

Proč jste se vlastně bála více o rodiče než o své děti?
Velmi je miluju, a tak pro mě byla hrozná představa, že by trpěli. Není náhoda, že žádný jazyk nemá výraz pro osiřelého rodiče. Když vám umře rodič, jste sirotek, ale pro osiřelého rodiče výraz neexistuje, to není v řádu věcí. Děti člověk miluje nesmírně, ale podvědomě ví, že odchod rodiče přežijí. Budou smutné, opuštěné, ale čas jim pomůže s tím žít.

Co praktické věci? Co všechno jste musela po oznámení diagnózy najednou řešit?
To byla skutečná panika, která se týkala především hypotéky. Bydleli jsme původně na pražských Vinohradech v podnájmu. Po revoluci se nás ale nový majitel brutálním způsobem snažil dostat pryč. Čelili jsme nátlaku a vydírání, dům nám rekonstruovali nad hlavami. Zažívali jsme tehdy velký stres a strach, nejspíš někde tady si moje tělo řeklo – už nemůžu. Situace vyvrcholila tím, že podlaháři omylem způsobili v našem bytě požár, a to už jsme přivolali policii. Dohoda s majitelem byla najednou hladká: když prý si seženeme do tří týdnů něco jiného, vyplatí nás. Hypotéky se tehdy dávali na dvanáct procent, byla to pro nás obrovská zátěž. Můj muž kromě výuky na univerzitě přibral i spoustu tlumočení a přijal post šéfredaktora časopisu. Jednou se zhroutil pod stůl vyčerpáním. Mě zase lékaři nabádali, abych si užívala pěkného života, dokud to jde. Museli jsme to řešit rázně. Proto můj muž přijal místo ředitele Českého centra v Budapešti. Střídavě za námi jezdili můj otec a manželova maminka, aby nám pomohli s domácností a péčí. Já jsem coby manželka diplomata byla doma. Měla jsem malou pracovnu s výhledem na budínské kopce. Konečně se mi splnil sen a mohla jsem v klidu překládat. Navíc jsem se mohla věnovat textům, které mají hodnotu. Krásných šest let. Bylo to jako líbánky, které jsme s mužem nikdy neměli. No vidíte, i takhle může vypadat život s ALS. Kdo by to byl řekl?

Jak jste si plánovala další život? Sestavila jste si seznam věcí, které byste ráda stihla?
Seznam ne, ale s mužem jsme si říkali, že ještě musíme vyjet na společnou dovolenou, protože později už to nepůjde nebo s námi naše děti již nebudou chtít jet. Vyrazili jsme na obligátní Kanárské ostrovy, to bylo v r. 2004. Nikdy jsme na podobné dovolené nejezdili a válení u moře jsme už vůbec neholdovali. Bylo to tedy zcela výjimečné, ale hezky nám to tam tehdy vyšlo.
Jinak jsem se snažila trochu cvičit, udržovat se. Tím, že nemám žádné bolesti, jen se to pomalinku zhoršuje, tak člověk dělá všechno normálně. Neměla jsem tendence něco stíhat. Lékaři mi sice řekli, že mi zbývá pět let, ale to je jen číslo, s tím si nevíte rady. A já nejsem člověk, který by si stříhal metr, a nežiju ani příliš sama sebou. Mě zajímá, co je kolem.
Kvůli nemoci jsem plakala jen dvakrát, ze začátku. A ty slzy tekly za mé blízké, bylo mi jich strašně líto.

Bavíte se spolu s vaším mužem o tom, co bude, až tu nebudete?
Abychom se bavili o budoucnosti, kde nebudu já, tak to ne. Pochopitelně bych si pro něj přála moc a moc štěstí, ale v tomhle musí být člověk opatrný. Nikdy nemůžeme vědět, kdo z nás odejde dřív. Ještě před rokem jsem měla vedle sebe svou bezvadnou sestru; byly jsme si hodně blízké. Uklidňovala mě, že můžu být v pohodě, že mě nahradí v roli babičky. A pak najednou odešla... Manželovi jsem dala instrukce ohledně pohřbu. Žádné majetky nemáme, v tomhle směru celkem není co vymýšlet. Jsme nadšení, že se nám letos v březnu konečně podařilo splatit hypotéku za tenhle byt. Taky jsme to spolu slavnostně zapili.

Jak jste se vyrovnávala se svou narůstající bezmocí, kdy jste viděla, že se nepostaráte o domácnost a pak už ani o sebe?
Díky tomu pomalému, postupnému tempu vcelku dobře. V tomhle je atypicky pozvolný průběh nemoci v mém případě milosrdný. Před deseti lety mi můj muž musel pokrájet maso, abych mohla připravit oběd, před pěti lety mi musel začít čistit zuby a dnes už o mě pečuje kompletně. Měli jsme tedy čas to postupně přijmout, naučit se to. Taky mi hodně pomohla věta našeho dlouholetého kamaráda Jana Borny, který má od revoluce roztroušenou sklerózu. Na mé zoufání, jaké břemeno naložím svou bezmocí na bedra rodině, jak je připravím o čas, který by mohli věnovat něčemu pěknému a pro sebe užitečnému, mi tehdy řekl: „Nelituj je, ono je to zušlechťuje.“ Mně se tenkrát úplně rozsvítilo. Uvědomila jsem si, že se na věc dívám ze špatného úhlu: nemocný není žádná oběť a pečovatel není žádný chudák. Vybavil se mi pocit hlubokého uspokojení, když jsem kdysi uspávala vykoupané a nakrmené miminko nebo když jsem později koupávala svoji babičku. Pečující osoba má přetěžký úkol, obvykle jde až za hranice fyzických i psychických sil, nicméně osobnostně roste. Dneska už chápu, když mi pečovatelky, ale někdy i jiní při odchodu poděkují. Jdou od nás s vědomím, že byly nesmírně platné.

Co hygiena?
To je pochopitelně delikátní věc, jsem plachý člověk. V zásadě však o nic nejde. Chce to jen vzájemný respekt a pár grifů. Někdy se při tom zažije i legrace. Jednou jsem potřebovala urychleně na záchod; tehdy jsem ještě trochu chodila, muž mě vodil, podpíral mě zezadu. Vyrazili jsme ke speciální WC židli zvané gramofon a v té nervózní chvíli zkroutil muže houser. Ocitl se v bolestivém záklonu, já zase v předklonu, on řval bolestí, já úzkostí, že nedobelháme včas. Dva běžící invalidi, to je samo o sobě groteska, ale my to ještě povýšili: v momentě, kdy jsem s ulehčením dosedla, se ukázalo, že není nasazený nočník. V tom zoufalém okamžiku jsme oba vybuchli smíchy.

Neměla byste, co se týče hygieny, pro podobně nemocné nebo pečující nějakou radu?
Podmínkou pro dobré zvládnutí bezmoci je, že člověk musí mít sám sebe rád. Kdo má nějaký mindrák či jiný problém, pro toho to musí být zlé. A u pečujícího je skvělé, když si počíná rychle, pečlivě a nemocnému hlásí, jaký bude následující krok.

Proč je tak důležité, aby vám pečovatel říkal, co se bude dít dál?
Díky tomu vím, že mě respektuje, že mě nebere jako věc. Je milé, když se mě pečovatelky při mytí zeptají o svolení, řeknou „s dovolením“. Lidé obecně nemají v komunikaci s nemocnými žádnou průpravu a většinou projevují zdvořilý ostych, který mě osobně spíš uvádí do rozpaků. Mnohem lepší je nedělat s tím velké cavyky. A pak si taky neuvědomují, že když člověk na vozíku s někým mluví, musí zaklánět hlavu, aby viděl stojícím do tváří a mohl komunikovat. Třeba pro mě je to vyloženě bolestivé. Když se někde povídá nebo něco děje, je potřeba vozík natáčet, nenechat člověka stát bokem, či dokonce zády, na což je ideální myslet třeba na výstavě obrazů.
Dlouho trvalo, než jsem se naučila respektovat, že každý dělá věci po svém. Víte, co je to za muka, když před vámi někdo žehlí trička jinak?

Necítí taky někteří lidé ostych, když vám mají podat ruku a vědí, že ji nemůžete zvednout?
Každý z mých pečovatelů, který přijde, pozdraví a pohladí mi ruku. Je to milé a jsem za to ráda, ale byla bych ještě radši, kdyby mi ji vzali a vložili do své. To mi chybí. Máte pravdu, že lidé často nevědí, jak potřebuji dotek. Jsou v tom bezradní a nevědomky si udržují odstup a tím pádem i určitou bariéru. Mám ale taky pár blízkých, kteří sem vtrhnou jako velká voda a skočí mi kolem krku. To miluju.

Jak se vlastně v poslední době cítíte? Jak vaše nemoc pokračuje?
Postup nemoci je pořád pomalý, ale je to postup. Jak jsem předpokládala, zhoršuje se hlavně dýchání. Pomáhá mi koncentrátor kyslíku, a když to nestačí, použiju morfinové kapičky. Jsem hodně unavená, naspím toho jako batole. Mám však vedle sebe přísného drába převlečeného za manžela a ten mě vytrvale popohání k lepším výkonům. Tak takhle se mám.

A jak to společně s mužem všechno zvládáte?
I v tomhle jsme se hodně naučili. Zpočátku jsme všichni panikařili, každý dělal všechno, což je špatně. Umravnil nás až můj syn, který navrhl, abychom si rozmysleli, co musíme udělat a co kdo z nás zmůže. Přísně jsme si delegovali funkce a úkoly, spočítali, co jsme schopni ufinancovat. Najali jsme si paní na úklid a žehlení, můj táta vaří, obstarává menší nákupy a pochůzky. Máme pečovatele a dobrovolníky domácího hospice, kadeřníka, pedikérku, nákupy objednáváme přes internet. Až do loňského roku tu byla moje sestra, dneska už jen švagr – oba jako pevná síť. Taky máme několik kamarádů, které ve dne v noci můžeme zavolat a přijdou nám pomoct. To je moc důležité. Hlavou celé organizace je manžel. Na něm leží všechno, čtyřiadvacet denně. A on je pevný jako skála. Je štěstí, že jako vysokoškolský pedagog může hodně pracovat z domova. Kdyby měl chodit pět dní v týdnu do fabriky, tak nevím, to se z průměrného platu, invalidního důchodu a příspěvku na péči finančně utáhnout nedá. Já působím jako odborný poradce. Rodina to sice nazývá „odborný kibic“, ale to mě nerozhodí. Teď vážně: není snadné sedět a sledovat, jak ostatní vyplivují duši. Strašně dlouho mi trvalo, než jsem se naučila respektovat, že každý dělá věci po svém. Ženské jsou zvyklé pořád vykládat dětem, jak co dělat, těžko se toho zbavuje. Víte vy, co je to za muka, když před vámi někdo žehlí trička jinak?

Spousta lidí v podobné situaci si stěžuje na vyřizování příspěvku na péči. Měla jste s tím taky problémy?
Jednání s úřady je více: invalidní důchod, průkaz ZTP, příspěvek na péči a žádosti o pomůcky, to jsou hlavní témata. Všechna životně důležitá. A vždycky to spěchá, protože logicky žádáte, teprve když potřeba vznikne. V nejlepším případě se to „jenom“ vleče, často je to však ponižující procedura. Ať je vám cokoli, předem jste podezřelý. Vždycky se mi vybaví Švejk, pasáž, jak ten vojenský felčar předepisuje simulantům na všechno klystýr. Když jsem absolvovala návštěvu revizního lékaře, nevěřila jsem, že tomu ujdu... Všechny zmiňované štace jsou hrozně byrokratické, ale například pracovnice sociálního odboru na naší Praze dokážou obojí: vyřizují korektně a chovají se jako slušní lidé.
Čas potvrdil, že nejslabší článek jsou takzvaní revizáci. Schvalují proplacení nákladných zdravotních pomůcek. Můj vozík nebo počítačový program, díky kterému můžu dál pracovat, stojí sto padesát tisíc, takže se bez finanční pomoci neobejdu. Nestačí mít jen diagnózu, potřebujete i lékaře-esejistu, který bude umět poutavě napsat návrh. V mém případě byl první návrh neurologa stručný, a tak jsem byla vyrozuměna, že žádný vozík nepotřebuju, protože mám polohovací postel. V té době jsem ještě byla zvyklá na normální společenský život, jen vozík už mi působil potíže a bolesti, takže nápad zůstat v posteli mě zaskočil. Tři měsíce fuč a já nemám nic než dobrou radu. Druhý návrh byl na celou stránku a za další tři měsíce jsem měla a dodnes mám vynikající polohovací vozík, díky němuž vydržím celý den mimo lůžko a můžu pracovat na počítači.

Překládáte z maďarštiny. Proč právě tenhle „vzdálený“ jazyk?
Maturovala jsem na konci sedmdesátých let a uvažovala jsem, co dál. Železná opona byla dole a já jsem si najednou uvědomila, že máme v sousedství velice zajímavou zemi, která je historicky těsně spjatá s námi, ale pro svůj nesrozumitelný jazyk zůstává nepřístupná. A ta řeč se mi neskutečně líbila. Neumím to vyjádřit jinak, než že je sexy. Stejně v rockové muzice jako v poezii. Navíc jsem při několika cestách do Budapešti zjistila, že se tam žije mnohem pestřeji a volněji. Nemělo to chybu. Byla to láska na první pohled. Přihlásila jsem se na obor čeština–maďarština.
Překladatelstvím jsem se nikdy neživila. Měla jsem různá zaměstnání, vesměs šlo o redakční práci. Překlady, hlavně ty odborné, byly už od absolutoria nutným doplňkem domácího rozpočtu, tak jako pro manžela tlumočení. Takže moje pravidelná noční směna. K beletrii mě ponoukal manžel a náš společný, velice uctívaný pan profesor maďarské literatury. Postupně jsem se osmělila zkoušet kratší texty a teprve od konce devadesátých let přišly na řadu vážné tituly. Nemám jich mnoho, ale jejich autoři jsou prvoligoví: především Sándor Márai nebo nositel Nobelovy ceny za literaturu Imre Kertész.

Zrovna překládáte další knihu Sándora Máraiho. Co vás na ní zaujalo?
No tak to je takové až osudové zastavení na mé profesní a soukromé cestě zároveň. Ale abych to vysvětlila. Text, na kterém pracuju, je malá sbírka autorových poznatků o životě, o světě, o společnosti a jejích hodnotách, o všem, co má „co do činění s člověkem“, o jeho místě a poslání, ale třeba i praktických všednodenních stránkách jeho existence. Každému tématu jsou věnovány jeden dva odstavce, formulované jako ponaučení. Márai byl velmi vzdělaný a sečtělý, obdivoval mimo jiné stoiky. Jeho text to věrně odráží. Na malé ploše mluví o řadě podstatných otázek, které si snad každý někdy položí. Přečtu vám schválně jednu ukázku: „Většina lidí věnuje celý život tomu, aby se cílevědomě, lopotně, pilně a neúnavně připravili na štěstí. Vypracovávají plány, jak se stát šťastnými, cestují a pracují za tímto účelem, s pílí mravenců a krvelačností dravého tygra shromažďují potřebné náležitosti. A když jim život uplyne, přijdou na to, že všechny ty nezbytné rekvizity nestihnou nashromáždit. Že člověk také musí šťastný být, už při tom. A že na tohle docela zapomněli.“
A teď si to vezměte: já jsem povahou introvert, jako správný vodnář jsem idealista, coby žena rozumím citům a pocitům a s autorem sdílím stoický postoj v takovém tom populárním chápání, který mi odjakživa imponoval. Nepřipadá vám zvláštní, když se zrovna můj život najednou odvine tak, že tu sedím na invalidním křesle a překládám takovéhle věty?

Tu knihu už máte téměř přeloženou. Co byste ještě ráda stihla?
Už jsme o tom někde mluvili, neuvažuju v kategorii „stihnout“, žiju dneškem a jsem zvyklá dívat se tak týden dopředu. Přesto mi už manžel úkol vybral, nemám se prý flinkat. Před dvěma lety se našla chybějící část rozsáhlých Máraiho deníků, jejichž výbor ve dvou svazcích vyšel díky nakladatelství Academia taky u nás. Protože z pohledu Maďarů jde o historicky choulostivá válečná léta, vydání knihy provázel obrovský zájem, drážděný i názvem „Chtěl jsem mlčet“. Připravit pro české vydání tuhle vrcholně zajímavou knihu, to je náš aktuální sen a plán, ale jsou tu i potřeby vydavatele a další okolnosti, které to můžou ovlivnit. Nedávno mi navíc vytyčily novou metu děti: na přelomu roku čekáme už čtvrté vnouče, tak to se beze mě nesmí obejít.

Dana Gálová (55) Překladatelka, hungaristka. Vystudovala češtinu a maďarštinu na FF UK, kde získala doktorát v oboru maďarské filologie. Překladatelské činnosti se věnuje od roku 1985. Překládala z maďarštiny odborné texty pro ministerstva, Úřad vlády, výbory parlamentu apod., současně pravidelně otiskovala beletristické a esejistické překlady například knih Pétera Esterházyho, Imreho Kertésze, Istvána Bibó. V r. 2005 získala tvůrčí cenu Obce překladatelů za Zpověď Sándora Máraiho. V r. 2009 byla oceněna Magnesií Literou za překlad Deníků téhož autora. V r. 2006 jí byl prezidentem Maďarska udělen Důstojnický kříž Řádu Maďarské republiky za zásluhy.

Zpět do poznámek na neděli

	2012
1. neděle adventní       Jer 33:14-16       1 Sol 3:12-4:2       Lk 21:25-28. 34-36       2. prosince 2012

Začínáme nový liturgický rok.
Židé jej začínají slavností „Radost z Tory“.
Slovo boží je tak velkým a mohutným pramenem poznání, že se nedá nikdy vyčerpat. A židé dobře vědí, že je slovem Milujícího k milovanému.

Někteří snoubenci si říkají: „Chci tě učinit šťastnou.“ Dostát tomuto slovu je pracné, někteří nevydrží.
Bůh nemluví o štěstí, používá přesnější a krásnější výrazy. A hlavně – drží slovo, nikdy od svého rozhodnutí neodstupuje.
Kdo by nevěřil božím zaslíbením, šidil by se.

Víte, že si pochvaluji, jak výtečně jsou biblická čtení na neděle vybrána. Ale i tentokráte bych raději slyšel – jako židé – začátek 1. knihy Mojžíšovy. (Inu, nemusím všemu rozumět.)

Číst dnešní úryvek evangelia, bez širších souvislostí, by bylo těžké.
Poznamenám jen, že úryvek říká: poslední slovo nebude mít zlo, neštěstí, násilí, smrt, hřích, ale Bůh.

Advent je pro nás očekáváním další blízkosti Boží. Přípravou na nové, přesnější porozumění Božímu přátelství.
Už jsme si říkali, jak jsme nešťastně posunuli 2. příchod Ježíšův až do konce světa.
Chyb, kterých jsme se proti Ježíšovu vyučování dopustili, je více.

Vinni jsme především my, kterým byla svěřena služba průvodcovství.

K Adventu patří obrácení se k Bohu, přiznání chyb, prosba o odpuštění a náprava.
Proto se sluší a patří, abychom se my, duchovní, omluvili vám, které máme vést k porozumění Bohu.

Uvedu příklad, za co se omlouváme:
My, kněží, jsme už malé děti učili modlitbám:
„… Tělo, svět, ďábla přemáhám …“
„… lkajíce a plačíce vzdycháme v tomto slzavém údolí …“
V kostele a na náboženství: „Koho Pánbůh miluje, toho křížkem navštěvuje.“
Nutili jsme se společně k zošklivování světa. Svět jsme měli za místo satanovy vlády, tělo jsem měli za hříšné ... atd.
Drželi jsme sami sebe i druhé stranou, vyzývali jsme k utrpení (nebránili zlu) a namlouvali si, že se těšíme do nebe. Nutili jsme se do pocitu, že v kostele je nejkrásněji, a bezmyšlenkovitě jsme zpívali: „nejkrásnější chvíle jsou na kolenou“ (zkuste se zeptat dětí …).
Trochu jsme záviděli nevěřícím, kteří se uměli ze života jinak radovat.
Obdivovali jsme ale ty, kteří i pro tento svět obětovali život. Ale zapomněli jsme, že máme sami sebe milovat tak, jako nás miluje Bůh.

Židé začínají nový liturgický rok jinak než my. Čtou Bibli od začátku:
„Tvůrce je přející, jako nikdo jiný!“
Svět je dobrý – vyšel z ruky Milujícího. Byl nám dán k dotváření a pro radost.
I my – jako vrchol stvoření – máme být k obrazu božímu. Můžeme být spolutvůrci sebe sama.“
(Až později židé při vyučování Bible slyší odpověď na své otázky: „Kde se bere zlo?“)

Proč jsme se často nutili do ošklíbání se nad světem a do pocitů co všechno je fuj?
Není to škoda, že jsme šidili sebe sama a šidili druhé?

Těch důvodů k omluvě – nás kněžstva – je více …

Kéž bychom v letošním roce četli Bibli lépe. Hledejme opět společně pečlivě smysl Božích slov.
V 1. čtení nás Jeremiášova slova ujišťují o spolehlivosti Božích příslibů.
Vybízejí k přípravě příchodu Mesiáše.

V minulých dvou týdnech jsme si všímali, že jsme se vzdali nabídky uskutečnění božího království tady na zemi.

(Pečlivé ověřování božího vyučování je nutné. Je projevem úcty k božímu slovu. Potřebujeme vědět, komu se svěřujeme do rukou, abychom za chvíli nenaslouchali někomu jinému. V PŘÍLOZE na konci poznámek nabízím k promyšlení několik míst z Písma.)

Po příliš krutých zkušenostech s lidskou svévolí už souhlasíme s židy, že je nejvyšší čas, aby konečně Mesiáš přišel!
Jak by mohl vypadat náš svět, kdyby Ježíš přišel podruhé už před 100 lety? Říkali jsme si, co Ježíšovu příchodu brání. Usilovali bychom o autogram, společné foto, dotýkali bychom o něj všechno možné, abychom měli relikvii, snažili se získat jeho vlas, ubrousek, o který by si utřel ústa, prodávali by se třísky z židle, na které seděl, točila by se videa … Klaněli bychom se mu …
Myslíte, že by si nechal líbat ruku?

Myslíte si – že by nás už zajímalo to, co by říkal a co by nás chtěl naučit?
Až se tak stane, až mu budeme viset na rtech, až se od něj budeme chtít učit, Ježíš přijde.
První křesťané očekávali jeho příchod a jeho království. Proto se modlili: „Přijď, Pane, Ježíši!“
Nečekali konec světa, byli přesvědčeni, že se Sion stane učebnou pohanských národů, jak přislíbil Bůh ústy svých proroků. To my jsme pyšně prohlásili: „Jeruzalém, Sion nikdy! Ale Řím!“ (Nejde o místo.)

Advent je časem k omluvě – v první řadě nás kněží a biskupů. Je časem k novému lepšímu začátku.
Čas je darem a novou příležitostí.

Říkali jsme si, že nemáme jen očekávat boží království, jako na nádraží čekáme na vlak.
Život a svět nám byl dán k dotváření. Co se naučíme tady na zemi, to se nám bude hodit v nebi.
Student studuje, aby uměl postavit most nebo mohl léčit, učedník se učí, aby uměl postavit pěkný dům nebo vařit dobrá jídla.
Máme veliké štěstí, že nám Bůh poslal svého Syna, aby nás vyučil pro soužití s nebešťany a samotným Bohem.

Víme, co Ježíš vytýkal svým zbožným současníkům (saduceům a farizeům). Nevyzýval je k delším modlitbám, k většímu klanění se Bohu, k větší úctě k Bohu, k více postům, sebezáporům a obětem. Zval je k živému vztahu k Bohu, k zájmu a pomoci potřebným. K šíření pokoje.

Kontrolujme si, nakolik se řídíme Ježíšem nebo někým jiným, jinými „Mistry“ a „Učiteli“. 

O budování Božího království na zemi se nemluvilo a nemluví.

(Před týdnem jsme si připomínali Jana Baptistu, který v kriminále svědčil, jak se svět mění příchodem Ježíše. Říkali jsme, že máme být podobně spravedliví k dílu Ježíše a jeho přátel. Díky jim byl svět posunut k lepšímu.
Máme se tím, co se povedlo, inspirovat – duch se latinsky řekne spiritus. A máme tím povzbuzovat druhé, aby se ke Kristu mohli přidat.)

Proč Boží království více nebudujeme? Proč místo snahy podobat se Ježíši (v jeho způsobu myšlení, řeči i skutcích), považujeme za přední úkol křesťana: pouze nehřešit a zemřít smířen s Bohem?
To je málo!

Ježíš učí: „Nehřešit nestačí!“
Kde to říká? Než budete pokračovat ve čtení, zkuste si, prosím, odpovědět.

K dobrému manželství také nestačí jen nehřešit. Litovali bychom každého, komu by se jeho partner omluvil až na smrtelné posteli za to, že se nesnažil manželství budovat. Nechodit za cizími ženskými/mužskými a nechodit do hospody je pro pěkné manželství zoufale málo.

Víme, že Ježíš řekl: „Hledejte nejprve boží království a ostatní vám bude přidáno“. Proč toho tedy nedbáme?
Jako saduceové voláme po více mších, zpovědích, obětech, žehnání, odpustcích, více lesku, krajkách, klanění, okuřování ...
Podobni farizeům vybízíme k více modlitbám, zpovědím, získávání zásluh, více postům, sebezáporům atd. Místo kvality vyhledáváme kvantitu – množství.

Jeden jezuita, kterého máme rádi, řekl: „Do jaké míry byly dějiny církve dějinami lásky, služby potřebným a kajícnosti?
Pamatují si lidé takto církev?
Nebyla láska a služba v církvi spíše na okraji?
Ve větší míře, než bychom si kdy přáli, byly dějiny církve dějinami moci, povýšenosti, parády, bohatství, triumfalismu, arogance, nadvlády a panovačnosti.“

Vyhlašujeme novou evangelizaci nebo rok toho a onoho. (Číňané mají rok draka, opice, …)
Teď máme rok víry.
Co si společnost představuje pod slovem víra?
Co si o naší „víře“ představuje naše okolí? Můžeme se druhých třeba v zaměstnání ptát.
Co si pod „vírou“ představujeme my?
Kdybychom řekli, zkusíme rok usilovat o spravedlnost (pro začátečníky třeba spravedlnost vůči dětem, v práci, v jednání s podřízeným …) – to by bylo srozumitelné nám i nevěřícím.

Proč se místo víry nezaměříme na správné hospodaření se slovem božím?
Jak zpracovávám to, co mě Ježíš učí?
Proč žádáš o nové a nové požehnání? Co jsi získal a vytěžil z včerejšího požehnání?

Hledejme nejprve boží království; a přesvědčíme se, že ostatní nám bude přidáno.

Sledujeme politiku, účastníme se voleb, ale těžiště našeho očekávání mějme v práci pro boží království.
Politiku stačí sledovat jedním okem, ale Boží slovo oběma.

Všímejme si letos znovu, jak si Ježíš budování božího království představuje.

Prosme jej o pomoc, abychom byli jeho dobrými, nadšenými učedníky. Abychom za rok mohli říci:
„Něco jsme se naučili, přijď Pane Ježíši“.

Příloha:
Posouvá-li někdo z křesťanů příchod druhého příchodu Mesiáše až na konec světa, upozorníme jej na evangelia. Pro naše vzdělávání, pro poctivou práci s Písmem, pro poctivé budování svého vztahu s Bohem, připomínám několik biblických míst.
(Nic proti Katechismu, ale ten nám tuto osobní práci nenahradí. K budování manželství také nestačí znát nazpaměť příručku o manželství.)

 1.	Zachariáš ve svém chvalozpěvu říká: „Bůh nás zachránil od našich nepřátel a z rukou těch, kteří nás nenávidí…, abychom osvobozeni od nepřátel a strachu žili po všechny dny svého života.“ 
To je program Mesiášův! Už tady na zemi, nikoliv až na konci světa. 

 2.	V Mariině chvalozpěvu může vnímavější člověk vyčíst stejné nebo podobné téma. 

 3.	V Nazaretské synagoze Ježíš četl z Izajáše:
„Duch Hospodinův jest nade mnou; proto mne pomazal, abych přinesl chudým radostnou zvěst; poslal mne, abych vyhlásil zajatcům propuštění a slepým vrácení zraku, abych propustil zdeptané na svobodu, abych vyhlásil léto milosti Hospodinovy.“
A pak promluvil: „Dnes se splnilo toto Písmo, které jste právě slyšeli“ (Lk 4:16-21)
Spletl se Ježíš? Neodhadl situaci přesně? Přecenil se?

 4.	V „blahoslavenstvích“ Ježíš slibuje „království nebeské, a dědictví této země“ – týká se to až onoho věku? (Srov. Mt 5:1-12)

 5.	„Přijď království tvé.“
Co znamenají ta slova a k čemu mají sloužit?
Jsou nepřesná nebo nedomyšlená? Máme je dále říkat? 

 6.	Emauzští hořce naříkali před jakýmsi poutníkem: „My jsme doufali, že on je ten, který má vykoupit Izrael.“ (J 24:13n) A on je nevyváděl z omylu, neřekl: „S tím nepočítejte! Máte scestné, materialistické názory ...“

 7.	Při posledním setkání Vzkříšeného s apoštoly se Ježíše ptali: „Pane, už v tomto čase chceš obnovit království pro Izrael?" (Sk 1:6) Ježíš se apoštolům 40 dní věnoval, opravoval jejich názory – na základě Písma. Nekáral je, nevyvracel jim jejich očekávání, neoznačil je jako bláhová.

Židé Ježíšovy doby neočekávali chybně Mesiáše, který jim přinese politickou svobodu. Mohli ji dostat. Jejich chyba spočívala v něčem jiném. 

Kdo zná biblické texty, nediví se židovskému nářku nad nevykoupeným světem a jejich očekávání Mesiáše.
Ani my nechceme zakrývat oči nad zlem ve světě. Nechceme překřičet nářek trápených tvrzením: „Svět už byl vykoupen zástupnou smrtí a obětí Ježíše, která umožnila utišení božího hněvu“. 

I Ježíš se hlásí k prorockým textům …
Posílá učedníky: „Jděte do celého světa. Zvěstujte lidem Milostivé léto Hospodinovo a boží pokoj (šalom). Ať se lidé obrátí k Hospodinu a dobře hospodaří s tím, co od něj dostávají.
Ať si uspořádají sami sebe a vztahy s nejbližšími podle mých pravidel a mého příkladu.“ (Tak se buduje boží království a připravuje Ježíšův 2. příchod).

	2009
1. neděle adventní       Jer 33:14-16       1 Sol 3:12-4:2       Lk 21:28. 34-36       29. listopadu 2009

Advent zve k očekávání, k přípravě a nabízí příchod.
S dary se nešeredí, ale odpovědně se s nimi hospodaří.

Už kdysi dávno řekli lidé Bohu: „Nemluv nám do života“.
Bůh se neurazil, není jako člověk, dodneška se k nám neobrátil zády.
Vidíme, kam to došlo, když si žijeme po svém. (Dokonce i za to někdy drze viníme Boha.)

Izraelité se těšili z Jeremiášových slov: „Hle, blíží se dny, kdy splním sliby dané Izraeli“ – to už jim „nateklo do bot“ a o boží pomoc už konečně stáli.
Za několik století dokonce mohl přijít Mesiáš (mohl přijít dříve). Jeho příchodem se dost změnil život a okolí těch, kteří jej přijali.
Je pravdou, že jsme Mesiáše přijali a přijímáme povrchně. I my. Proto svět okolo nás vypadá neutěšeně.

Jeden náš kamarád jako malý kluk v padesátých letech, po nespravedlivém odsouzení rodičů, strávil sedm let v dětském domově… (Co to bylo za strašnou křivdu jen v této jedné rodině?) 
Naštěstí se ten kamarád nenechal zničit. (Zachoval si v sobě touhu a vděčnou vnímavost pro krásu, která ještě nebyla zničena.)
Připomenu jiný příklad. Německá psycholožka Alice Millerová napsala studii o muži, s nímž se v dětství hrubě zacházelo. Táta zbil kluka za každý sebemenší přestupek, ať skutečný nebo jen domnělý. Nikdy na syna nevolal jeho jménem. Když chtěl, aby k němu hoch přišel, zapískal na něho jako na psa. V chlapci kypěla nenávist, ale nebyl schopen dát svému vzteku na otce volný průběh. Tak ho potlačoval v sobě a přiživoval tím svou nenávist. Později se syn dozvěděl, že jeho dědeček (o kterém skoro nic nevěděl) byl Žid. Jeho zdeformovaná mysl ho dovedla k přesvědčení, že židovská krev byla důvodem chování jeho otce.
Ten chlapec se jmenoval Adolf Hitler.

Mnoho lidí úpěnlivě vyhlíželo konec války. (Naše maminka trnula, zda bude konec války dřív, než nacisté stihnou našeho tátu popravit.)
Jak se asi ten náš kamarád a jeho rodiče těšili, až se znovu setkají.
Židé se těšili na příchod Mesiáše.
Na vojně jsme se těšili, až opustíme bránu kasáren.
Nezapomeneme na radost, když jsme před dvaceti lety volali: „Už je to tady!“

Mesiáše nazýváme jménem: „Hospodin je naše spravedlnost“.
Před týdnem jsme si nad Písmem říkali, jakou úlevou je pro nás ten, který je „pravda sama“ („kdo je z pravdy, slyší jeho hlas“).

Několikráte jsme Bohu vděčni.
 –	Jako úlevu a vysvobození slyší Ježíšův hlas ti, kteří byli poškozeni nepravdou. Ježíš jim vrací ukradenou čest a spravedlnost.
 –	Jako úlevu a vysvobození slyšíme Ježíšův hlas my, kteří jsme poškodili druhé a není v našich silách napravit úplně to, co jsme jim zůstali dlužni. (Například pomluva se nedá zastavit, šíří se jak kruhy na vodě, když do ní hodíme kámen.) Bůh se ujímá poškozených a za nás jim naši nespravedlnost vynahrazuje.
 –	Je pro nás úlevou, že nemusíme umlčovat svoje svědomí nebo se ho zříkat, můžeme přiznat vinu a prosit o odpuštění. Má smysl napravovat to, co jsme schopni napravit. Můžeme a máme si odpustit i sami sobě. Můžeme se znovu usmívat.
Toto všechno je také část přínosu Ježíšova přátelství.

Jsme rádi, že je Bůh. Co bychom si bez něj počali?
Dávný utěšující příslib proroka Jeremiáše platí i pro nás. Mesiáš přijde ještě jednou a dovrší vše dobré. Před dvěma týdny jsme si četli 13. kapitolu Markovu, dnešní úryvek z evangelia Lukášova říká totéž.
Ježíš mnohokráte vysvětloval, že neudělá ve světě převrat, že se neujme vlády jako pozemští králové. Také se trápil lidskou povrchností a naším nepřijetím, které mu svazuje ruce. Jeho království přichází tam, kde lidé přijmou jeho zásady.
Bohu není příjemné, když si od něj necháme říci, až když nám je špatně. Je mu smutno z našeho nezájmu a je mu špatně z naší svévole.

Naše existence, život od Boha a pozvání do jeho rodiny je velikým darem.
Měli bychom s ním hospodařit jako s jedinečným darem!
Vzpomínám na pocit, když jsem byl přijat do školy, po které jsem léta a léta toužil.
Vzpomínáte na svůj svatební den?
Na narození jednotlivých dětí?
Když jsme jeli na školní výlet, ani jsme nemohli dospat. Jak jsme se těšili na Vánoce. (V rodinách s malými dětmi znovu můžeme pozorovat úžas dětí, až otevřou dveře a v pokoji bude stát stromeček.)

Známe příčinu porušenosti světa. Je škoda, že nemůžeme zabránit, aby si některá trápení nemuseli někteří lidé vypít až do dna.
Bůh se pro nás svobodně rozhodl, stvořil nás jako svobodné bytosti – nebude nám svobodu omezovat. My se svobodně stavíme buď na stranu života nebo svévole.
Žijeme vděčností za pomocnou a zachraňující ruku. Žijeme nadějí, že ani jeden kající hříšník nebude odmítnut.
Proto někdo denně děkuje Bohu za svobodu v naší zemi.
Někdo denně děkuje Bohu za to, že ho známe, že známe Ježíšův statečný příběh.
Někdo denně děkuje Bohu za zdraví, za manželství, za děti …
Někdo nepokládá dary života za samozřejmost, pečuje o svou radost ze života a udržuje si hladinu důvodu (motiv) k dalšímu dobrému jednání.

Židé se těšili z Jeremiášovy zprávy: „Hle, blíží se dny, kdy splním Izraeli své sliby“.
My máme štěstí, že v Ježíšově době žijeme. Ledacos se splnilo, naše postavení se změnilo.

Pokaždé při Večeři Páně, po slovech nad chlebem a vínem, slyšíme Ježíšovo vyznání: „Nabízím vám přátelství nové a věčné (toto je smlouva nová a věčná)“.
A pak si nadšeně připomínáme bohatství Božího vztahu k nám: „Tvou smrt zvěstujeme, Tvé vzkříšení vyznáváme, na tvůj příchod, Ježíši, čekáme.“
 –	Žijeme z Ježíšovy lásky k nám až na smrt (jsme schopni mu už důvěřovat) a nenecháváme si to jen pro sebe.
 –	Jsme Bohu vděční, že se zastal svého syna, když jsme ho strašným způsobem ponížili (jinak bychom museli už natrvalo „chodit kanálama“). Šíříme známost (vyznáváme) o Otcově lásce. Otec nedopustil, aby nad Ježíšem navždy zvítězila smrt, nenávist a hřích. Otec ho vzkřísil a daroval mu uloupenou čest – posadil ho po své pravici, na místo, které mu právem náleží a které Ježíš osvědčil svou obětavostí pro nás a věrností Otci, když naplnil své poslání (přivedl nás k Otci a jednoho ke druhému).
 –	Připravujeme (!) Ježíšův druhý příchod – konečné prosazení dobra a ocenění všeho ušlechtilého jednání lidí. (Nesedíme v čekárně s rukama v klíně nebo na kufru své zbožnosti. Druhé čtení nám připomíná, jak Ježíšův druhý příchod připravovat.)

Nic z toho není málo.
Naši předkové něco z Ježíšovy nabídky vytěžili. My můžeme vytěžit víc. (Mimo jiné, máme oproti nim to bohatství, že můžeme mít každý doma Bibli.)
Kdo dočetl Markovo evangelium do konce, mohl si všimnout Ježíšova příslibu svým učedníkům.

Po svém vzkříšení se Ježíš zjevil jedenácti, když byli u stolu; káral jejich nevěru a tvrdost srdce, poněvadž nevěřili těm, kteří ho viděli vzkříšeného.
A řekl jim: „Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření.
Kdo uvěří a přijme křest, bude spasen …
Ty, kdo uvěří, budou provázet tato znamení: Ve jménu mém budou vyhánět démony a mluvit novými jazyky; budou brát hady do ruky, a vypijí-li něco smrtícího, nic se jim nestane; na choré budou vzkládat ruce a uzdraví je.“
Apoštolové pak vyšli, všude kázali; a Pán s nimi působil a jejich slovo potvrzoval znameními.
(Srov. Mk 15:14-20)

Sluší nám a patří se vyznávat své viny (je to poctivé a spravedlivé).
Ale vyznáváme se nejen z toho, co jsme způsobili zlého, ale i z toho, co dobrého jsme zanedbali.
Nevykonám-li, co jsem mohl vykonat, zůstává tam prázdná díra.

Už jsem někdy někde vyprávěl, jak před dvaceti lety po přednášce za mnou přišel jeden úctyhodný muž a soukromě se zeptal: „Proč papež neuzdravuje?“ 
„To je dobrá otázka“, pravil jsem.
„Ale musíme položit ještě další otázky: Proč neuzdravuji já? A proč neuzdravujete vy?“

Jsme v mnohém pod míru Ježíšových nabídek.
Je třeba, abych to nahlas řekl o sobě, že jsem pod míru Ježíšova učedníka. (Kdybych to řekl o některém panu biskupovi, někdo by mě nařkl, že pomlouvám.)
Nedali jsme světu a nedáváme to, co bychom mohli. Ježíš nás chce vybavit účinnými znameními, abychom o něm mohli hodnověrně svědčit.

Z opatrnosti si ledaskdo ani neposteskne: „To se prvním učedníkům dobře hlásala radostná zpráva Ježíšova: `Bůh se i o tebe zajímá´. Abys tomu mohl uvěřit, že se i o tebe Bůh zajímá, ve jménu Ježíše Krista – buď zdráv!“ (Nám z toho zbyl jen pozdrav: „Buď zdráv“.)
Z opatrnosti, abychom se sebou nemuseli nic dělat, už ani po těchto darech netoužíme. O to hlasitěji tvrdíme, že my jsme ta pravá církev, s nárokem na pravdu a úplnost.

Přestavte si, že bychom šli na zábavu dnešní mládeže, vyprávěli jim o Ježíši a uzdravili někoho z nich. Nevím jak vy, ale já se mezi ně neodvažuji chodit. Mému kázání by se vysmáli.

Šidíme sebe i druhé. Co v letošním adventu chceme přijmout?
Nabídka je bohatá.
Budeme brát Ježíše, jeho slova a nabídky poctivě?

	2006
1. neděle adventní       Jer 33:14-16       1 Sol 3:12-4:2       Lk 21:28. 34-36       3. prosince 2006

Dnes se mi vůbec nechce do textu evangelia, který máme před sebou.
Varují-li rodiče své náctileté děti před různým nebezpečím, vypadají v myslích dětí nemožně …
Ale nepodobáme se my starší adolescentům, zlehčujeme-li varování ekologů, lékařů, lidí přemýšlivých a moudrých?
O prorocích ani nemluvě. O Ježíši ani nemluvě. (I těm, co se ohánějí fatimským zjevením, jdou Ježíšova slova kolem uší.)
Ježíšova slova nejsou strašením, ale velikým upozorněním, varováním k záchraně. (Ježíš například varoval před zkázou Jeruzaléma a ti, co na jeho slova dali, se zachránili.)

Neumíme moc přemýšlet dopředu.
Přijali jsme rady: „Nekuř, dostaneš rakovinu“ a „Dodržuj rychlost“, ovšem v dlouhodobějším přemýšlení jsme lehkovážní.
Koho před 15 lety napadlo, že budou v Jugoslávii zuřit kruté boje s příšernými masakry civilního obyvatelstva? Do předválečného Československa utíkalo mnoho pronásledovaných lidí, kdo tenkráte u nás počítal s 2. světovou válkou?
Tak bychom mohli pokračovat dopředu nebo dozadu, otočit hlavu směrem k Čečensku, Afganistanu, Iráku, Izraeli, případně do Afriky …)
Většinou to je tak, jak říká Ježíš, nikdo si nic nepřipouští. 

Židé v koncentrácích získali velikou rozlišovací schopnost lidí,  a přesto po válce většinou neodhadli nebezpečí komunistického režimu. Nebyli tak naivní jako my, kteří jsme byli vychovávání poučkou „podle sebe soudím tebe“. A přesto neprokoukli zlo komunismu.
Ptal jsem se jich, jak to?
Říkají: „Po tom všem, co jsme prožili, jsme rádi slyšeli, že bude lépe. Chtěli jsme slyšet něco pěkného, nadějného.“

Naše základní obalamutí spočívá v tom, že si (rádi) nepřipouštíme, jak mnoho je svět narušený a odcizený. Dnešní konzum a společnost, která se nenamáhá objevit potřebnost Boha, si namlouvá, že ráj je téměř na dosah ruky.
Potká-li někoho něco zlého, řada lidí spustí: „Proč zrovna já? Co jsem komu udělal?“
Reagujeme jak z jiného světa. Chtělo by se jim říci: „A vy nepočítáte s nebezpečím na silnicích, s nebezpečím závislosti, s nebezpečím rozvodu, s možností rakoviny nebo infarktu?“

Varování (i Ježíšovo) je darem. Žádný nebudeme moci říci, nikdo nám nic neřekl.
Ježíš věděl, že jde do nebezpečného světa, mezi šelmy (mezi „zbožné“ dravce).
Přišel nás nejen varovat, nabízí nám pomocnou ruku.
Království boží už teď přináší určité řešení. Až bude dovršeno, budeme mít konečně po starosti.

Slovům: „… národy budou bezradné nad hukotem a příbojem moře...“ rozumíme lépe než všechny generace před námi. Viděli jsme v televizi záběry tsunami, viděli jsme následky všelijakých hrůz 20. století.
Slyšíme o postupném oteplování planety. Každý si může představit, co se může stát například v Holandsku, kdyby se protrhly hráze, kolik území by bylo okamžitě pod vodou. Mohli bychom pokračovat ...

Hospodské typy mávnou rukou, prosím vás 0,2° C oteplení ročně, co to je? Ano, je zřejmě následky oteplování citelně nezasáhnou. Jenže ti lidé jsou na úrovni pubertálních dětí. Jejich vnuci už mohou zažít veliké ohrožení.

Co znamenají slova: „Až to začne, vzpřimte se a zvedněte hlavu, protože se blíží vaše vykoupení“?
Předně nejsou určena všem. Jsou potěšujícími slovy pro ty, kteří nepodlehnou Lžimesiáši. Těm lidem se ohromně uleví.
Ježíš mluví o působení falešných proroků a pak i falešného Krista (vydávajícího se za Ježíše) vybaveného ďáblovou mocí, který přijde dřív, než nastane konec).

Písmo nás dopředu upozorňuje, že rozlišení falešného Krista bude hodně náročné. Lidé, kteří budou umět číst pořádně Bibli – a pozor, těch lidí je málo (nesmíme si myslet, že když občas sáhneme po Bibli, že jí už rozumíme) – ti lidé falešného Krista rozeznají a utečou. Ale lidé, kteří nebudou mít pořádně jasno ve svých názorech na Boha, ti se naopak za Pseudokristem poženou.

Ve 2. listě Soluňanům, 2. kap. sv. Pavel líčí Pseudokrista vybaveného ďáblovou mocí – a Bůh ho ponechá, aby sváděl lidi.
Proč?
To si tam může přečíst každý, kdo umí číst (úmyslně neuvádím citaci) a koho to zajímá.
Život nás tříbí a každý si volíme podle své tužby a svého usilování. Každý je zván, každému Bůh nabízí pomoc, každý si volí své štěstí.

Proto jsme přijali Ježíšovo vyučování,  proto je důležité vědět, proč a jak se modlit, proč, jak a k čemu slavíme Večeři Páně, proč stojím o svátosti. Proč a k čemu jsem křesťanem.
Řada lidí si myslí, že to má vyřešeno. Jenže vyřešené to nemáme, to by náš svět vypadal jinak.

Vícekráte jsme o tom mluvili. Řada lidí dovede odříkat nějakou školní poučku, ale v dané chvíli ji není schopna použít.

Každý Advent nám znovu připomíná naše pozvání k blízkosti s Bohem.
 1.	Nás se sice asi časově netýká konec světa, ten den „D“ asi tak brzy nenastane,  ale týká se nás konec života, protože nevíme dne ani hodiny našeho konce. Obstát před Synem člověka se týká každého, mladého i starého. Nedávno jsme o tom uvažovali.

Proto ten den D z hlediska časového zatím nebude, ale Advent nám důrazně připomíná, že den osobního soudu může přijít kdykoliv, a když člověk není dostatečně pružný ve svém náboženství, může dojít k nárazu při setkání s Ježíšem. 

Každopádně se setkání s Ježíšem blíží a my si přejeme, aby bylo příjemné a krásné.
Poslední soud je vlastně pro nás modelem setkání. Může to být za pár let, to ano. Nemůžeme si však říkat, „tak to si zatím můžeme oddechnout“, protože osobní den je pro nás aktuální a rozhodující.
Nebezpečí Pseudokrista je modelem pro každého z nás. Proto se připravujeme na setkání s Ježíšem. To je prvořadá věc.

Advent je začátkem přípravy, aby Ježíš až přijde, byl s námi spokojen.
Něco jiného je zpívat adventní písničky a něco jiného snést se s Ježíšem, až mu budeme stát tváří v tvář.
Když byl Kaifáš malý, neříkal „Až budu velký, já ukřižuji Mesiáše.“ Kaifáš se upřímně modlil: „Bože, pošli Mesiáše, zlikviduj tesaře z Nazareta“, a zbožný dav to opakoval po něm.

Před koncem světa, kolem Pseudokrista to bude podobné, ale obráceně: „slepí“ půjdou za Lžimesiášem a budou přesvědčení, že jsou zbožní křesťané, ti, co budou umět číst Bibli, rozpoznají Pseudokrista a budou vědět, že už je tady.
Slepí se shromáždí s nadšením okolo Pseudokrista a budou jej pokládat za pravého, jenže ten nakonec sejme masku a hle – ďábel.

Den D se blíží (zatím nevíme, kdy to bude, ještě se nesplnily sliby proroků.) Ale nám hrozí nebezpečí, že se naplnění těch krásných a obrovských prorockých slibů nedočkáme. Mohou za našeho života zůstat torzem a to by byla škoda. Ošidili bychom sebe a své děti.

Ještě nepřišel pravý „rajský život“, který je slibován a který jistě přijde. Neměli bychom jej propást. Zatím víme, že se v naší době odehrálo něco, co nemá v dějinách křesťanství obdoby – návrat Židů do jejich otčiny, jejich vlastní stát a ve velké míře odzbrojení světa (likvidace velikého množství nukleárních zbraní).
Proroci se začínají plnit a záleží na nás, jestli se budou moci splnit úplně. Nejde jen o jiné lidi, ale o každého z nás, abychom už jednou začali chápat křesťanství. Přestali s ním koketovat, ale začali poctivě jít za tím, co říká Ježíš. To nám chce právě Advent připomenout.

Zatím se spokojujeme s vrabcem v hrsti (ten nám může lehko uletět). Zatím podceňujeme Boží nabídku a varování.
Kdo z nás nebyl přesvědčen, že samozřejmě bude mít lepší manželství než naši rodiče?
Kdo z nás nebyl přesvědčen, že samozřejmě vychová své děti lépe než jak nás vychovávali naši rodiče?
Kdo z nás křesťanů si nemyslel, že bude lepším křesťanem než ti před námi?

Můžeme si k tomu srovnat známý příklad nazaretských, kteří se pobouřili strašným „spravedlivým“ hněvem nad Ježíšem (srov. Lk 4:14-30).
Porovnejme Eliášovu modlitbu: „Nejsem lepší než moji otcové…“ (srov. 1 Kr 19:4).

Znal jsem paní, která se v 46 letech naučila plavat. Její děti obdivovaly, že se tak „starý člověk“ naučil plavat (pro děti jsou rodiče vždy staří) a ptali se jí: „Mami, jak to, že ses to naučila?“
„Já jsem velice chtěla.“
Znám jinou paní, která vleze do vody, chodí po dně blízko břehu a předstírá, že plave.

Naučí se jen ten, kdo (v jakémkoliv oboru) zaujme postoj učedníka: „Já tomu mnoho nerozumím a zatím toho moc nevím ani neumím.
Ježíš říká: „Kdo nepřijme boží království jako dítě (jako batole, které se teprve staví na nohy, teprve se učí chodit a teprve se pokouší mluvit), do království nevejde.
„Nenazývejme se Mistry“ je jmenuje jedná dobrá pokoncilní kniha.

Za týden uslyšíme opět krásné pozvání, ale napřed potřebujeme vyřešit základní podmínku, co je třeba k učednictví u nejlepšího MISTRA.
	2. neděle adventní

	2021
2. neděle adventní       Bar 5:1-9       Flp 1:4-11       L 3:1-6       5. prosince 2021

Adventem se každoročně vracíme na začátek Ježíšova příchodu, abychom skrze pozorné a opětovné naslouchání slovu božímu objevili další porozumění Bohu a životu.
Máme-li svědčit o Bohu, potřebujeme vysvětlit druhým, proč Izraelité nepřijali Ježíše a nakolik jsme ho přijali, nebo nepřijali my – kristovci. Proto to zopakuji.

Život je cestou se společníky: s lidmi a s Bohem. 
Hospodin už dávno nabídl Izraeli osobní přátelství a jedinečnou péči. „Zasvětím se ti, zasvětím tě do životní moudrosti plánů se světem. Budeš mým vyslancem mezi ostatními národy.“
Ale Izrael Ježíšovy doby se svou neposlušností dostal do slepé uličky. 

Mesiáš přišel, aby Izraelity – i nás – opět přivedl k Hospodinu.
Vyzýval lidi – stejně jako Jan Baptista – k náboženské reformě: „Obraťte se k Mojžíši a k porokům.
Ověřte si, zda přicházím od Boha. Přináším vám další poznání Hospodina.“

Proč Izraelité Ježíše nepřijali? Byl nesrozumitelný?
Ježíš říká: „Umíte rozpoznat, jaké bude počasí. Po staletí se učíte rozpoznat proroka pravého od nepravého. Ověřte si i mou hodnověrnost.“
I slepec v něm rozpoznal Mesiáše. 
Překážka není v nesrozumitelnosti Ježíšova vyučování, ale v našem pyšném odmítání každého, kdo nás převyšuje nebo mluví o Bohu jinak, než my.

Kdyby Mesiáš přišel „v rouchu“ královském nebo velekněžském (jak mu radil i pokušitel), dav by ho korunoval na krále. 
Ale lidé „čistého srdce“ Mesiáše rozpoznali. Jan Baptista, apoštolové, řada žen, řada velkých hříšníků, Samaritáni z města Sychar, kananejská žena, terorista i setník z Golgoty …

Dav, který Ježíšovi určitou dobou fandil, se časem proti Ježíšovi obrátil, protože Ježíš nevyvolal očekávané ozbrojené povstání proti Římanům. Když představení církve nechali přivést Ježíše spoutaného a prohlásili ho za kacíře, dav křičel: „Na kříž s ním!“
Ježíšova péče o lidi, odpuštění hříchů, uzdravení mnohých nemocných, vzkříšení mrtvých, jeho vyučování o milosrdném Bohu – to vše bylo zapomenuto. 

Po Ježíšově vzkříšení se sice pár lidí k Ježíši obrátilo, ale většina dál propadala falešným mesiášům, kteří je dovedli ke vzpouře proti Římanům. Víme, jak to dopadlo, Jeruzalém byl vypálen, svatyně („chrám“) rozbořena, desetitisíce judejců byly ukřižovány … 
Ježíšovi učedníci přežili.
Ale Jeruzalém se Ježíši zachránit nepodařilo. 

Za chvíli si připomeneme naši situaci.
Ale nejdříve si zopakujme poslání syna Zachariáše a Alžběty.
Jan je Ježíšem oceněn v největší míře. „Pravím vám, mezi těmi, kdo se narodili z ženy, nikdo není větší než Jan.“ (srov. L 7:18-35) 

Zachariáš a Alžběta syna skvěle vychovali. Usilovali o porozumění Bohu, byli otevření a ověřovali si jeho hodnověrnost. Zřejmě Janovi nesměli prozradit, kdo je Mesiášem. Jen ho směřovali k jeho poslání: „Ty, synu, budeš nazván prorokem Nejvyššího, neboť půjdeš před Pánem, abys mu připravil cestu a dal jeho lidu poznat spásu v odpuštění hříchů.“ (srov. L 1:67n)
Jan byl odmala vyučován v porozumění Písmu (ve 13 letech prošel – jako všichni kluci – zkouškou náboženské dospělosti a pak se dál a dál vzdělával.
Kněží – saduceové uznávali jen Tóru, ale Janovi rodiče zřejmě objevili i závažnost „Proroků“.
Jan se podle pravidel měl stát po otci knězem, ale viděl, jak zanedbané jsou: poctivá znalost Písma a pravdivé přijetí božích slov. Proto se rozhodl, že Písmo znovu promyslí, aby Mesiáše dokázal rozpoznat. 
Jeho odchod na poušť bychom možná mohli popsat slovy: „Nebudu se dohadovat s rabíny, kteří si z Písma svévolně berou jen to, co se jim hodí.“ 
Je pravděpodobné, že Jan znal Písmo zpaměti (takoví lidé existují).
„Stalo se k němu slovo Hospodinovo,“ aby to, co objevil, hlásal druhým a šel ponořovat k Jordánu.
„Připravte Bohu cestu, aby se k vám mohl dostat. Vzdalujete se od Boha, obraťte se, udělejte „čelem vzad“ a vraťte se zpět k Mojžíšovi a k Prorokům. Porovnávejte si své názory a jednání s tím, co nám říká Hospodin.“

Až do ponoření Ježíše do Jordánu Jan nevěděl, kdo je Mesiášem. – „Já jsem stále nevěděl, kdo to je, ale ten, který mě poslal ponořovat do vody, mi řekl: ‚Na koho spatříš sestupovat Ducha a zůstávat na něm, to je ten, který ponořuje do Ducha svatého.‘“ (J 1:33)
I Jan pouze ukazoval lidem cestu k Mesiáši. Dodržoval důležité pravidlo, že každý si má sám spočítat, a ověřit, za koho Ježíše pokládá. 
Svým nejlepším učedníkům Jan jen ukázal na Ježíše: „Hle beránek boží,“ aby si sami ověřili kým Ježíš je.
I ve vězení Jan kázal, že Mesiáš už je tady, a citoval Izaiáše: „Mesiáš vyvede uvězněné na svobodu.“ Když na něj vězňové dotírali, kdy už budou osvobozeni (vězni žijí nadějí na amnestii), opět neřekl přímo: „Ježíš je Mesiáš,“ ale poslal dva učedníky k Ježíšovi, aby sami viděli, jak Ježíš působí.

Obdivuhodná je Janova pravdivost a skromnost. „Nejsem Mesiáš, ani prorok, jsem jen hlas volající na poušti. Nejsem hoden ani pečovat o Mesiášovy boty.“
Netoužil po moci jako někteří apoštolové.
Nevytýkal pokrytcům jejich závažná provinění po straně, ale přímo: „Když spatřil, že mnoho farizeů a saduceů přichází k ponoření do Jordánu, řekl jim: `Plemeno zmijí, kdo vám ukázal, že můžete utéci před nadcházejícím hněvem?´“ (Mt 3:7) A Herodovi vytkl: „Není dovoleno, abys měl manželku svého bratra!“ (Mk 6:18) Víme, čím svou statečnost zaplatil.

Jan by se byl velice rád stal Ježíšovým učedníkem, ale Ježíš jej požádal, aby dál připravoval lidi na rozpoznání Mesiáše.
Jan byl zřejmě schopen činit znamení (zázraky) na potvrzení svého poslání od Boha, ale nevyužil toho ani pro svou záchranu (jako Eliáš a Elíša). Možná proto, aby neupoutal příliš pozornost na sebe a nezacláněl Ježíšovi.

„Jan byl svíce hořící a zářící, a vy jste se chtěli na chvíli radovat v jeho světle,“ (J 5:35n) prohlásil Ježíš, ale Izraelité na něj brzy zapomněli. 

Ježíš Janova slova o nutnosti obrácení potvrdil tím, že se od Jana nechal ponořit do Jordánu a připojil se k Janově výzvě našeho obracení.

V Ježíšově době se Izraelité (saduceové, farizeové, zélóté, esejci, herodiáni, Judeici, Galilejci i Samaritáni) hlásili k Hospodinu a přinejmenším k Mojžíšovi. Všichni očekávali mesiáše.
Všem Ježíš nabídl řešení: „Obraťte se k Mojžíšovi (a k Prorokům). Ověřili jste si důvěryhodnost Hospodina, ověřte si hodnověrnost mou.“
„Skutky, které činím, svědčí o tom, že mě Otec poslal – tím o mě vydal svědectví.
Zkoumáte Písma a myslíte si, že v nich máte věčný život; a Písma svědčí o mně.
Nedomnívejte se, že já budu na vás u Otce žalovat; vaším žalobcem je Mojžíš. Kdybyste opravdu věřili Mojžíšovi, věřili byste i mně, neboť on psal o mně. Nevěříte-li tomu, co on napsal, jak uvěříte mým slovům?“ (Srov. J 5:35-47)

Jako se izraelské skupiny hlásily skrze Mojžíše k Hospodinu, tak se i my pokřtění, hlásíme skrze Krista k Hospodinu.
Ale každá z několika set církví je přesvědčena, že je Bohu nejblíže.
Navíc v řadě velkých církví najdeme další skupiny různých názorů. 

Už spolu sice – konečně – neválčíme, ale nejsme solí a světlem pro svět. Máme mnoho řečí o ekumenismu, ale posouváme se šnečím tempem. Hrozí nám, že budeme pošlapáni jako sůl, která nesolí. (Srov. Mt 5:13)

První čtení dnešní neděle mluví o veliké důstojnosti Izraele, kterou nám dává Hospodin. Máme svléknout naše trapné roucho svévole a důležitosti a odít se boží spravedlností.

V evangeliu si opravte: „Jan hlásal ponoření do „obracení se“ (k Hospodinu).“
Už proroci upozorňovali na to, co brání Hospodinu, aby se s námi mohl setkat. Máme své předsudky, své pyšné předsvědčení, že Bohu rozumíme.
Neřídíme se Písmem, v mnoha věcech jednáme svévolně. 
Platí o nás slova Štěpánova:
„Jste tvrdošíjní a máte pohanské srdce i uši! Nepřestáváte odporovat Duchu svatému, jako to dělali vaši otcové.
Byl kdy nějaký prorok, aby ho vaši otcové nepronásledovali? Zabili ty, kteří předpověděli příchod Spravedlivého, a toho vy jste nyní zradili a zavraždili.
Přijali jste Boží smlouvu z rukou andělů, ale sami jste ji nezachovali!“ (Skt 7:51-53)

Nepřijali jsme 2. vatikánský koncil, Pakt z katakomb, příklad římského biskupa Františka. Jeho výzvu k synodalitě zužujeme na frázi a několikaměsíční formální akci.
Myslíte si, že si v naší církvi začneme vzájemně naslouchat už napořád, nebo s koncem synody přestaneme? 

Jedinou možností jak se domluvit v naší církvi, je znovu pečlivě naslouchat a navrátit se ke slovu božímu.
Janova a Ježíšova výzva obrátit se a dát za pravdu Ježíšovi, stále platí.
Platí to v životě jednotlivce, manželů, rodiny, farnosti a církve.
Připomenu Ježíšovo učení o nárožním kameni: „Stavba se měří na milimetr přesně podle nárožního kamene v základu stavby.“ Bez věrnosti Kristu jsme nehodnověrní mluvkové.

Poznámka: Pokud souhlasíte s výkladem o Janu Baptistovi, text si, prosím, založte, ať to nemusím opakovat.

Příloha:
František v pondělí 22. listopadu 2021 věnoval italským biskupům obrázek Ježíše Dobrého pastýře s textem osmi „blahoslavenství.“

Blahoslavený biskup, který se v životě rozhodl pro chudobu a štědrost,
neboť svým svědectvím buduje nebeské království.

Blahoslavený biskup, který nechá po svých tvářích stékat slzy,
v nichž se zrcadlí bolesti lidí a únava kněží,
neboť v objetí trpících nalezne Boží útěchu.

Blahoslavený biskup, který svůj úřad nepovažuje za moc, ale za službu,
který v mírnosti nalézá svou sílu a dopřává každému právo, aby se zabydlel v jeho srdci.
Ten bude moci obývat zemi, zaslíbenou tichým.

Blahoslavený biskup, který se neuzavře do paláců vládnutí,
nestane se úředníkem věnujícím se více statistikám než lidským tvářím, více předpisům než příběhům,
který se po boku lidí zasazuje za sen o Boží spravedlnosti,
neboť Pán, s nímž se setkává v tichu každodenní modlitby, bude jeho posilou.

Blahoslavený biskup, jehož srdce je otevřeno pro bídu světa,
který se neváhá ušpinit lidským bahnem, aby v něm našel boží zlato,
který se nepohorší nad hříchem a slabostí druhých, vědom si vlastní bídy,
neboť pohled Ukřižovaného a Zmrtvýchvstalého mu bude znamením bezvýhradného odpuštění.

Blahoslavený biskup, který se varuje dvojakosti srdce,
který se vyhýbá jakékoli neupřímnosti,
který i uprostřed zla sní o dobru,
neboť se bude umět radovat z Boží tváře a objevovat její obraz v každé louži města lidí.

Blahoslavený biskup, který je tvůrcem pokoje, průvodcem na cestách smíření,
který do sboru kněží vkládá semeno společenství,
který rozdělenou společnost doprovází cestou ke smíru,
který každého muže a ženu dobré vůle bere za ruku, aby budovali bratrství;
toho Bůh nazve svým synem.

Blahoslavený biskup, který se pro evangelium nebojí jít proti proudu,
který dá své tváři „ztvrdnout v křemen“ jako Kristus na cestě do Jeruzaléma,
nenechá se odradit nepochopením a překážkami,
neboť ví, že Boží království si razí cestu v rozporuplnosti světa.

Tento text, byl čten na pohřbu Jana Konzala, neboť Jan tento životní postoj zastával.

	2018
2. neděle adventní       Bar 5:1-9       Fil 1:4-6. 8-11       Lk 3:1-6       9. prosince 2018

Nikdo o nás nemluví tak pěkně jako Bůh a nikdo jiný o nás nepečuje velkoryseji.

„Bůh je slitovný a milosrdný“ (vyznáváme i s muslimy), ale Izrael – tedy i my – nasloucháme Hospodinu jen na „poušti“ (buď v nouzi, například po vysvobození z egyptského otroctví, při čtyřicetiletém pobytu v poušti (kde byli odkázáni na pomoc Hospodina), nebo v tichu v naslouchání Písmu s touhou Bohu porozumět, jako napřéíklad Jan Baptista „na poušti“).

K prvnímu čtení.
Izrael v dalším otroctví zkrotnul. Bůh se jej – nás – ujímá a dává nám další jména:
„Pokoj spravedlnosti“ a „Vznešenost bázně Boží“. 

V dějinách náboženství je naprosto ojedinělé, že Hospodin – který je nad všechna pomyšlení vznešený – sestupuje k lidem a urovnává svou cestu k nám neposlušným a svévolným. 
Hospodin se věnuje i těm, kteří si svou bídu a zotročení zavinili sami … Tak svědčí i prorok Baruch.
Bůh s námi jedná s neskonalou trpělivostí. 

Bůh zachraňuje i provinilce. 

V evangeliu nás Jan vybízí, abychom se na setkávání s Bohem připravovali – aby se k nám mohl dostat. Často mu v tom totiž bráníme.
Jan, syn Zachariášův – přítel Ženichův – nemyslí jen na sebe, nehřeje se v Ženichově přízni, ale pracuje s ním pro lidi, aby i oni Bohu umožnili cestu, aby se k nim dostal.
Jan i nám připomíná slova proroka Izaijáše: „Obraťte se, připravte Bohu cestu v sobě, aby se k vám dostal.“ 

Tito dva proroci ještě nemluví o našich selháních a vinách, ale o našem malém zájmu na manželství s Bohem pracovat.
Známe krásný, ale smutný obraz z Písně písní: „Slyš, milý můj klepe: `Otevři mi, sestro má, přítelkyně má, holubice má …´“ Snoubenka vede zamilované řeči, ale je hloupá, pohodlná, neví, co chce a svému ženichovi neotvírá …

To je i naše základní nouze a vina. Bůh s námi mluví, ale my mu často nenasloucháme. Často vedeme zbožné řeči, jak mnoho Boha milujeme, ale máme jiné zájmy.

Té neochoty naslouchat druhému si můžeme všimnout u druhých lidí. A pak na sobě.

Koho z nás netrápí neporozumění s našimi nejbližšími?
Nesvádíme vše jen na ty druhé. Kolikrát nás bolí srdce z toho, že neumíme říci a projevit milovanému, jak mnoho jej máme rádi?
Příčiny bývají různé, například malé sebevědomí, ostýchavost, nemotornost, obava z neporozumění, obavy z nepochopení …
Jindy nám brání například naše dřívější zranění, hněv, když nás ten druhý odmítá nebo nás nechce slyšet, vzájemný nedostatek ochoty vžít se do druhého nebo ustoupit.
Připomínáme si, že jsme teprve na cestě. Všechno se teprve učíme; a v mnohém máme zpoždění. Ale neochota druhého k naslouchání toho, co mu říkáme, čím si škodí nebo co nám zůstává dlužen, se nás bolestně dotýká.

Nenaslouchá-li nám děcko v určitém věku a jsou-li naše slova „házením hrachu na stěnu“, utěšujeme se, že jednou snad dostane rozum. Těžší to je s dospělým, který odmítá rozhovor na určité téma.
Politická témata – pokud nám nehrozí pronásledování – lze oželet, ale jsou jiná, která brzdí porozumění a soužití ve vztahu s nejbližšími.

Do adventního času jsme si zavedli rodinné konference. 

Odvážíme se letos poprosit druhého, aby nám řekl, zda – a v čem – s ním o něčem závažném nejsem ochoten mluvit? Prosme Boha o odvahu, abychom poctivě hledali, proč máme v takové věci zavřené „dveře na závoru“? Co nám brání k dalšímu důležitému porozumění?

Nenasloucháme-li druhým, skáčeme-li jim do řeči, urážíme-li se, odcházíme-li od rozhovorů s blízkými, utíkáme-li od hledání, máme-li je za hlupáky – pak snižujeme jejich důstojnost a sami krníme.

Manželství a v soužití v rodině a s přáteli je přípravou do nebeského království. Kdybychom nebyli ochotní otevřeně mluvit s druhými – které vidíme, jak bychom se mohli přátelit s Bohem a s nebešťany – které zatím nevidíme?

Kdo je poctivý k sobě, objeví, že se i Bohu příčíme. Mnoho z jeho slov nebereme vážně – snad nemusím uvádět příklady – stačí si číst Písmo.

Budovat si charakter, žít pravdivě, poctivě usilovat o spravedlnost, být Ježíšovým učedníkem je práce na celý život. Kdyby si někdo myslel, že k tomu stačí nehřešit, mýlil by se.
Prvním východiskem je, zda druhému a Bohu dovolím, aby se mnou mohl otevřeně mluvit. Druhým krokem je moje ochota poctivě odpovídat a spolupracovat na vztahu s ním.

Pak budeme zakoušet dar boží záchrany.

	2015
2. adventní neděle       Bar 5:1-9       Flp 1:4-6. 8-11       Lk 3:1-6       6. prosince 2015

Hospodin skrze proroka Barucha těší svůj lid v zajetí, Judovce, kteří přestali svádět svou vinu na druhé, na politiky, spojence, generály a dokázali si přiznat vlastní vinu. Darebákovi je třeba říci, že je darebák. Ale i lékař nemocnému, který k němu přichází, nehubuje.
Kdo o nás – hříšných – mluví tak pěkně jako Bůh?
Ta krásná oslovení Izraele stojí za promyšlení.

Letošní Advent bude jiný než před rokem. Vloni jsme mysleli na válku na východě Ukrajiny. Letos se přidala válka islamistů.

Pokaždé si v Adventu říkáme, že my potřebuje v sobě samých udělat cestu pro Boha, aby k nám, do nás, mohl sestoupit. Co je největší překážkou, která nám brání otevřít se Bohu?

O Vánocích si budeme připomínat Ježíšovu missi. To, že kvůli nám a pro nás Bůh přichází coby člověk, je až neuvěřitelné (Bůh je tak velký, že mu žádný člověk není malý).
Dnešní evangelium nás ale přivádí do doby Janových třicetin. (Ve třiceti letech mohl Izraelita kázat na texty proroků. Jan i Ježíš tak činili.)

Protože většina z nás neslavíme Advent poprvé, můžeme se znovu na Advent dívat s většími zkušenostmi – na celý příběh Jana i Ježíše v Izraeli.

Izrael žil tenkráte v politické nesvobodě (to židy usvědčuje, z nevěry Hospodinu). Ale jejich náboženský život z jejich pohledu kvete. Chrám je vyšperkovaný jako nikdy, jeho zlatá střecha září. Poutě jsou hojně navštěvovány, (kdysi Izraelité putovali do chámu jednou do roka, v Ježíšově době už třikráte) kněžstvo (saduceové) má plné ruce práce (a je bohaté), na nádvoří jsou veliká jatka. Saduceové se množstvím obětí snaží uspíšit příchod Mesiáše. I farizeové jsou neobyčejně horliví, věří, že příchod Mesiáše se dá uspíšit množstvím modliteb, postů a dobrých skutků. (Eséni se teprve připravují velikou horlivostí klášterníků a rituálním očišťováním několikráte za den.)
Jan a pak i Ježíš především těmto horlivým skupinám říkají: „Jdete na opačnou stranu, musíte se úplně obrátit (o 180°).

Jan i Ježíš nehlásají „křest pokání“, ale (celkové) ponoření (ponořování) „do obrácení“. 

Znovu připomínám, že Izrael byl ve velké náboženské krizi, neboť vztah k Hospodinu nahrazoval skutky zbožnosti. Izraele čekala nejtěžší zkouška. Ježíš nebyl hnán nějakým termínem, ale zbožní ho honili a on potřeboval stihnout říci a vykonat vše, co potřeboval. (Proto se nezabýval nedůležitými věcmi – recepcemi nebo církevní parádou.)
Lid Hospodinův zakládající si na pravé zbožnosti, Mesiáše zavraždil. To byl největší propad Izraele. Až nad dno.

Jak byste popsali vinu Izraele?

Zkusíme si postavit proti sobě dvě dvojice.
Jan Baptista byl synem kněze, stejně jako Kaifáš (nebo Annáš). Kaifáš to dotáhl až na velekněze.
Oba měli nejlepší podmínky k tomu, aby sloužili Hospodinu …
V čem se lišili?
Proč Kaifáš selhal?
Nespěchejme.

V druhé dvojici si připomeňme Simeona (který se setkal s Ježíškem) a apoštola Petra, který byl Ježíšovým učedníkem.
Co pomohlo Simeonovi, že v děcku rozpoznal Mesiáše? 
Proč Petr odporoval Ježíšovi, že jemu(!) se nemůže stát, že by někdy zapřel svého milovaného Mistra a Mesiáše světa?
Kde udělal chybu?

Izrael nedokázal tváří v tvář největšímu prorokovi (Ježíšovi) ve své sebejistotě pravé víry a zbožnosti pochybovat nebo připustit chybu: „My jsme vzdělaní a nejsme slepí! Co si to o nás dovoluješ Ježíši tvrdit?“
„Pověste toho drzouna!“

Apoštolové a učedníci také úplně zkrachovali.
Jejich sázka na Mesiáše nevyšla.
A sami si vyčítali, že se nezachovali tak, jak se měli zachovat. (Vina je strašná. Je nějaké těžší břemeno, než selhání vůči příteli?)

Z tohoto pohledu vidíme, jak závažná a klíčová je Janova (a pak Ježíšova) výzva k trvalému obracení.
K trvalému obracení se na Ježíše, k neustálému porovnávání si svých názorů a jednání s Ježíšem. (Petr přece prošel Janovým ponořením do Jordánu. Ale ani obřadem našeho křtu nic nekončí, naopak začíná naše učednictví u Ježíše.)

Přidejme si k našemu adventu starost s otázkou uprchlíků.

Vraťme se k prvnímu čtení.
Starý Izrael se dostal do babylónského otroctví proto, že byl nemilosrdný ke slabším, chudým, otrokům a cizincům a přistěhovalcům.
Cizinci, přistěhovalci a hosté měli v Izraeli svůj statut, izraelský (Hospodinův) soucit na ně pamatoval (mohli paběrkovat na polích, atd.) Museli dodržovat sobotní klid od práce a další „právní normy“. Kdo měl zájem a přijal všech „613“ slov (přikázání) a nechal se obřezat, vstoupil do Hospodinovy smlouvy.
Těm, kteří nevstoupili i v dalších generacích zůstával dál statut cizinců, přistěhovalců a hostů“.
(Víme, jaké podmínky od přistěhovalců vyžadují Švýcaři k získání občanství, co nabízejí Kanaďané, atd.)

Je hanbou, že naše vláda tak dlouho prodlévá s přijetím uprchlíků. Viz „Adventní výzvu“.

Ježíš po svém vzkříšení vyhledal své přátele a ubezpečil je nejen o svém přátelství, ale vybavil je svým Duchem a nabídkou jeho darů a poslal je „do světa“.

Bylo jich obrazně řečeno „70 rodin“.
Taková hrstka, lidsky viděno – v církvi, která Ježíše proklela, v okupované zemi pohanskými Římany – měla pramalou šanci uspět. Za nějaký čas budou sami pronásledováni od mateřské církve i od Římanů.
A přece …

Někdy, v příhodný čas, když je určité kritické množství připravených a skvělá osobnost (nebo na jiný způsob přitažlivá osobnost, třeba Hitler, Mečiar …), si prosadí něco nového.

Ježíšovým učedníkům se to podařilo.

Ježíš nám řekl stěžejní slova (stěžejní i pro věčnost):
„Každý, kdo nějakého hladového nasytil, žíznivého napojil, ujal se uprchlíka, oblékl nahého, navštívil nemocného a přišel za vězněným, je můj člověk.“ 

Přiznáváme, že jsme se, my lidé západní (židovsko-křesťanské) kultury dostali do velké krize (opustili jsme Hospodina a hodnoty, které nám nabídl).
Hospodinova slova (přikázání) o přijímání uprchlíků zůstávají. (Kdo nepřijme člověka na cestě, ten se zříká Ježíše a připravuje se o nebeské království.)
Přijmeme-li uprchlíky, kteří jsou ohrožení, můžeme počítat s Boží pomocí. Kdyby se nám podařilo uprchlíkům ukázat, jaké hodnoty nabízí naše židovsko-křesťanská kultura a k jaké lidskosti a jakému bohatství došla, mohou si s ní srovnat kulturu své země, případně jejich jiné víry. Máme naději, že je získáme pro naší křesťanskou kulturu. Mohou se stát našimi spojenci k udržení naší kultury. Kdyby se nám to – s Boží pomocí – podařilo, zažijeme, že Boží pomoc funguje. Mohlo by to být dokonce důkazem použitelnosti křesťanství i pro řadu našich spoluobčanů, kteří nějakým způsobem v Boha nedoufají.
My nemusíme propadat strachu z uprchlíků, které jsme ještě ani neviděli.
Obrácení se k Bohu může a má vyústit k důvěře Bohu a k jeho službě světu.

Jako přílohu posílám text profesora Tomáše Halíka.
Pro mnoho lidí na světě se stal světovou osobností. Řada biskupských konferencí si jej po několik let zvala, aby pro ně vedl duchovní cvičení. (Naše biskupská konference to neučinila. Známe to, nikdo není doma prorokem, říká Ježíš. Ani ve své zemi, ve své farnosti nebo rodině.)

Máme koho se držet: římského biskupa Františka, T. Halíka, řady dalších skvělých osobností.
A samozřejmě „životem a obětavou smrtí“ prověřeného Ježíše.
S tím a s jeho názory a činy se můžeme stále poměřovat.

Příloha:
PAKT Z KATAKOMB       5. prosince 2015

Dovolte mi začít úvahu o vážných věcech vtipem. Bůh Otec sleduje se svatým Petrem televizní zpravodajství. Nejprve běží reportáž o dělnících na vietnamských rýžových polích. „To je hrozné, jak se ti lidé nadřou,“ komentuje to Hospodin. „Ale vždyť jsi to tak chtěl, říkal jsi: V potu tváře budeš obdělávat zemi,“ namítá svatý Petr. „Ale to jsem přece nemyslel tak doslova,“ zabručí Bůh Otec. Další záběry jsou z porodnice: bolestný porod čtyřčat. „To je příšerné, jak ta žena trpí,“ vzdychne Pán Bůh. „Ale tys to přece tak chtěl, říkal jsi: V bolesti budeš rodit děti,“ připomíná apoštol. Bůh oponuje: „Ne, ne, to jsem přece nemyslel tak doslova!“ Poslední záběry jsou z Vatikánu: z limuzín s vlaječkami se soukají tuční kardinálové s purpurovými čepci, zlatými prsteny a pektorály. „Co je zas tohle? Proboha, co je to za lidi?“ děsí se Hospodin. „To jsou ti, kteří pochopili, žes to všechno nemyslel tak doslova,“ vysvětluje svatý Petr.

Reformní koncil a reformní papež
Na stolci svatého Petra sedí dnes papež, který bere evangelium nesmírně vážně, a to nejen ve svých proslovech, nýbrž především v celém stylu svého života, smýšlení, vystupování, v jednání s lidmi a v přístupu k palčivým problémům doby. Bere vážně Kristovo učení s odvahou, radikalitou a svobodou, připomínající reformní postavu svatého Františka, jehož jméno programově přijal. V tom spočívá tajemství jeho morální autority, která daleko přesahuje hranice katolické církve, kterou překonal i své velmi ctihodné předchůdce, avšak velmi popouzí některé katolíky. Dostojevský kdysi v Legendě o Velkém inkvizitorovi geniálně popsal největší pokušení institucionalizovaného křesťanství: dát lidem jistoty výměnou za svobodu, kterou jim nabídl Kristus. Papež František se pokouší dovršit to, o co se snažil reformní 2. vatikánský koncil: vyvést církev ze stínu Velkého inkvizitora. Spor mezi výzvou Krista a nabídkou Velkého inkvizitora probíhá celými dějinami křesťanství, projevuje se i ve vztahu k poslednímu koncilu i k reformnímu papeži. „V Římě se říká, že papež je starý a brzy se zas všechno vrátí nazpátek,“ řekl mi jeden český prelát. Těší se marně: svět, do něhož by se chtěli vrátit, už neexistuje. Tento papež vede církev odvážně a v síle Kristova Ducha do složitého a nebezpečného světa, který se právě rodí.
V Římě si v těchto dnech připomínají půlstoletí podivuhodné události. Krátce před koncem reformního 2. vatikánského koncilu, v listopadu 1965, se setkalo na symbolickém místě, v Domitilliných katakombách v Římě, čtyřicet účastníků koncilu, mezi nimi velký francouzský teolog Yves Congar OP a legendární brazilský arcibiskup chudých Hélder Câmara. Podepsali tam dokument, ke kterému se vzápětí přidalo 500 koncilních otců. V tomto dokumentu, nazvaném „Pakt z katakomb“, se biskupové zavázali uvést ducha koncilu do stylu svého života, vystupování a vedení církve – mimo jiné poslat symboly feudální moci, vznosné tituly, honosné paláce a limuzíny, blyštivé šperky, okázalé vystupování na veřejných slavnostech, podkuřování mocnářům a autoritářské rozhodování tam, kam patří – do nenávratna minulosti. Zavázali se, že nikdy nebudou dávat přednost mocným a bohatým před chudými a nepatrnými. Církev se nemá nostalgicky ohlížet po ztracených privilegiích a zkompromitovaném manželství se světskou mocí, pokud nechce přijít o to, o co usilovat má: o věrohodnost a mravní autoritu.
Církev na 2. vatikánském koncilu ukázala směr nutné reformy: solidaritu s radostmi a nadějemi, úzkostmi a bolestmi lidí naší doby. Koncil znamenal konec dlouhého nešťastného období kontrakultury vůči modernitě: „konec protireformace“, konec „antimodernistického boje“, který způsobil intelektuální sebekastraci katolicismu 19. století, konec „Svatých aliancí“ s restauračními režimy, konec neplodných nápodob minulosti v teologii („neoscholastiky“) i v církevním umění („neogotiky“). V období, kdy byla evropská katolická církev (naštěstí nikoliv církev v anglosaském světě) traumatizována zážitky z jakobínského teroru, z revolucí roku 1848 a krvavých revolucí v Mexiku a Španělsku, „vylévala s vaničkou i dítě“: nebyla schopna rozlišovat pozitivní a negativní stránku osvícenství, najít moudrou cestu mezi nekritickou a povrchní konformitou s moderní dobou a ustrašeným démonizováním všeho nového. Z katolicity – velkorysé univerzality, schopné kriticky a tvůrčím způsobem vstřebat vše hodnotné z okolního prostředí a nové kultury – se stával „katolicismus“, jeden do sebe uzavřený systém mezi jinými. Systém, který ztrácí schopnost tvořivé komunikace se svým okolím, však degeneruje.
Druhý vatikánský koncil na rozdíl od mnoha předchozích nevyhlásil žádné nové dogma a neodsoudil žádnou herezi. Přesto se na koncilu církev jedné těžké hereze vzdala – hereze triumfalismu. Tradiční teologie rozlišuje tři podoby církve: církev bojující (ecclesia militans) zde na zemi, církev trpící (ecclesia patiens) v očistci a církev vítěznou (ecclesia triumphans) v nebeské slávě. Podle tohoto učení dokonalou a čistou církev nenajdeme uvnitř dějin, je předmětem naší nejzazší (eschatologické) naděje. Triumfalismus spočíval v záměně dvou různých podob církve a neschopnosti toho, co nazývám „eschatologickým rozlišením“. Pokud se pozemská církev vydává za dokonalou společnost, vlastnící již teď celou pravdu, pak propadá herezi triumfalismu. Z „církve bojující“ (která má bojovat také s pokušením triumfalismu) se pak stává instituce militantního náboženství, bojujícího s ostatními a s nepohodlnými ve vlastních řadách. (Je tu obdoba s islámským pojetím džihádu, který měl být také především zápasem s vlastními hříchy, a v pojetí militantního islamismu se stal programem výboje, zahrnujícím nakonec i teror vůči nevinným.) Církev je společenstvím poutníků na cestě (communio viatorum) a poznání celé pravdy je vyhrazeno okamžiku našeho setkání s Bohem tváří v tvář za horizontem dějin.
Druhý vatikánský koncil – a velmi konkrétně a výmluvně „Pakt z katakomb“ – ukázal žádoucí podobu církve budoucnosti: církve sloužící, ekumenicky otevřené, vnímavé k pozitivním hodnotám i k bolestem současnosti, solidární s těmi, kterým se křivdí. Má být církví, která je hlasem chudých, umlčovaných a – což zejména zdůrazňuje papež František ve významné encyklice Laudato si – vnímavou ke křiku přírody, znásilňované chamtivostí a bezohledností civilizace růstu bez morální odpovědnosti. Církev, pokud spravuje materiální bohatství, má ho používat výhradně pro svou pastorační službu celku společnosti a sociální diakonii, a nikdy k zajištění blahobytu a privilegií svého personálu. V této souvislosti papež dnes volá k solidaritě s lidmi, kteří přišli o své domovy válečnými či přírodními katastrofami, a to bez ohledu na jejich národnost, rasu či náboženství. Několik z nich ubytoval přímo ve Vatikánu a o desetitisíce se postaraly církevní instituce. Lidé, kteří tvrdí, že máme v současné uprchlické krizi pomáhat jen křesťanům, mi připomínají ty, kteří v Betlémě přibouchli dveře před přivandrovalci z „Galilee pohanské“ a vykázali Svaté rodině místo v jeskyni pro dobytek; ostatně Ježíš, Maria a Josef také nebyli křesťané, alespoň ne v době Ježíšova narození.

Úpadek a návrat náboženství
Druhý vatikánský koncil se konal v první polovině šedesátých let; druhá polovina šedesátých let přinesla radikální antiautoritářskou kulturní revoluci „Druhého osvícenství“. Rovněž tato revoluce byla ambivalentním společenským jevem a vyvolala jako reakci příklon části společnosti (i církve) k novému konzervatismu. Reakce církve (zejména na sexuální revoluci) měla za následek úbytek praktikujících katolíků na Západě. Pokoncilní nadšení a očekávání ochladlo, katolíci se rozdělili na ty, kteří se domnívali, že církev neplnila onen slib solidarity s lidmi naší doby, vyjádřený v úvodu konstituce Radost a naděje (ve větě, která zní jako manželský slib), a na ty, podle nichž koncil zašel příliš daleko a napomohl ztrátě katolické identity. Rostoucí množství pokřtěných, dříve praktikujících a k církevnímu vedení a učení loajálních křesťanů („dwellers“), se přesunulo do tábora „křesťanů s výhradami“, „duchovně hledajících“ (seekers) a lidí „spirituálních, nikoliv náboženských“. Zdálo se, že náboženství pomalu ustoupí zcela sekulární civilizaci – nejprve v Evropě, pak na celém světě. Dnes však prakticky nikdo z významných sociologů tuto vizi nesdílí.
Kulturní revoluci šedesátých let a sekulární společnosti, která se z ní zrodila, také brzy došel dech a dostavila se morální a duchovní kocovina. Symboly protestu a nonkonformity se záhy staly konzumním zbožím. Dostavila se krize rodiny, úbytek ochoty uzavírat závazné dlouhodobé svazky a plodit a vychovávat děti – a z toho vyplývající demografická krize a stárnutí společnosti. Prohloubily se pocity prázdnoty a izolace a s tím související nárůst drogové závislosti. Kulturní tvorba se octla ve stínu komerčního průmyslu zábavy, v němž dominovala témata sexu a násilí. Manipulativní moc médií a reklamního průmyslu se projevila v úpadku demokratické politické kultury. Západní kultura začínala být vnímána nejen ostatními kulturami, ale i mnoha lidmi na Západě jako dekadentní. Jako odpověď na krizi sekulárního liberalismu se během 70. let začal globálně projevovat nový civilizační obrat, který bývá nazýván „návrat náboženství“. Zdá se, že postmoderní civilizace nového tisíciletí bude civilizací „postsekulární“.
„Návrat náboženství“ pozorujeme zejména ve třech oblastech: v politice, ve filozofii a ve spiritualitě. V žádném z těchto případů nejde o prostý návrat k dřívějším podobám náboženství, z něhož by se mohly naivně radovat tradiční náboženské instituce. Proměnami a dynamikou nových projevů náboženství jsou tradiční náboženské instituce zaraženy stejně jako vyznavači sekulární kultury. „Návrat vytěsněného“ – jak víme z psychoanalýzy – není „věčným návratem téhož“, nýbrž proměnou toho, co bylo potlačeno.

Je křesťanství připraveno na postsekulární dobu?
Nakolik jsou křesťanské církve připraveny na nutné proměny tváří v tvář postmoderní, postsekulární globální civilizaci? Celé dějiny křesťanství jsou proudem neustálých proměn, „rekontextualizací“ do nového kulturního prostředí či dějinných epoch. Některé „inkulturace“ se podařily, jiné nikoliv. První a zřejmě dosud nejradikálnější proměna čekala křesťanství na samém prahu jeho dějin, kdy apoštol Pavel jednu z mnoha židovských sekt proměnil v univerzální nabídku, překračující dosavadní nepřekročitelné hranice kultur, pohlaví, společenského postavení („už nezáleží na tom, je-li člověk Žid či pohan, muž či žena, otrok či svobodný“). Podle Karla Rahnera poslední koncil učinil krok, analogický onomu vykročení mladé církve z rámce židovství do řecko-římské kultury, překročil evropský horizont a ukázal skutečně světový rozměr církve.
Druhý vatikánský koncil připravil církev na dialogické soužití v sekulární společnosti, vyrostlé z osvícenského humanismu. Je ovšem otázka, zda tato reforma nepřišla příliš pozdě a zda církev připravila také na nečekaný „návrat náboženství“ a život v globální postsekulární společnosti. Nebude brzy třeba Třetí vatikánský koncil? Anebo první latinskoamerický, africký či opět asijský koncil? Druhý vatikánský koncil měl ovšem velmi důkladné intelektuální zázemí. Po útlumu teologie v 19. století a ještě v dobách honu na „modernisty“ se dvacáté století ukázalo jako teologicky nejproduktivnější z celých dosavadních dějin křesťanství. Velcí teologové – zejména v Německu a Francii – zdvihli rukavici, hozenou moderní filozofií a vědou a zareagovali na dramatické zkušenosti lidstva v době světových válek. Teilhard de Chardin pochopil evoluci jako klíč k nové christologické interpretaci dějin kosmu a stal se jedním z prvních proroků globalizace. Karl Rahner vytěžil z existencialismu, hermeneutiky a fenomenologie zásadní prohloubení teologické antropologie a řady teologických oborů a položil základ mezináboženskému dialogu. Henri de Lubac, Jean Daniélou, Hans Urs von Balthasar, Yves Congar objevili pod prachem neoscholastiky poklady patristické teologie prvních století. Mnoho nového přineslo biblické bádání, liturgická obnova a ekumenický dialog s velkými teology protestantismu a pravoslaví a také první kroky k vzájemné inspiraci s mimokřesťanskými náboženstvími, zejména v oblasti mystiky a spirituality. Reflexe holokaustu změnila vztah křesťanství a židovství, což vedlo k odsouzení antisemitismu a k pozornosti k židovskému kontextu Ježíšovy osobnosti a učení. Americká zkušenost, že katolická církev může dobře žít a působit v demokratickém pluralitním a liberálním prostředí, proměnila katolickou politickou teologii a sociální nauku.
Z toho všeho vyrostl Druhý vatikánský koncil a jeho reformy. (Tam, kde v důsledku nucené izolace místní církev nepoznala a nevstřebala teologický kontext koncilu, zůstaly jeho reformy povrchní, formální a polovičaté. Je zajímavé, že jim však porozuměli hlavně ti, kteří během „spontánního ekumenismu“ ve stalinských koncentrácích a vězeních snili o budoucí otevřené církvi bez rakousko-uherského triumfalismu.)

Teologie pro příští koncil
Jaká teologie bude třeba pro další reformní koncil, k němuž činí první kroky v mnohém převratný pontifikát papeže Františka? Zůstane při obdivu k sympatickému papeži, anebo vezme církev a ti, kteří tomuto papeži naslouchají mimo církev, vážně to, k čemu vyzývá – například při promluvě k italským biskupům ve Florencii, kde řekl, že reforma nemůže zůstat na povrchu, nýbrž nás znovu přivést k samotným kořenům křesťanství.
To jsou otázky, jimiž se nyní intenzivně zabývám – a využívám bohaté možnosti mezinárodního (a také ekumenického a mezináboženského) dialogu s mysliteli nejen v oblasti teologie, ale také filozofie a společenských věd.
Myslím, že prvořadým úkolem je vybudovat „kairologii“ – disciplínu, která by se věnovala interpretaci současných hlubokých globálních změn. Pak je třeba podrobit analýze všechny tři projevy „návratu náboženství“: – politizace velkých náboženství (pokus o proměnu náboženství v politiku); – „náboženský obrat“ v postmoderní filozofii; – rostoucí zájem o spiritualitu a „proměnu náboženství ve spiritualitu“. Jsem přesvědčen, že ve všech těchto třech oblastech jsou jak určité hodnoty, na něž je třeba navázat, tak úskalí, kterých je třeba se vyvarovat.
Je však třeba se ptát, zda jsme opravdu již v „postsekulárním věku“, zda křesťanství opravdu vytěžilo vše, co mohlo a mělo získat konfrontací se sekularizací, zda se sekularizace stala „očistcovým ohněm“ a branou k zralejší podobě. Žádnému jinému náboženství nebylo dopřáno projít takovou zkouškou dospělosti, výhní intenzivní racionální kritiky, jako křesťanství v době evropské modernity. Napomohla tato zkušenost prohloubení víry?
Kulturní epochy se nestřídají jako dny v kalendáři, jedna nezačne automaticky po skončení druhé. Dějiny kultury nejsou jednosměrnou a jednorozměrnou evolucí a přehlídkou pokroku. Novověká racionalita se zrodila už ve scholastické teologii středověku, sekularita v středověkém sporu mezi císařstvím a papežstvím. Podobně postmoderna v sobě nese mnohé rysy modernity a postsekularita hodnoty sekulárního věku.

Náboženství v politice
Nejnápadnější podobou návratu náboženství je přítomnost náboženství na politické scéně a nejvýraznější politizaci vidíme v islámském světě. Arabský svět odmítl násilnou sekularizaci diktátorských režimů, které byly podporovány jak Západem, tak sovětským blokem. Po pádu diktátorů – počínaje Chomejního íránskou revolucí, přes pád Saddámova režimu po americké intervenci v Iráku, přes „arabské jaro“ až po vznik „islámského státu“ – nastal v daných oblastech chaos, v němž zesílil vliv islámských extrémistů. Teroristické výboje islamistů vyprovokovaly „válku proti terorismu“, v níž je nyní nejvíce sledovaná její vojenská podoba. Ale válka s terorismem musí zahrnovat také „válku idejí“, jejímž předpokladem je důkladné studium současné islámské politické teologie a dialog s islámskými náboženskými autoritami. (Například dílo filozofa Alí Šarí'atího, jednoho z otců íránské revoluce, i knihy samotného Chomejního zdaleka nejsou nějaké primitivní politické pamflety na způsob Mein Kampfu!) Jde nyní o to, zda převážná část 1,6 miliardy muslimů se postaví proti islamistickému extrémismu, nebo zda podlehne myšlence, sugerované shodně islámskými extrémisty a islamofoby na Západě, že jde o válku mezi islámským světem a Západem. Kdo nedokáže rozlišovat mezi islámem a islamismem a konflikt s islamisty vykládá jako konflikt s islámem, plní největší přání islamistů a hraje si s nebezpečným ohněm.
Vedle islámského fundamentalismu je podobným nepřítelem Západu ruský pravoslavný politický fundamentalismus, který tvoří ideové zázemí Putinova nacionalismu a snah po rekonstrukci sovětské říše na nových základech. Ideologové ruské pravoslavné církve šíří myšlenku, že Západ zavrhl křesťanství a propadl morální zkáze a někdejší důstojník KGB Putin je „nový císař Konstantin“, celosvětový ochránce křesťanství a tvůrce vznikající nové křesťanské říše. Apoštol této nové podoby „Pax sovietica“, který propagovali „míroví kněží“ ve službách komunistického režimu, Vsevolod Chaplin, hlava Synodního odboru pro záležitosti vztahů církve a společnosti, se už teď snaží v Rusku podobně jako kdysi Chomejní v Íránu zavádět cenzuru kultury a zákazy moderního oblečení. Jeden z čelných představitelů ruské pravoslavné církve, arcibiskup Hilarion, dokonce před několika lety vyzýval k nové koalici pravoslaví, islámu a katolické církve v jakousi novou Svatou alianci proti protestantismu a sekulárnímu humanismu („fundamentalisté všech náboženství, spojte se!“). Fašizující směry v konzervativním katolicismu, odmítající reformy 2. vatikánského koncilu a nenávidějící papeže Františka (Le Pen ve Francii a někteří politici a publicisté v Polsku, České republice, Slovensku a Maďarsku) v tom Rusko podporují, hrají na nacionalistickou notu a zaměřují se hlavně na destrukci Evropské unie.
Část konzervativních křesťanů (evangelikálních protestantů a neo-konzervativních pravicových katolíků) se dlouho pokoušela křesťanství proměnit v politický nástroj „kulturní války“ proti sekulární levici, přičemž zejména důraz na sexuální etiku, boj proti potratům, antikoncepci a homosexuálním svazkům jim zcela zastínil podstatnější hodnoty křesťanství, na které ukazuje papež František – milosrdenství a soucit, pokojné soužití různých kultur a náboženství, solidaritu s marginalizovanými, sociální spravedlnost a ochranu přírodního, společenského a duchovního prostředí života.

Jak žít v budoucí Evropě
Současná uprchlická krize je zřejmě jen počátkem pronikavých demografických a kulturních proměn Západu. Lze brzy očekávat další příliv migrantů z důvodů ekologických katastrof, zejména nedostatku vody, do demograficky slabých zemí Evropy. Ať už bude politika přijímání uprchlíků jakákoliv, je zřejmé, že etnické a demografické složení obyvatel Evropy se oproti nedávné minulosti změní. Nyní se pochopitelně zaměřujeme hlavně na bezpečnostní, sociální a ekonomické aspekty této krize. V budoucnosti nás ale čekají daleko závažnější problémy kulturního soužití.
V době, v mnohém podobné naší, po pádu Římské říše a masové migraci a nájezdů germánských kmenů do staré Evropy, dokázala katolická církev předat „barbarům“ nejen svou víru (mnohdy to byli ariánští křesťané), ale i dědictví antické kultury a civilizace. Francouzský filozof Jean Guiton, blízký přítel Pavla VI., položil ve své pozoruhodně prorocké knížce, napsané ve vysokém stáří, těsně před smrtí, otázku: Pokud církev na prahu středověku dokázala „barbarům“ předat vzácné plody antické pohanské společnosti, která křesťany hubila, římské právo a řeckou metafyziku, dokáže církev budoucnosti předat také pozitivní hodnoty sekulární kultury osvícenství, i když se rovněž osvícenci stavěli k církvi nepřátelsky? Dokáže jim přiblížit hodnoty demokracie, rovnosti pohlaví, náboženské svobody a tolerance, kterým se leckdy v minulosti sama bránila?
Myslím, že na katolickou církev čeká podobně dějinotvorný úkol jako na prahu středověku, pokud se ujme nesmírně důležité role tlumočníka mezi islámem a sekulárním Západem: vždyť v mnohém může rozumět islámu daleko lépe než ateisté a zároveň sekulárnímu humanismu, který je „nechtěným dítětem“ západního křesťanství, mnohem lépe než muslimové.
Úloha náboženství v politice nemusí být jen destrukce, k níž dochází, když radikální postoje nenalézají vhodné vyjádření v sekulárním jazyce a spontánně proto sahají k jazyku náboženství: pak se protivníci mění ve „velkého satana“ a politické spory v apokalyptickou válku Dobra a Zla. Politika také může využít ohromný pozitivní morální kapitál náboženství k dílu smíření, uzdravení „jizev minulosti“ a mírovému soužití.
Je současná křesťanská politická teologie a sociální nauka připravena reflektovat, interpretovat a pomáhat řešit složité politicko-kulturně-morální problémy přicházející doby? Nechybí nám na prahu postmoderní doby dílo, jakým bylo Augustinovo De civitate Dei na prahu středověku? Dokáže dnešní křesťanství najít cestu mezi dvěma extrémy, náboženským fundamentalismem Náboženské pravice (Religious Right) a sekularistickým fundamentalismem „nového ateismu“; cestu k realizaci toho, k čemu dospěl dialog mezi Ratzingerem a Habermasem v r. 2004, že totiž sebekritické křesťanství a sebekritický sekulární humanismus se potřebují navzájem, aby vzájemně korigovali své jednostrannosti? Vznikne nová politická teologie, která by namísto koalice fundamentalistů dokázala obohatit liberální demokracii o morálně-spirituální náboj?

Návrat Boha ve filozofii a zájmu o spiritualitu
Odlišnou formou „návratu náboženství“ je to, čemu se říká „religious turn“ v postmoderní filozofii. Už od Kierkegaarda a Heideggera a zejména od Lévinase a Ricoeura k soudobým postmoderním filozofům, jako je Jean-Luc Marion, Richard Kearney, John Caputo či Gianni Vattimo, i zde se dlouho potlačované téma „Bůh“ vrací – tentokrát do akademického světa. I zde je to ovšem „jiný Bůh“ než první hybatel, kterého si středověká teologie vypůjčila z antické metafyziky a poněkud jím zastínila Boha biblických příběhů. Postmoderní filozofie a jí inspirovaná teologie přiznává, že tento Bůh klasické metafyziky opravdu zemřel, jak to ohlásil „pošetilec“ v Radostné vědě Fridricha Nietzscheho. Vracíme se – tvrdí Kearney – do situace Pascalovy sázky: víra a nevíra jsou před námi jako dvě otevřené možnosti svobodné volby. Bůh je „Bohem, který může být“, který k nám přichází jako možnost, jako výzva a nabídka. Nesídlí v zákulisí světa, nýbrž v příbězích, které se o něm vyprávějí. Uvěřit znamená „vejít do příběhu“; přijmout příběh svatých Písem a vlastního života jako součást hermeneutického kruhu, jako příběhy, které se vzájemně vykládají. Podle Lévinase Bůh se zjevuje v nepodmíněném apelu, kterým je tvář druhého; odkrytá tvář bližního je zpřítomněním přikázání Nezabiješ. Podle Bubera je Bůh přítomen ve vztahu, v lásce: tam, kde druhý vystupuje z neosobního světa „on, ono“ do vztahu já – ty, tam je Bůh už přítomen jako nejzazší horizont „světa slova Ty“. Podle Bonhoeffera je jedinou autentickou transcendencí sebepřekročení vlastního ega k nasazení pro druhé, pro svobodu a spravedlnost. Už starozákonní proroci viděli pravou zbožnost v úsilí o spravedlnost a v solidaritě s chudými a utlačovanými.
Možná, že některé myšlenky postmoderní teologie mohou inspirovat soudobou politickou teologii: například teologie osvobození ve své postmarxistické fázi (po vystřízlivění, které přinesl pád komunismu a kontakt latinskoamerické katolické levice s disidenty v komunistických režimech) přijala Lévinasovu myšlenku o respektu k odlišnosti Druhého k obhajobě práv menšin a lidí společensky marginalizovaných.
Třetí oblastí „návratu náboženství“ je stále rostoucí zájem o spiritualitu jako protiváhu ztechnizovaného světa. Zdá se, že rozšíření „náboženského kýče“ v podobě líbivé směsi psychoterapie, ezoteriky a mystiky pod názvem „New Age“ je spíše projevem duchovní žízně, než pramenem z hloubky, který by tuto žízeň mohl utišit. Populární formy východního náboženství na Západě, jak mi řekl jeden japonský buddhista, jsou často spíše křesťanstvím, zbaveným církve a morální závaznosti, a se skutečným buddhismem či hinduismem mají kromě vypůjčených (a často nepochopených) symbolů málo společného. „Proměna náboženství ve spiritualitu“ je návratem vytěsněného, opětným probuzením jedné oblasti náboženství, která byla často vykazována pouze do klášterů a v běžné praxi křesťanů zastřena důrazem na morálku a nauku, nebo předkládána v naivní a sentimentální podobě. Zájem o spiritualitu je pochopitelný, ale neměl by zdegenerovat v pěstování meditačních technik jako volnočasové zábavy bez kontextu dalších dimenzí duchovního života, zejména kultivace mravního svědomí a zájmu o druhé.
Po přečtení duchovní deníku Matky Terezy z Kalkaty, svědectví o jejím trvalém bolestném zápasu s náboženskými pochybnostmi a vnitřními temnotami, jsem pochopil tuto ženu jako živý symbol spirituality pro naši dobu: ve svých dnech byla solidární s tělesným utrpením chudých a nemocných, ve svých nocích spolunesla vnitřní temnoty a opuštěnost mnoha lidí naší doby. Autentická spiritualita není únik do opiového koutku blaženosti, ale cesta proměny naší slabosti a bolesti ve schopnost transcendence našeho egoismu ve službu druhým.
V římských katakombách se v těchto týdnech opět scházejí křesťané a připomínají si v mnohém nenaplněnou vizi církve, která zde byla vyslovena před půlstoletím. Myslím, že církev budoucnosti by měla být tím, čím chtěla být univerzita ve svých počátcích – společenstvím mistrů a žáků, společenstvím života, modlitby a učení. Myslím, že by měla znovu objevit, promyslet, promodlit a široce nabídnout světu samotné kořeny křesťanství. Naše doba má papeže, který je bere velmi vážně.

(Text je upravenou podobou přednášky Tomáše Halíka na Papežské Gregoriánské univerzitě v Římě k 50. výročí ukončení 2. vatikánského koncilu.
Publikováno 5. 12. 2015 v LN – Česká pozice)

Zpět na poznámky na neděli

	2012
2. adventní neděle       Bar 5:1-9       Flp 1:4-6. 8-11       Lk 3:1-6       9. prosince 2012

Možná jste si v tomto týdnu četli biblické texty připadající na jednotlivé dny. Bůh slibuje, že se ujme svého lidu, boží služebník nám přijde na pomoc, na zemi bude lépe. Chceme jim naslouchat bez předpojetí, že se boží přísliby naplní až v nebeském království. 

Jan Baptista mluví o „ponoření do obrácení“.
(Mnoho křesťanů si myslí, že Janův hlas pro ně už neplatí. „Obrátit se k Bohu“ – to je přece příprava na křest dospělého a oni jsou přece už dávno pokřtění.)
Jako se noříme opětovně třeba do vody nebo studia, tak se noříme do poznávání Boha a porovnáváme si své názory s Ježíšem. Přijali jsme „obracení se“ za svůj stálý přístup k životu.

Ukazujeme dětem a vnukům, kým pro nás Bůh je. Chceme je naučit, co znamená znovu a znovu se obracet k Bohu. Chceme jim objevit, jak se budují a udržují vztahy s lidmi i s Bohem.
Stálému obracení se k Bohu chceme naučit i své děti a vnuky.
Není obtížné jim ukázat, jak je důležité udržovat přístupové cesty k domu (nejen pro záchrannou lékařskou službu, pro hasiče … v zimě navíc odklízíme sníh).
Už víme, že nejde jen o vymýcení hříchů; mnoho Ježíšových současníků nepáchalo mnoho hříchů – a přesto Ježíše nechtěli slyšet a Ježíš je nemohl uzdravit.

Mluvit dětem o Bohu není příliš obtížné – neboť Bůh sám k nám mluví srozumitelně pomocí obrazů a modelů z našeho života. Mluví-li o sobě jako o manželovi a o nás jako své nevěstě, porozumí tomu i větší děti. I ten, kdo ještě v manželství nežije má o něm nějakou představu.
Janovi posluchači tento obraz „manželství“znali, vážili si ho a Janovu odkazu na Izajášovu výzvu „připravte cestu Pánu“, rozuměli. Pán je vznešeným ženichem a partnerem navždy. (Ježíš obraz manželství přijal a jako ženich k nám opravdu přišel.)

Na vedení dětí k Bohu – si znovu zopakujme – co je pro náš život podstatné. A jak ve vztazích hrajeme každý z nás prvotní, klíčovou roli.
Děti nám vyučování o Bohu samy usnadňují.
Dobře víme, že děti od nás – rodičů – potřebují zažít jistotu a bezpečí. A bezpodmínečnou lásku. Z toho můžeme ve vedení dětí k Bohu vycházet – kdo zakouší takovéto bohatství v dětství, zná směr odkud může očekávat potkávání se s Bohem.
Děti si hrají na to, co se jim líbí a co je láká. Už brzy si děti hrají na tatínka a na maminku, na ženicha a nevěstu.
Brzy jim můžeme ukazovat, co a kdo je pro nás důležitý. Děti rády poslouchají, co si dospělí povídají.
Už brzy mohou děti pochopit, jak je důležité mít dobré kamarády. Na nich děti poznávají, kdo je přející, obětavý, schopný se rozdělit, vytrvalý, čemu kdo dává přednost. (Poslouží k tomu i zklamání se v druhých, i vlastní selhání. Velice jim můžeme pomoci, k uzdravování zranění i v pošramocených vztazích).
Učíme děti, jak sami mohou být dobrými kamarády, co je k tomu zapotřebí z jejich strany – jak umožnit druhému, aby se s námi potkal.
Později mohou děti z našich rozprav a postojů objevit, jak důležité je dobře si vybrat partnera. Není těžké jim ukázat, jak si mohou co nejvíce ověřit hodnověrnost druhého, zjistit o co usiluje, jaké hodnoty a zásady vyznává a je-li vytrvalý. Velikou roli hraje, z jaké rodiny pochází.
Vidí-li děti na nás, že manželé jsou přáteli, a že vztahy s druhými lidmi je třeba stále budovat a udržovat (na sousedských vztazích je to názorné), dáme dětem hodně.
Vyslechnou-li naše rozhovory o příčinách rozpadu lidských vztahů v našem okolí nebo ve filmu, který jsme společně viděli, mohou růst v porozumění životu.
Děti pozorují, jak budujeme vztahy se sousedy (naše kočka chodí kadit do sousedova záhonku s jahodami a jejich listí padá na naši zahradu), vadí jim, že někde rodiče nemluví se svými sourozenci a pak sami dopadnou stejně, nebo se naučí od Ježíše vyříkávat si, co kdo má proti druhému. 

Starším dětem už můžeme vysvětlit, jak přátelství manželů může uvadat, a jak zklamaného může okouzlit, očarovat někdo cizí, takový se pak lehce zamiluje. 

Vyprávějme dětem o manželství Boha s námi.
Mnoho lidí se rozvádí s Bohem, přestanou s ním „chodit“. Některé rodiny už v kostele nevidíme.
To není naráz.
Dětem lehko vysvětlíme, jak je důležité spolu stolovat, pracovat (i mýt nádobí, uklízet), hrát si spolu, zpívat, muzicírovat, slavit … Větší děti pochopí, jak je důležité, aby se manželé milovali, my jim povíme (na rozdíl od kamarádů, školy či televize), jak sexualita souvisí s láskou a odpovědností. 

Často můžeme i starším dětem říci, proč se některá manželství rozpadají. Netráví-li manželé dostatečný čas spolu, nenaslouchá-li jeden druhému, nehledají-li Boží názor ve svých sporech, nepracují-li na úkolu, který nám Bůh svěřil (na božím království), lehce se pak stane, že se některý z manželů zamilujeme do někoho jiného, do něhož si promítá svá přání a své představy o ideálním partnerovi. 

Jako v manželství potřebuji pěstovat svou ochotu a motiv k práci, vztah s druhým (láska je čin) a udržovat cesty, po kterých druhý může ke mně přijít – tak můžeme porozumět i pravidlům setkávání s Bohem.

Zatímco v manželství jsme rizikoví oba, ve vztahu s Bohem jsem rizikový jen já. Bůh je úžasný partner.

Vyprávějme dětem kdy, kde a jak se s námi může setkávat Bůh.
Kde se nachází jeho přístupová cesta k nám.

Vyprávějme dětem, jak si pohané představovali božstva podle svých vládců. Král i božstvo byli pro poddaného nedostupní. Král bydlel v paláci, božstvo v chrámě. Obojí bylo přísně střežené.
Pokud se někdo významný s vládcem nebo božstvem směl setkat, nemohl předstoupit s prázdnýma rukama a bez patřičného ustrojení. Zřejmě v doprovodu příslušného dvořana, který hosta uváděl a mluvil za něj. Dvořan (za úplatu) zpravil poddaného o dvorním protokolu – jak se správně před Veličenstvem chovat.
Izraelita věděl, že kde je, je i Hospodin. U Boha jsme doma, před něj smíme předstoupit i nazí, dokonce i hříšní. Nejen s prázdnou kapsou, ale dokonce s katastrofálním zadlužením. Stačí upřímnost a pravdivost. 

Ať děti vidí, že se před modlitbou dovolujeme, zda s Bohem smíme mluvit a setkat se s ním („neskákat mu do řeči“).
Snad můžeme říci: „S tímto významným člověkem jsme přátelé“. Ale o Bohu nemohu říci, jsem jeho přítel. To bych se nikdy neodvážil. Ale Bůh každému z nás říká: „Jsem Tvůj přítel“ (s velkým T).
A tak smíme Bohu říkat: „Můj nejdražší Příteli.“
Kdo nepoužívá taková slova lacině, ten se může celý život hřát z tohoto obdarování. To je modlitba na celý život. Nemálo lidí přizná, že nemá, komu by takové oslovení mohli připsat.
Takové oslovení je možno použít vždy jen s velikou pokorou a v soukromé modlitbě. S takovými slovy nelze mrhat. Nebo někdy v užším kruhu, aby to nevypadalo jako vychloubání. Ale možná bychom v určité vzácné chvíli mohli dětem svěřit takovéto vyznání. Zároveň s velikou poctivostí a vědomím vlastních vin. Jsou velice křehké věci! Možná by to šlo, když dětem přiznáme nějaké své veliké selhání a pak můžeme říci: „Víš, a přesto můžeme říci: `Drahý příteli´“.

Jako máme dětem vypravovat, proč se někdo zamiluje a rozejde s manželem, tak máme dětem ukazovat, že se lidé mohou rozvést i s Bohem.
Ve Vídni je 10 000 kartářek, které se tím dobře živí. Ve vysílání slovenské televize jsem zahlédl kartářku, léčitele, jasnovidce. Podvodníků je mnoho … Kdo z nich pomáhá nezištně? Proč nejdou do misií, proč nejdou pozvedat chudé do chudých kontinentů?
Za minulého režimu nám komunisté povolili jen minimum náboženských akcí. Za 40 let vyšlo jen několik náboženských knih. Pašovali jsme, tiskli, šířili s rizikem věznění. Josef Zvěřina jezdil po republice. Za přednášky pro sebe nebral ani korunu. Měl za sebou mnoho let kriminálu. Jak to, že lidé, kteří si vážili jeho přátelství a jeho vyučování o Bohu, se nechají svést nějakými šamany?

Vypravujme dětem, že i vzdělaní a úctyhodní lidé na nějaký čas uvěřili Leninovi, Hitlerovi …
Čtěme dětem, jak i egyptští mudrci a čarodějové udělali několik divů jako Mojžíš … (Ex 7. a 8. kap.)
Čtěte dětem Ježíšova varování a vysvětlujte jim je.
„Mějte se na pozoru, aby vás někdo nesvedl. Neboť mnozí přijdou v mém jménu a budou říkat `já jsem Mesiáš´ a svedou mnohé.
Řekne-li vám někdo: `Hle, tu je Mesiáš nebo tam´, nevěřte! Neboť vyvstanou lžimesiášové a lžiproroci a budou předvádět veliká znamení a zázraky, že by svedli i vyvolené, kdyby to bylo možné.
Hle, řekl jsem vám to už předem. Když vám řeknou: `Hle, je na poušti´, nevycházejte! `Hle, v tajných úkrytech´, nevěřte tomu! (Mt 24:4-5. 23-26)

V 1 Janově listě stojí: „Děti, … jak jste slyšely, že přijde antikrist, tak se nyní vyskytlo mnoho antikristů; podle toho víme, že nastala poslední hodina.
Vyšli z nás, ale nebyli z nás. Kdyby byli z nás, byli by s námi zůstali. Ale nezůstali s námi, aby vyšlo najevo, že nepatří všichni k nám, kdo jsou s námi.
Vy však máte zasvěcení od Svatého a znáte všechno. (1 J 2:18-20)

Falešných spasitelů bylo mnoho a mnozí ještě přijdou. Vyučení Ježíšem můžeme cestu pro přicházení Boha k nám udržovat, aby byla průchodná.

Vyučení Ježíšem můžeme rozpoznat podvodníky od pravého Mesiáše, kterému můžeme říci: „Drahý příteli“, neboť byl prověřen na život a na smrt.?

Poznámky:
/7     Víme o velkorysé nabídce Boha být naším Pánem a Hospodářem. Skláníme se před jeho věrností a milosrdenstvím. Ježíš nám nevyhrožuje zatracením za zpronevěru a nespravedlnost. Získal si nás svým přátelstvím, nepřišel ve zlatohlavu, se zlatou korunou a zázračnou zbraní, kterou přemůže nepřátele. Jak bychom dopadli – my provinilci vůči spravedlnosti?

	2009
2. adventní neděle       Bar 5:1-9       Flp 1:4-6. 8-11       Lk 3:1-6       6. prosince 2009

Bůh je věrný v přátelství, které nám nabídl.
Uchází se o nás. Vyhlíží nás a běží nám naproti jako táta marnotratného syna. Přichází za námi a domlouvá nám jako ten táta za starším bratrem.

Jan Baptista není postavou dávno odbytou. Jeho slova, jeho rituál ponoření do vody a vyznání: „Bože, bez tvé záchranné pomoci mě zlo strhne na dno“, předchází našemu vlastnímu křtu.
Janova výzva k obrácení je pro nás trvalým procesem a stálým poměřováním svých názorů a postojů s Ježíšem.

Někdo řekne: „Co je smyslem mého života?“
Je třeba opravit své tázání: „Kdo je smyslem mého života?“
Někdo dojde až k odpovědi: „Bůh a jeho přátelství“.

Ale Jan nás upozorňuje, že se můžeme s Bohem míjet, přesto, že jsme třeba v pravé církvi a tykáme si s Bohem.
Setkat se s Bohem není úplně samozřejmé. Překážek, které nám zabraňují v setkání s Bohem, může být více. Jan o nich mluví v množném čísle.

Co jsou ty navršené valy, co jsou propasti, které leží mezi námi a Bohem?
Čím jsme pokřivení, v čem nejsme rovní před Bohem?
Několik jich připomenu.

Často mluvíme o základní překážce (židů i nás), která stojí mezi námi a Bohem: falešné představy o Bohu a Mesiáši. Ta je z povrchního naslouchání Mojžíšovi, Prorokům, Ježíšovi. Z náboženství podle svého vkusu. 
Ale jsou další.

Jeden zenový mnich po mnohaletém studiu zformuloval svou domněle nejzákladnější otázku? „Kdo jsem?“ K jeho překvapení mu odpověděl hlas, který se ozval v jeho nitru: „Kdo se ptá?“

Kdo jsem já?
Co o mě říká Bůh?
Mezi Bohem a mnou ale často stojí v cestě moje falešné „já“ – to, které předstírám, maska, kterou nosím, fasáda, na které si zakládám, to, na co si hraji (v práci, před dětmi, v kostele, před sousedy ...), to, co si sám sobě nalhávám. 
Nebo to, co si o sobě myslím – pokud mám komplex méněcennosti.

Co o mě říká Bůh?
Naslouchám-li, jsem pokaždé znovu a znovu překvapen. Nikdo o mě nikdy neřekl tolik pěkného, nikdo jiný si mě neváží tolik jako Bůh. Nikdo jiný mi nepřeje tolik jako on, nikdo mně nevěnuje tolik pozornosti, nikdo se o mne nestará jako on, nikdo tolik nevěří, že dorostu na úroveň Ježíšova způsobu jednání.
Také mě ale upozorňuje: „Nelži. Ani sám sobě.“

Říkali jsme si, že je třeba slova Bible číst jako poezii, jako milostný dopis od Boha mně osobně.
Je třeba se ptát, co je za těmi slovy, pod těmi slovy, co je pod textem, který je v Bibli vytištěn na jejím papíře. 

Po hříchu se první lidé ukryli v křoví. Hospodin procházel zahradou a volal na člověka: „Kde jsi?“
(Srov. Gen 3:8-9)
Moderní a nepoučený člověk, který ještě neobjevil biblický klíč k porozumění Písmu, namítne: „Je-li Bůh vševědoucí, proč se ptá Adama, kde je?“
Ten, kdo už nečte Bibli poprvé, odpoví: „Všimni si, že tam není napsáno Adamovo jméno. 
Bůh se ptá člověka.
Mě a tebe se Bůh ptá: `Kde jsi člověče?´
Kde se nacházíš, kam jsi došel?
Kde se přede mnou schováváš, kam jsi zalezl?
A proč se bojíš mi přijít na oči, nekoušu.“

„Hlas volajícího na poušti:
Odstraň to, co Bohu zabraňuje setkat se s tebou. To je tvoje práce. A neotravuj Boha tím, co máš udělat ty.
Bůh tě vyhledává, ale ty máš otevřít.
Bůh je stále s tebou. Je tam, kde se právě nacházíš. Nemusíš za ním nikam chodit.
Promni si oči – uzříš Boží blízkost, která ti naslouchá s pozorností a přejícností jako nikdo z lidí.
Uvidíš, co to s tebou udělá a k jaké výši budeš pozvednut.
,Poznáš´, že Bůh chce přebývat v tobě – přesto, že ty nejsi Bůh.“ 

	2006
2. neděle adventní       Bar 5:1-9       Flp 1:4-6. 8-11       Lk 3:1-6       10. prosince 2006

Úryvek nám nepřipadá neznámý, ale trochu si na něj posvítíme. Máme jej – i s postavou Jana, syna Zachariášova (v evangeliích se říká Jan Ponořovatel ) – za záležitost odbytou, která se týká židů před Ježíšem.
Úvodní pasáž je určením času. Kalendáře byly měněny, takovéto určení je nejspolehlivější. (O vzpomínaných okolnostech se velice často najdou nějaké doklady.)

Je chybou, že prorocké sliby přehlížíme, neumíme s nimi pracovat (promýšlet je), často si myslíme, že se týkají posmrtného života. Kdyby někdo před 100 lety řekl, že Židé budou mít svůj stát, nikdo by tomu nevěřil, mnoho lidí si myslelo, že příslib: „židé se vrátí zpět do Izraele“ je obrazem patřícím k „nebeskému Jeruzalému“.
Sliby proroků se týkají pozemského života, kdy v dobrém společenství (království boží začalo, může být mezi námi) dojde k výraznému zvýšení sociální úrovně.
Porovnejme například nevolnictví před 300 lety a náš způsob života (nebo jak se změnila úroveň našeho života za posledních 20 let – včetně náboženské svobody ).

Až budeme žít tak, že s námi bude Bůh spokojen, až s ním budeme více spolupracovat, až budeme mít „víru“ a „zbožnost“, jakou si on přeje a ne jakou my máme „na skladě“, pak nám Bůh může zvýšit životní standard (božího království).
Vývoj jde dopředu (občas se propadá – například období válek), ale mohl by jít ještě rychleji.
Někdy se ptáme, proč nám Bůh nejde více na ruku? 
A jsme u Jana „Křtitele“.

Jan byl přemýšlivý člověk. Měl být knězem, neboť byl synem kněze. Dnes bychom řekli, jak to, že není v kněžském semináři? A my čteme, Jan je na poušti. Proč?
Mnoho o jeho psychickém vývoji nevíme, ale to, co je zapsáno, stačí.
Bral Bibli poctivě (tenkráte byla jen „hebrejská bible“ – Starý zákon). Nutně viděl rozdíl mezi slovy Bible a vyučováním rabínů. Velmi pravděpodobně odešel znechucen na poušť přemýšlet o tom, jaká doba Židům nastává.
Možná řekl: „Ustrnuli jsme, sešli z cesty od Hospodina, i když máme plná ústa „zbožných“ řečí. To jsem teda zvědav, jak s námi bude Mesiáš spokojen. Takhle to přece dál nejde“.
Na poušť si vzal jen to nejnutnější k životu,  aby mohl žít daleko od oficiálního „kolotoče“. Aby se mohl zabývat jen a jen otázkou přicházejícího Mesiáše, „vždyť na něj nejsme připraveni“.

Nějakým způsobem se s Janem setkal Hospodin a řekl mu: „Jane, to co jsi promyslel, je správné. Tvoje poznání a tvoje cesta myšlenky jsou pro Mesiášovo království nesmírně důležité. Nenech si je pro sebe. Běž mezi lidi. Posílám tě, abys je na setkání s Mesiášem připravil.“
Možná také padla otázka: „A budu moci Mesiáše vidět?“ 

Jan po ponoření Ježíše do vody poznal, že Ježíš je Mesiáš.

Při setkání Jana s Ježíšem, Jan nepoznal hned, že jde o Mesiáše, ale rozpoznal (a uznal), že Ježíš je někdo lepší než on. Proto chtěl, aby Ježíš ponořil do vody jeho. 
Ježíš mu na to řekl: „Víš, každý máme svoji práci, máš ponořovat všechny lidi, tak ponoř i mne.“
Jan měl moc dělat zázraky. Nedělal je, aby nedošlo k záměně s Mesiášem. (Nelze vyloučit, že si tu moc v soukromí odzkoušel. To, co si říkáme, je pro vás, kteří se rádi nad Písmem zamýšlíte.)

Jan by byl rád Ježíšovým učedníkem. Ježíš jej ale požádal, aby Jan dál pokračoval ve své práci, připravovat lidi na setkání s Mesiášem. (Apoštolové Petr, Jan, Jakub, Ondřej byli původně žáky Janovými. Těm Jan řekl: „Tamten je lepší než já, jděte za ním“.)

Vraťme se k prorokům. Jejich sliby jsou právě podmíněny tím, co říkal Jan.
Jan dobře viděl, kolik je v lidech psychických překážek, zlozvyků v myšlení, falešné zbožnosti, zábran, překážek, předsudků. Proto vyzývá: „Připravte cestu Páně, vyrovnejte stezky......“
My, bohužel, tuto základní radu silně podceňujeme.
Proč? Protože jsme si zvykli brát Jana, jako samozřejmou kulisu kolem Ježíše.
Jan viděl do psychiky lidí, viděl, že lidé něco jiného říkají a něco jiného je v jejich mysli, Hospodina okuřují, oslavují, ale přitom tomu nerozumějí.
„Já jdu raději na poušť, než abych se pořád s lidmi hádal.“
Obsahem Janova kázání je návrat k poctivému plnění Hebrejské bible. Až to uděláme (i my), pak najdou židé (i my) cestu k Bohu a k Mesiáši.

Židé se ovšem k pořádné četbě Bible nevrátili (ani my ještě ne). Kdyby se i v pozdější době vrátili k poctivému čtení Hebrejské bible, začali by šilhat po Novém zákoně. Přišli by na to, že doba, kdy měl Mesiáš přijít, je dávno pryč, že vlastně už dávno přišel a že jim „ujel vlak“. Stačilo by, aby pořádně dodržovali to svoje, Hebrejskou bibli a už by Bůh zasáhl.
Jenže i my si často vytváříme své náboženstvíčko a tím si vršíme překážky, jež je zapotřebí srovnat.

Stavba dálnice je pro to dobrým modelem. Jan chtěl, v psychickém slova smyslu, něco podobného, jako se při stavbě dálnice odstraňují kopce a dolíky, bránící snadnější dopravě.
Aby se každý u sebe začal zabývat tím, zda v sobě má zábrany vůči Bohu, které vznikají ze špatně pochopeného a žitého náboženství (hřích je projevem nekvalitního vztahu s Bohem).
Takový člověk nevejde do božího království. Ale ne kvůli hříchům, nýbrž proto, že si nerozumí s Bohem, špatně čte Písmo.
Bohatý mládenec žádné hříchy nedělal (alespoň ne okaté), ale měl v sobě špatné čtení Písma a proto nevejde (musel by rozdat všechno, co má, aby se mohl dostat ze svých pout špatně chápané Bible).

Nad tím je důležité se zamýšlet. Janovo upozornění a nasměrování je důležité i pro nás. Dopouštíme se stejných chyb jako židé. Na židech je to vidět lépe (jsou vyvoleným národem také pro to, že slouží jako viditelný příklad druhým). Jejich chyby jsou popsány samotným Ježíšem a proroky (Izajáš 29. kap.).
Toto Jan připomínal. Jeho kázání je tak velice důležité a stěžejní, že jej Ježíš nepřijal mezi své učedníky (i když je větší osobností než apoštolové). Jan není nějakým metařem Mesiáše, je vrchním stavitelem pozemních prací na dálnici k Bohu.

Proto má veliký smysl se zabývat Janem.
Jan se zdráhal ponořit Ježíše do vody, neboť poznal, že je „větší osobností“ než on.
Ježíš Jana vyzval: „Poslouchej, co máš dělat? Ponořit každého, tak ponoř i mne.“
Jan se sebezapřením Ježíše ponořil. Pak najednou ta holubice a hlas z nebe hlas …
A Jan viděl, že ponořil Mesiáše.
Zbývá se zamyslet nad významem Janova obřadu, nad Janovým ponořováním.

Důležitost Janova ponoření je vidět i z toho, že i Ježíš tímto obřadem prochází. 
Zřejmě to má větší a hlubší význam. Ježíš přitakává Janově přípravě o obrácení.
Možná nám ukazuje: „Nedívejte se z patra na Janovo ponořování.

Je-li křtěn dospělý (dítě to nemůže udělat), měl by nejprve projít procesem, ke kterému nás zve Janovo ponoření. K obrácení, ke změně myšlení, k vyrovnání cesty, aby se s námi Bůh mohl setkat. (Přichází jako první, to my jsme mu zabarikádovali cestu.)

Uvedu příklad. Student se léta neučí. Pokud si sežene doučování, je třeba se vrátit k základům. Pokud jej doučovatel bude dřít na současné látce, které student nerozumí, těžko student pokročí.
V programových učebnicích je chytrý systém, nezodpovíme-li správně otázku, dostaneme pokyn vrátit se někam dopředu, kde je problém od začátku vysvětlován.

Panu profesoru ThDr. JUDr. Nikodémovi Ježíš říká, musíte se narodit z vody a z Ducha, jinak nevejdete do království Božího (srov. J 3:5).
To znamená jít do přípravky k Janu Ponořovateli (Baptistovi) a pořádně se naučit základům myšlení. (K tomu se někdy zase vrátíme).
Janovo „ponoření do vody“ nelze zúžit jen na přiznání vin a lítost.

Proč Ježíše lidé zabili? Protože mu nemohli rozumět.
Proč nemohli rozumět?
No, přece, kdo může Ježíšovu kázání rozumět? Jeho řeč je přece těžká. Vzpomínáte, jak mnozí z Ježíšových učedníků řekli: "To je hrozná řeč! Kdo to může poslouchat?" (J 6:30b)
(Už jsme mluvili o potřebnosti daru Božího k pochopení Božích názorů, i o tom, co je třeba udělat, aby se nám Bůh mohl tento dar darovat. )

Ježíš říká: „Kdybyste pozorně naslouchali v Mojžíšově škole, rozuměli byste.“ „Kdybyste věřili Mojžíšovi, věřili byste i mně.“ (Příkladem dobrých Mojžíšových učedníků je například starý Simeon nebo blíže nejmenovaný člověk, který v Ježíšově jménu uzdravoval (srov. Mk 10:38-39).

Všichni zbožní židé toužili po Mesiáši (i Kaifáš a Jidáš). Celník Matouš a Marie Magdalena, ti byli přesvědčeni o Mesiášovi, že jsou to povídačky, a když Ježíš přišel, víme, jak to s nimi nakonec dopadlo.

Chyba Kaifáše, Jidáše a dalších byla v tom, že nerozuměli Ježíšovi. Ale pozor, chyba nebyla v Ježíšově nauce (že by to bylo nepochopitelným tajemstvím), chyby se dopouštěli již dříve, v synagóze při rabínských kázáních. Tito lidé dali na rabínská kázání více než na Mojžíše, proroky, Jana Ponořovatele, na Ježíše, na slovo Boží.

Teď k nám. Jak je to s námi?
Prosíme Boha o pomoc, když to nevyjde, řeknou si lidé: „Já to Pánu Bohu obětuji“.

Chyba není na straně Boha, v jeho zdráhání, skouposti nebo neochotě. Chyba je v nás.
Bůh po nás chce, v prvé řadě zdravý náboženský rozvoj. Abychom dovedli vzít do ruky Bibli a zamyslet se nad ním (naučili jsme se porozumět řadě těžkopádných učebnic, kdo se vymlouvá na Písmo, není spravedlivý, nechce se mu začínat zkraje a učit se).
To, že nechápeme evangelium, že je pro nás velmi často nesrozumitelné, má své důvody.
Je nám nesrozumitelné proto, že jsme nezačali návodem Janovým.

Už jsme si někdy říkali:
Je Ježíš geniální učitel?
Proč vymýšlíme nové a nové učebnice a katechismy?
Proč nerekonstruujeme Ježíšovu vyučovací osnovu?
(Ježíš nezačínal výuku: moje matka byla panna a já jsem Mesiáš. A přijetí svých tvrzení nevynucoval výhrůžkou, kdo mě nepřitaká, bude vyloučen – nejen z církve …)

Říkali jsme si, nejprve je třeba si ověřit, zda tesař z Nazareta říká pravdu.
Abych to uměl – je třeba „vyrovnat cestu“ (i o minulých adventech jsme si k tomu něco říkali).

Jan, syn Zachariášův, viděl, že se nejen blíží příchod Mesiáše, ale i tragédie židů („sekera je přiložena“), že se minou s Mesiášem. „Že jim ujede vlak“.
Viděl, že se nemusí plést Ježíšovi do řemesla, ale viděl – je třeba, aby si nejdříve židé pořádně přečetli Mojžíše. („Co z nás děláš, my jsme se z Mojžíše ve škole už učili slabikovat“.
My říkáme: „My Starý zákon nepotřebujeme a Písmo svaté v úctě máme“.)

Až pochopíme kázání Janovo, budeme schopni číst a pochopit evangelium.
Když se Ježíš dává ponořit od Jana do vody, my to snad nepotřebujeme?
	3. neděle adventní

	2021
3. neděle adventní       Sof 3:14-18a       Flp 4:4-7       L 3:10-18       12. prosince 2021

Evangelium mluví opět o Janu Baptistovi. Proč jej má mnoho křesťanů za podivína, divouse a hlasatele neúprosných trestů? Nespojujeme ho s pražádným úsměvem a máme sklon jeho slova číst výhružně. Nezřídka prorokům křivdíme.
Jan žasl nad božím přátelstvím. Čím více promýšlel Písmo, tím víc poznával, jak krásné místo má člověk u Boha.
Dostal milující úžasné, odvážné rodiče, hledající boží moudrost. Ti ho správně nasměrovali k nejdůležitějšímu, vedli ho k samostatnosti a dospělosti. Velikých osobních darů od Boha využil.
Kázal útěšně: „Mesiáš už je tady, bude ponořovat do Ducha božího, shromáždí zrna do boží sýpky, máme se ke komu obracet.“

Čím více Jan poznával Písmo, tím zřetelněji viděl, jak jsou církevníci daleko od Hospodina. Janovo označení těchto lidí za „plemeno zmijí“ není nadávkou, ale varováním před těmi, kteří vedou lidi do záhuby, pronásledují proroky a mrzačí představu lidí o Bohu (to je povinnost proroků). 

Ukázat bloudícím směr k cíli, je požehnáním, záchranou. Naopak posílat někoho špatným směrem je trestuhodné. 

Jan byl člověkem čistého srdce. Jako kněz by dosáhl značné kariéry a bohatství, ale z jeho služby Mesiáši nic nekoukalo. S prorokem nebylo a dosud není počítáno (je třeba ho pomluvit, vyřadit, zničit).

Jan nic nepřehnal, jen vybízel lidi ke spravedlivému jednání a k milosrdenství.
Hořel pro ideál božího království. – Proto mu nebylo hořko, když ho vyvedli před kata …

Jásot, o kterém slyšíme v prvním čtení Sofoniáše: „Jásej, sionská dcero, zaplesej, raduj se a vesel se celým srdcem,“ i Pavlova výzva: „Radujte se!,“ byly Janovi vlastní. „Hlásal lidem radostnou zprávu,“ čteme v našem úryvku evangelia.

Jan nebyl fanatickým kazatelem. Všimněme si, jak rozumně mluvil k lidem, i k nezbožným – k výběrčím daní a vojákům. Janova pravdivost, skromnost a neokázalost („jsem jen hlasem volajícím na poušti“), a celé jeho působení bylo tak silné, že se Ježíš k němu nanejvýš pochvalně přihlásil.
„Amen, pravím vám, mezi těmi, kdo se narodili z ženy, nevystoupil nikdo větší, než Jan Baptista …“ 

Tato Ježíšova slova nás vracejí k Janovi.
To znamená, že Jan je větší než Mojžíš a apoštolové?
Je někomu z vás milejší než sv. František z Assisi? (Máme lepší vkus než Ježíš?)
Kdo umíme říci, v čem Jan tyto osobnosti předčil? Za co si máme Jana oblíbit?
Zajímá to někoho? Nejde jen o Jana, jde o Ježíšovo vidění a jeho pochvalu. Co Ježíš na Janovi vidí podstatného, jedinečného, krásného?
Jsme zvědaví na Ježíšovy názory?

Židé se spokojili s příslušností k pravé „církvi“, zakládali si na tom, že z jejich středu vyjde Mesiáš.
Ale už vidíme, že to nestačí. Kaifáš a Annáš byli obřezaní, byli velekněží, žili v době Mesiášově, a přesto jim to nebylo nic platné. Jejich náboženská pýcha („víme jak to s Bohem je“) a jejich předsudky (i o Mesiáši) způsobily, že se s Mesiášem minuli. Nedali na Jana ani na Nazaretského, neodstranili ve svém myšlení (srdci) překážku, přes kterou se k nim Bůh nedostal.
Byli rádi, že Herodes zlikvidoval Jana. A oni sami pak odstranili Nazaretského.

Saduceové, kněží – Kaifáš a Annáš na prvních místech – zdůrazňovali především důležitost „obětí“ (židé říkají korban – přinášení). Mimochodem z podílu na těchto darech žili. A v Ježíšově době židé přinášeli do svatyně velké množství korbanu.
Jan, který vyšel z kněžské rodiny, si ale uvědomil, že víc než „oběti“, je důležitější porozumění Bohu. 
Dal přednost úsilí o porozumění Bohu. – To je hodné naší pozornosti!

Jan přitakal prorokům, a Ježíš dal Janovi za pravdu: „Milosrdenství chci, a ne oběť.“ (Mt 12:7) 

Ostatně, od rozboření Jeruzalémské svatyně židé „oběti“ nepřinášejí. A přesto židé existují a Hospodin bez „obětí“ není nijak „podvyživený“.
V katolické církvi jsme ovšem velice zdůraznili nutnost oběti Bohu. V našem slovníku se „o obětování“ mluví příliš.
Měli bychom si sladit svůj krok s Ježíšem. Potřebujeme si tuto otázku oběti znovu promyslet.

K Janovu důrazu pro porozumění Bohu patří také pojetí modlitby.
K bytostnému přilnutí k Bohu patří porozumění a přitakání.
Malé dítě lne k matce, protože je na ní závislé, ale rozumí-li si dospělý syn nebo dcera s matkou, jejich láska je mnohem větší a hlubší.
My často z modlitby děláme zásluhu. Máme za to, že řeknu-li něco Bohu, pochválím-li ho, Bůh je z toho nadšen.
Biblická modlitba má sloužit k setkání s Bohem. K naslouchání slovům božím a hledání toho, co Bůh svými slovy myslí. Až jim porozumím, pak přijmu Boží moudrost s obdivem, úctou a vděčností za svou.

Proč nám v církvi Jan zůstal cizí?
Nejdeme jeho cestou poznávání, jak nám je Bůh blízko, kým pro něj jsme. Stále máme pocit, že si jeho přízeň máme zasloužit (jako v písničce „Když jsem já sloužil…“).
Naše odpověď na boží lásku je nedospělá, pochybovačná. Proto je náš vztah k Bohu vadný.
Místo toho, abychom si vážili, že pro Boha můžeme být nemalými partnery, že si máme spolu co říkat a na čem spolupracovat, zůstali jsme v pozici Nadřízený a podřízený. Pán a poddaný. Vědoucí a nevzdělaný.
Rodiče si přejí, aby je děti přerostly. Bůh si přeje, abychom mu v mnohém porozuměli.

Co znamenají Ježíšova slova: „Ode dnů Jana Křtitele až podnes království nebeské trpí násilí a násilníci po něm sahají.“? (Mt 11:12)
Nevzali jsme si z Janovy touhy porozumět Bohu a z nezištné služby příklad, máme pocit méněcennosti, proto usilujeme o vlastní důležitost, chutná nám moc a manipulace s druhými, vydáváme se za odborníky na boží záležitosti (jak to před Bohem a s Bohem je). Tak ubližujeme druhým.
Jan se před Ježíšem nehrbil, rád o Bohu přemýšlel, mnohému porozuměl a Ježíšovo ocenění (v království nebeském) přijal.
My působíme Božímu království násilí a svou povrchností a „zbožnou“ namyšleností okrádáme ty, kterým máme boží království zvěstovat.

Co znamenají Ježíšova slova z jeho řeči o Janu Baptistovi:
„Vezměte na sebe mé jho a učte se ode mne, neboť jsem tichý a pokorného srdce: a naleznete odpočinutí svým duším. Vždyť mé jho netlačí a břemeno netíží.“ (Mt 11:29-30)?

Každý, koho těší práce a rád s úsměvem slouží druhým, porozumí tomu, že Bůh slouží nám a ne my jemu. Bůh nás má víc rád, než my jeho – a nestrádá tím.

Jsme Bohu vděční za jeho veliké přátelství. Za udržování jeho přátelství k nám. Za nedělní slavení, kterým nás pozvedá a hlásí se k nám. Za jeho blízkost.

Význam a poselství Jana Baptisty neskončilo. Nestačí, že víme, kdo je Mesiášem. Ďábel to ví mnohem víc než my, ale on si s Bohem nerozumí a nespolupracuje s ním. Neobjevil radost z nezištné služby druhému a zvláště těm, kteří jsou menší než on. Je zahleděn jen do sebe. Chce panovat a je vzteklý, že Bohu jeho láska a služba „maličkým“ chutná. Odmítá někomu sloužit.
(O přátelství budeme uvažovat odpoledne při bohoslužbě našeho smíření s Bohem. Bůh k nám nedolejzá, ale nabízí nám krásné a důstojné partnerství.)

V příloze uvádím pár slov k synodálnímu procesu.

Za týden se pokusíme přemýšlet, z čeho Jan Baptista a Marie za mlada čerpali, když ještě neznali evangelia a Ježíšův příběh.

Příloha:
OTÁZKY K SYNODALITĚ

Římský biskup František a naši biskupové nás pozvali k rozpravě o životě lidu božího.
O nápady, co zlepšit, není nouze, ale na čem se shodneme? Jsou pro nás stěžejní názory Ježíše?
Příčinou našich osobních selhání a selhání církve bylo a je opomíjení božích pokynů.
Písmo říká: „Až se tě syn zeptá, odpovíš mu …“ (Srov. Ex 13:14; Dt 6:20)
Kolik dospělých ve farnostech ročně křtíme? Přihlásil se u vás do synodálních rozprav někdo nepokřtěný? Těšíme se na jejich otázky po Bohu? A umíme Ježíšovo učení předávat?
Nepotřebujeme být evangelizováni nejprve my? Bůh nám nabízí svou moudrost k životu; porozumíme-li jí, přijmeme ji s obdivem, úctou a vděčností za svou.
Ptejme se vážně, co Bůh svými slovy míní a proč se jimi neřídíme. Například:
 –	K mým pokynům nic nepřidáš a nic neubereš. (Dt 13:1; srov. Mt 5:17-20)
 –	Přinášíš-li svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; teprve potom přijď a přines svůj dar. (Mt 5:23-24)
 –	Nepřísahejte. (Srov. Mt 5:33-37)
 –	Nebudete-li pít krev Syna člověka, nebudete mít v sobě život. (J 6:53)
 –	Nikomu neříkejte Mistře, Otče, Učiteli. (Srov. Mt 23:8-10)
 –	Kdo se mezi vámi chce stát velkým, buď vaším služebníkem; a kdo chce být mezi vámi první, buď vaším otrokem. (Mt 20:26-27)
 –	My, apoštolové, budeme kázat Boží slovo a službou při stolech pověříme jáhny. (Srov. Skt 6:2-5)
 –	Bůh jedny povolal za apoštoly, jiné za proroky, jiné za zvěstovatele evangelia, jiné za pastýře a učitele. (Srov. Ef 4:11)
 –	Biskup má být bezúhonný, má mít jen jednu ženu, má dobře vést svou rodinu… (1 Tim 3:1-5)

Takových míst v Písmu je mnohem víc. Proč tyto moudré pokyny ignorujeme? Z úcty k Bohu, z bázně před Bohem, máme zkoumat, zda si s Bohem rozumíme a jednáme podle nich.
Kdo můžeme říci, že žijeme úplně podle Ježíšových představ a že naše církev je podle Ježíšových pokynů uspořádána?
Ale co většího můžeme nabídnout společnosti, jiným křesťanům, a co lepšího si můžeme dopřát my, než láskyplnou životní moudrost od Boha?
Budeme spolu mluvit a naslouchat jeden druhému už napořád nebo to příští rok skončí?
Jak a kde se setkáme v naslouchání Božímu slovu a naslouchání jeden druhému s biskupy, kněžími a laiky?
Václav Vacek

	2018
3. neděle adventní       Sof 3:14-18a       Flp 4:4-7       Lk 3:10-18       16. prosince 2018

Hospodin navštěvuje a těší Izrael, který se vlastní vinou dostal do nouze (i nás v našem „kriminálu“ navštěvuje jako vězeňský kaplan, srov.: „byl jsem ve vězení, a přišli jste za mnou,“ Mt 23:36b).
Těší nás, hlásíme-li se ke svým vinám a usilujeme-li o nápravu. Rád nám k tomu nabízí pomoc a blahopřeje nám ke změně života (blahopřání patří do dobrořečení).

K druhému čtení. Je důležité si všímat, z čeho se Bůh raduje. To může být důvodem i naší další radosti.
Svou zkušenost s Bohem – „v nouzi poznáš přítele“ si nenecháváme pro sebe, můžeme a máme o ní vyprávět druhým.

Pokolikáté procházíme Adventem?
Snad rozumíme slovům: „obracejte se, změňte myšlení, ponoření do vody, ponoření do Ducha a do ohně“. 

Jan Baptista i nás těší a zve k „obracení se“ k Bohu milosrdnému. Zaujal mnoho lidí, dokonce i některé výběrčí daní a žoldáky!! 

Všimněme si rozumných rad Jana Baptisty. Nemluví jako asketa, který svá varování přehnal.
Ti, kteří to tvrdí, zřejmě neberou vážně Ježíšovo ocenění syna Zachariášova.

My prorocká varování (včetně apokalyptických) podceňujeme a pak se znovu a znovu divíme, jak hloupě jsme naletěli politickým podvodníkům, kteří nás zavedli do další a další katastrofy. Izraelité po vzpouře proti Římanům skončili na kříži (odhady mluví o 40–60 tisíci ukřižovaných), přišli o chrám a byli vyhnáni ze země (získali ji až po 19 stoletích).
I my – podobně jako zbožní doby Ježíšovy – si myslíme, že když chodíme do kostela a jsme v pravé církvi, že se nás netýká výzva ke stálému „obracení se“.

Jan i Ježíš měli zpočátku dost obdivovatelů, ale autorita, vliv a tlak kněží a rabínů byly tak veliké, že i mnozí z těch, kteří se nechali od Jana ponořit do Jordánu a vyznávali svoje hříchy, za čas prosili: „Bože, pošli nám Mesiáše,“ a řvali: „Velekněže Kaifáši a pane Piláte, ukřižujte tesaře z Nazareta.“
Kroutíme hlavou nad tím, jak se to Janovým a Ježíšovým nadšeným posluchačům stalo.

Ježíš to vysvětluje v podobenství o rozsévači, někteří se rychle nadchnou, ale …

Potřebujeme se trvale obracet k Bohu jako všechny generace před námi.

My nebudeme volat: „Na kříž s Ježíšem!“ (Ježíšovi současníci také nevolali: „Králi, velekněže, zabijte Izaiáše, Jeremiáše!“) Nám hrozí nenávist k jiným lidem. 

Dovolím si být osobní – ale jen jako příklad. Nejprve jsem zkoumal komunismus a jeho příčiny (koncem 50. let jsme mohli navštívit tátu v kriminále). Pak jsem hledal příčiny nacismu (táta byl za války vězněn také v Terezíně). Poslední roky přemýšlím nad 1. světovou válkou (dva prastrýcové padli, děda zběhnul, protože nemohl zabíjet Srby). Čtyři generace v sobě nosí závažné události předků. Rodiny mnoha z nás v sobě nosíme ta zranění a potřebujeme se z toho uzdravit. A neopakovat chyby předků! 
Vládci a naši hodnostáři štvali v 1. světové válce naše předky: „Střílejte srbské, italské, francouzské, britské a turecké (mohamedánské) psy!“ 
Hlásali jim Boha války. 

Z našich předků se nestali pouze oběti, udělali z nich zabijáky. 
Rodiny mých příbuzných dostaly (jako milióny jiných na obou stranách válečné fronty) úřední dopis: „Váš syn hrdinně položil život za císaře, Boha a vlast.“
Je dobře, že se rodiny nedozvěděly, že jejich nejbližší s roztrženým břichem od šrapnelu křičel na kamarády: „Revolver, revolver!“, aby se mohl zastřelit.
Neboť jsme hlásali: „Sebevražda je smrtelným hříchem!“ Rodina by se trápila, že je jejich drahý snad v pekle.
Dodneška se mě přemýšliví lidé, trpící velkými bolestmi, ptají, zda je pravda, že na nás Bůh nesešle více utrpení, než kolik sneseme. To nejsou jen hloupé řeči, to jsou kruté řeči a rouhání se vůči Bohu! Mnohokráte jsem myslel na nářek těžce raněných vojáků při útoku nebo v lazaretech.
My křesťané jsme neposkytli vojákům právo odmítnout zabíjet.
Kněz popravovaným poskytl zpověď, ale ani šeptem neřekl: „Ano, více je třeba poslouchat Boha než lidi.“ Vždyť i nám říkali: „Vůle boží k nám přichází skrze nařízení představených.“
(Jak pyšně a hloupě se pohoršujeme nad krizí autority?)

Ke „Švejkovi“ se kdekdo hlásí, kdo z vás jste slyšeli o Sedláčkových „Jednoročácích“?

Se zlem si nelze zahrávat – proto jsem mluvil o tragédii našich předků. Dnes opět mocní v lidech probouzejí nesnášenlivost a nenávist.
I nás život protříbí – a zrno bude odděleno od plev.

To není vyhrožování. Vícekrát jsme si říkali o pokusech psychologů Zimbarda a Milgrama. 80 % lidí v určitých tlacích selže a zachová se bídácky.
Evangelia byla napsána v době, která neznala psychologii. Ale Ježíšovy počty o selhávání nejsou nadnesené. Jeden z dvanácti apoštolů zradil.
Selháním není vše ztraceno, Ježíš se ujímá i pachatelů a zve i je k obrácení a nápravě.
Ale, kdo by chtěl být pachatelem násilí nebo zrádcem a udavačem svých bratří? Vina je strašná!
A nikdo se z ní sám nedostane.

Někde se – jako úlitba – slouží mše za padlé, ale nás nikdo nevaroval před opakováním stejných chyb.
Za špatné byli označováni jen vojáci na druhé straně.

Přemýšliví lidé se hrozí svých pochybností: „Jak lze obětovat utrpení Bohu?“ a hned je zahánějí jako hříšná. Tím byli nadvakrát ničeni vojáci a mučení za válek. Nikdo s nimi nenesl jejich zoufalství a mučivé otázky. Nikdo s nimi nemluvil o Bohu.
Nerozumět si s Bohem je strašné. 

Chválím lidi, kteří se ptají a napadají je otázky jaký Bůh je a není, jak s námi jedná a zda „toho, koho miluje, křížkem navštěvuje“.
Ti přemýšliví lidí jsou lepší než Bůh jejich představ, než Bůh, o kterém se učili v náboženství a v kostele. Naši předkové před sto lety nebyli vybaveni na tak strašný střet s apokalyptickým zlem války.
Říkali jim, že Bůh je soudcem navždy zavrhujícím hříšníka do pekla, které nemá východ.

Jsem rád, že mohu Boha hájit. Kdo si dovoluje tvrdit, P. Maria ukázala dětem peklo? Ptám se těch hodných lidí, zda by dovolili děcku dívat se na drastický film nebo jim před spaním četli pohádku o Karkulce? Co to je za zvrhlost podsouvat Ježíšově Matce, že tak strašně starší děti?

„Jak lze obětovat Bohu utrpení?“ Ptají se odvážní (a poukazují nejen na Aničku Zelíkovou).

Ptám se jich, zda obětovali porodní bolesti Bohu?
Jedna hodná žena si nechala vrtat zdravý zub, aby Boha potěšila.
Proč ti hlasatelé obětování utrpení Bohu neřeknou: „Ježíš trpěl tři hodiny na kříži, pane doktore, operujte mě kýlu bez narkózy a umrtvení.“
Naši rodiče a příbuzní nikdy nemluvili o kříži a o oběti, ale jít do odboje za 2. války nebo pomáhat utečencům pokládali za samozřejmost. Ani o tom nikde nemluvili.

Nejednejme jako farizeové a saduceové okřikující Ježíše.
Ježíš řekl učedníkům: „Kdo vás slyší, mně slyší.“
To neplatí o každém zvěstovateli Boha (jinak mluvil o Bohu Kaifáš a farizeové jinak mluvil Jan a Ježíš). Je v našich silách rozpoznat, který kazatel ladí s evangeliem. Kdo by se vymlouval, tomu by Ježíš namítl: „Jaké bude počasí, odhadnout umíš. Rozpoznat pravdivého od lháře je snazší.“

Jsme odpovědní za to, co nám o sobě Bůh říká a co o něm říkáme my.
Více dětí po špatném kázání odešlo navždy z kostela.
Máme možnost objevovat krásu Boha i dětem a vnukům. Ale k tomu potřebujeme Boha znát, učit se od něj přemýšlet a jak rozeznávat zrno od plev.

Už Jan Baptista hlásal dobrou a radostnou zprávu.

	2015
3. adventní neděle       Sof 3:14-18a       Flp 4:4-7       Lk 3:7-18       13. prosince 2015

Mnoho židů si už dlouho přálo, aby jim Bůh daroval krále, těch svých se už „přejedli“. Ve své touze se opírali o prorocké přísliby. Ale zapomněli se ptát, zda si budou Mesiáše vážit, zda ho přijmou.
(Až jim Ježíš tuto otázku položí, strašně se urazí a začnou ho lynčovat, srov. Lk 4:24-30.)
Opět se – tragicky – ukázalo, jak je povrchní nadšení nebezpečné. Omámí nás a odvede od povinnosti ptát se Boha, co máme dělat.

Před text dnešního úryvku jsem připojil několik předešlých veršů (rádi vypouštíme texty, které by nás mohly znepokojit – zbaběle a nezodpovědně voláme po „pozitivním myšlení“.) 

„Plemenem zmijí“ označuje v Matoušově evangeliu „zbožné“ farizeje a „zbožné“ kněžstvo (saduceje). Hadi se plazí, snaží se rychle klikatým pohybem před nebezpečím ztratit v porostu, mezi kamením …
Had není živočichem „vzpřímeným“. Hadi nejednají „tváří v tvář“.
Výběrčí daní a žoldáci před Janem nekličkovali, uznali nutnost vlastního obrácení.
Každý potřebujeme obrácení (jako trvalý životní přístup a postoj). Ohánět se tvrzením: „My jsme katolíci, my patříme do pravé církve, my chodíme do kostela (my jsme synové Abraháma)“, nikomu nepomůže.

Jan dodneška mnohým lidem připadá jako divous, který přeháněl.
Proroci a osvícení lidé, kteří varovali před nadcházejícím katastrofami, byli vždy okřikováni.
Ti, kteří varují, aby církevní představení nebyli vůči politikům – jako obvykle – povolní, jsou – jako obvykle, okřikováni.

(Vysvětlete, prosím, dětem, jak se kácí strom sekerou. Dřevorubec nejprve u paty kmene přiloží sekeru na místo, kam chce tnout ...)
Vysvětlete jim, jak tenkráte mlátili obilí, co je mlat, proč bylo důležité, aby mlat měl rovnou plochu, ukažte jim, jak vypadají plevy a co je vátí vymláceného zrna.
Na těchto přirovnáních ukažte dětem názornost a srozumitelnost biblického vyučování.
Vyprávějte jim, jak naši předkové podcenili krize před oběma válkami a nástupem komunismu, co jsme tenkráte zanedbali. 

Kolaborantskými výběrčími daní ani žoldnéři nejsme.
Já patřím do duchovenského stavu (do typu saduceů).
Vy asi patříte do typu „perušim“ (zbožní, oddělení pro Boha). Ne všichni farizeové byli pokrytci.
Nám hrozí, že nebudeme potřebu „obracení se“ pokládat za důležitou, natož nezbytnou, když jsme se „svým úsilím přece zbavili páchání smrtelných hříchů“.

Saduceové, esejci a farizeové patřili mezi elitu národa, ale Mesiáši pohotových k ruce bylo jen pár jedinců. 
Ti, co se pokládali za „zbožné“, si mysleli, že se Bohu zalíbí dlouhými modlitbami, půsty a dalšími sebezápory. Tyto zbožné výkony povýšili na zásluhy, konali je samoúčelně, aby v nich Bůh našel zalíbení. Prostředek zaměnili za cíl. Přece modlitba (která je činem) nás má dovést k novému činu. 

Po dalších měsících Janovy a Ježíšovy práce a snahy obrátit národ k Bohu, po Ježíšově vzkříšení, zůstalo Ježíšovi „sedmdesát“ učednických rodin. (Kulhajíce, nakonec přece jen časem došli s Ježíšovou převratnou zprávou „ke všem národům, až na konec světa“.)
Jistě, že bylo náročné zůstat věrní Ježíšovi, když ho nejvyšší církevní autorita prohlásila za největšího zločince. Vzpomínám si, jak nebylo snadné se uprostřed církevního davu hlásit k Janu Husovi, když byl ještě kacířem. Asi máte také vlastní zkušenost, co obnáší zastat se pronásledovaného.

Kolik Ježíšových učedníků je v naší společnosti?
Nakolik při našem slavení Vánoc bude řeč o Ježíšovi?
Mnoho křesťanů se nechá strašit uprchlíky, které ještě ani neviděli. 

Jakými jsme apoštoly Krista?
Místo apoštolátu provozujeme náboženské úkony jako saduceové a farizeové (poutě, oběti, získávání odpustků …)
S kolika lidmi jsme ochotní mluvit o Ježíšově království?
Jaký prostor v našich dnech zaujímá Ježíšova věc?

Zachariáš a Alžběta, Jan, Marie a Josef, Simeon a Anna, pastýři a mudrci od Východu, a pak učedníci, se dali do služeb Mesiáše. Byli „muži a ženami činu“.

Říkávalo se: „Když se štěstí unaví, sedne i na vola (existuje ostřejší verze)“.
Bůh ale používá připravené. Ne diskutující, mlátící prázdnou slámu.
Je užitečné si promyslet, v čem a jak byli ty „adventní osobnosti“ pro boží věc použitelné, jakou intelektuální a náboženskou výbavu měli a co získali vlastní poctivostí a snahou.
Kaifáš udělal větší církevní kariéru než Zachariáš.
Jan přišel o hlavu.
Marie se stala matkou náboženského buřiče a vyvrhele národa.
Všichni byli otevření a pohotoví k činu. (To my jsme z nich udělali nebeské lobbisty, kteří nám mají vyjednat přízeň boží.)

Co bychom řekli lidem, kteří by se nás ptali, jak a k čemu nám slouží modlitba a svátosti?
Co říkáme svým dětem?
My, rodiče a faráři je máme uvádět do křesťanského způsobu života (ne k „modlení“ a „svátostné praxi“). Co znamená výrok: „To je praktikující katolík“? 

Nakolik počítáme s Bohem ve svých krizích? Za svou čtyřicetiletou službu pozoruji, že manželé, kteří jsou v krizi, se čím dál snadněji rozcházejí, už málo usilují o uzdravení vztahu, méně a méně se obracejí k Bohu, aby hledali příčiny nesouladu nejprve u sebe. 

V čem se lišíme od nekostelových lidí?
V prosincovém Okénku jsme přetiskli rozhovor s obdivuhodnou překladatelkou Danou Gálovou.
Jsme s Bohem silnější nebo bohatší než ona?

	2012
3. adventní neděle       Sof 3:14-18a       Flp 4:4-7       Lk 3:7-18       16. prosince 2012

Pustil jsem si k práci líbeznou muziku J. S. Bacha … 
S jakými pocity nebo s jakým očekáváním naslouchali Izraelité Ježíšovy doby prorockým textům, přislibujícím vysvobození (je dobré si přečíst celou kapitolu)?
Jakpak tyto texty četli křesťané za války v r. 1940? Jak v r. 1942? V r. 1943? V r. 1944? (Moji předkové Písmo nečetli, neměli je doma.)
Jakpak tyto texty četli za války židé?
S jakými pocity je čteme my? 

Kéž „by naše ušlechtilost byla známa všem lidem“ – 2. čtení. To není chabý program.
Propojme si to s Janovou výzvou.
„Upravte Bohu cestu, aby se k vám Bůh mohl dostat“, říká Jan.
„Co máme dělat?“ ptají se lidé.

Jan je mnohými křesťany pokládán za příliš tvrdého proroka.
Musel být pro mnohé silnou osobností, když kajícně přišli i výběrčí daní a žoldáci. 
Překvapuje mě, jak k těmto nenáviděným lidem mluví. Čekal bych výzvu, aby si našli nějaké slušné zaměstnání... Tak nemluví fanatik.
Pokládal Jan placení daně Římu a knutu okupace za stimulaci (pobídku) pro Izraelce, aby začali přemýšlet, proč se jim nedaří, proč nemají svobodu, když jim Hospodin slíbil i vojenskou pomoc a už vícekrát jim ke svobodě pomohl? (Podobně přemýšlel, mluvil a jednal například Jeremiáš.)

My nejsme ani kolaboranti ani žoldnéři. Platí tedy pro nás: „Kdo má dvoje šaty, rozděl se s tím, kdo nemá …“?
Mám-li 100 Kč, lehčeji se rozdělím o polovinu, než když mám milion. Mluvím o sobě. 

Jan bral příchod království božího vážně. „Naplnil se čas a přiblížilo se království Boží. Věřte této dobré zprávě a obraťte se.“ (Mk 1:15) Ač Jan pocházel ze zámožné rodiny, žil velice skromně (i proto, že neměl děti).
Ježíš říká: jste pouze správci svých majetků.
I chudá vdova se rozdělila (Srov. Mk 12:38-44), její ušlechtilost je nám všem známa!

Všimněme si, že současní zvěstovatelé konce světa (který podle nich má přijít za pár dní) neříkají: „Pomozte potřebným.“

„Já vás ponořuji (pouze) do vody. Přichází však mocnější než já; … on vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně …“

Co je „Mesiášovo ponořování do ohně“? (O ponořování do Ducha jsme mluvili již vícekrát.)

U Malachiáše čteme: „I vstoupí nenadále do svého chrámu Pán, kterého hledáte, posel smlouvy, po němž toužíte. Kdo však snese den jeho příchodu? Kdo obstojí, až se on ukáže? Bude jako oheň taviče, jako louh těch, kdo bělí plátno. Tavič usedne a pročistí stříbro, pročistí syny Léviho a přetaví je jako zlato a stříbro. I budou patřit Hospodinu a spravedlivě přinášet obětní dary. (Srov. Mal 3:1-3)
(Židé si mysleli, že Mesiáš udělá rychlý soud nad pohany!!)

Ohněm našeho tříbení jsou Ježíšovy výzvy a přikázání (buď je přijmeme, nebo ne):
„Obraťte se k Bohu …
budujte boží království …
pečujte o potřebné …
budujte vztahy s druhými (nejen podle Desatera, „613“ přikázání a „horského kázání“) …
buďte tvůrci pokoje … 

Jako Ježíše, tak i jeho učedníky, tříbí pronásledování pro boží království. 

Můžeme být tříbeni odsuzováním a pronásledováním pokrevní rodiny. 

Může nás postihovat odsuzování souvěrců. 

Mohou nás pronásledovat podřízení i představení. 

Je možné, že my pronásledujeme lidi okolo nás!!

Tento týden jsem si to opět připomněl. Jel jsem do Prahy na natáčení v televizi. K rozhovoru jsme si pozvali paní Petru Procházkovou. Jedním okem jsem v novinách sledoval její články o případu bývalé ukrajinské pornoherečky Anastázie Hagenové, která u nás už rok zatím marně žádá o azyl. Ještě před natáčením jsem se ptal, jak to s paní Hagenovou vypadá.
Paní P. Procházková protelefonovala několik tisíc korun, aby si ověřila fakta. 
Paní Hagenová má s manželem (s jedním mužským) tři děti. Dobře vychovávají děti. Porno už nenatáčí. Budou-li se muset vrátit na Ukrajinu, půjdou rodiče do vězení a děti do dětského domova.
Proti paní Petře Procházkové se zvedla anonymní žumpa zdejšího bulváru … ale 12 000 lidí se už za Hagenovi přimlouvá. Když se na Ministerstvu vnitra nic nehnulo, paní Hagenová se ze zoufalství rozhodla do půl těla vysvléknout před Poslaneckou sněmovnou. Petra Procházková ji zapřísahala, ať to nedělá, že si v očích naší veřejnosti uškodí.
Ukrajinka neposlechla, prohlásila před veřejností: „Vy chlapi si myslíte, že prsa jsou symbolem sexu, ale ty jsou symbolem mateřství! Když mě zavřou do vězení, nebudu moci kojit své malé dítě.“
Já vím, že před tím svá prsa v pornofilmech prodávala, ale to, co řekla, je pravda. Jako je pravda, že veřejnost vždy více odsuzovala prostitutky (které se často z nouze prodávaly nebo byly prodávány do otroctví prostituce) než jejich klienty. Ale po zoufalém protestu paní Hagenové se přidalo dalších 7 tisíc lidí k přímluvám za udělení humanitárního azylu v ČR.
19. prosince vyřkne Ministerstvo vnitra svůj ortel. Aby děti nestrávily Vánoce v dětském domově, podporuji tuto akci. 

Pornografii bytostně nesnáším. Jednomu Ukrajinci jsme poskytli bydlení, pomohli mu k českému občanství a on na nás poštval televizi – ta mě zostudila v neobjektivním pořadu.
Nevíme, jak budou Hagenovi žít. Ale i Ježíš při pomáhání prostitutkám a kolaborantům riskoval … I někteří blízcí se od něj odvrátili ...
Snad jeho program: „Nalomenou třtinu nedolomí, nezhasí knot doutnající“ (Mt 12:20; srov. Iz 42:1-3), alespoň trochu přijímáme za svůj.
Vím, že potřebných lidí je stále víc, než na co stačíme.
Informoval jsem pana biskupa Václava Malého (trochu to spadá pod jeho práci), nechci jej do toho tahat, stačí, když pokaždé někdo pozdvihne hlas za druhého. Má slova o pomoci paní Petře Procházkové s pobytem pro paní Hagenovou se dostala do Lidových novin. Pak to prý přetiskl bulvár.
Samosebou se anonymní žumpa bulváru obrací proti mně. Ani to nečtu, „psí hlas do nebe nejde“. Vynahradí to pár neanonymních souhlasů soudných lidí. Jen jsem si znovu představil, jak anonymní žumpa špinila Ježíše: „Alkoholik, děvkař, kamarád lumpů, pohanů a samařanů… vrána k vráně sedá...“
Víc mě ale překvapuje, jak řada „slušných lidí“ protestuje, když se někdo bere za druhého. Zpochybňují, protestují, podezřívají, poukazují na jiné potřebné. Nechtějí-li sami někomu pomoci, proč nejsou ticho? Nikoho k pomoci nenutíme, nikomu u dveří nezvoníme s nataženou rukou.
Nedávno tomu bylo podobně, když jsme pozvedli hlas za odvolaného trnavského arcibiskupa R. Bezáka, aby nám byly sděleny důvody jeho odepsání.
Co to o těch nerudných vypovídá?
Když se objevila Charta 77, vyslechli jsme řadu všelijakých osočování, připomínek a zdůvodnění, proč protestující nemůže podepsat. (Copak byl někdo nucen?).
Josef Zvěřina prohlásil: „Vzpomínáte, jak Izraelité bojovali proti nepřátelům, Mojžíš se modlil a dva muži mu podpírali ruce? Nebojuješ-li, máš se modlit nebo podpírat druhé, ale nepodrážej nikomu nohy!“

Jak to je možné, že zatímco my si tak sebejistě zakládáme na své příslušnosti k samospasitelné církvi, nekosteloví lidé bez řečí nabídnou pomoc? 

Advent není jen ke shánění dárků nejbližším bohatým. Není jen ke zpívání rorátů.

Bez promyšlení slov Jana Baptisty si nemůžeme odvážit naslouchat slovům o Ježíšově Matce, která se budou číst za týden.

Příloha:
Pornomáma (Petra Procházková)
Byl to jen záblesk, ale nedalo se toho nevšimnout. Jakmile fotograf vytáhnul fotoaparát, Nasťa, ta extrémně křehká bytost s nezdravě bílou pletí změnila náhle výraz v obrovských očích. I v hodně unavené tváři se objevil profesionální grif ženy, která před objektivy už nejednou stála. Nebo ležela. Klečela i seděla. Teď ale zaujímala polohu zcela nevinnou. Rok a půl starého chlapečka k sobě přitiskla, čtyřletý Oskárek se na ni nalepil sám a nakonec se přivinul i desetiletý Saša. Muži, který seděl vedle matky s dětmi, se zaleskla slza pod víčky. Objal je a řekl: „Už to trápení brzy skončí děti moje“.

Anastázie a Alexander Hagenovi spolu žijí deset let. Mají tři děti, zdravé, krásné a podle nejstaršího Saši soudě, chytré. Skvěle vychované. Skromné. „Tati, prosím tě, nemůžeš tady s námi zůstat,“ škemrá Saša. Drobný pan Hagen své úzké, přísné rty ohne dolů a s nehraným zoufalstvím zavrtí hlavou. „A tati, nemůžu jet s tebou domů?“ dotírá. Pan Hagen ho pohladí po vlasech. „Přece tu mámu s klukama nenecháme samotnou…“ hlesne. „A tati, nemohl by sis se mnou jít hrát na chodbu... chci zkusit ty vysílačky…“ Teď už musím zasáhnout já. Byli jsme sem vpuštěni pod podmínkou, že se z maličké místnůstky nevzdálíme. Dostali jsme na návštěvu Nasti s dětmi hodinu. Dětské bakelitové vysílačky čínské výroby si Sašenka bude muset jít vyzkoušet se syrskými dětmi, které tu také čekají na rozhodnutí českých úřadů, zda mohou zůstat v ČR. Jsme v přijímacím středisku ministerstva vnitra ČR v Zastávce u Brna. Ukrajinka Nasťa Hagen, krásná fotomodelka, slavná pornoherečka a skvělá matka je tu i s dětmi od 1. října. Už podruhé. Bez muže. Ten si bojuje svou vlastní bitvu s úřady i mafiemi. Když uspěje alespoň jeden z manželů, budou moci zase žít spolu. U nás, v Čechách, se kterými Nasťu pojí mnohé.
Železné dveře a holky v kabrioletu
Saša se narodil s příjmením Kondratěnko. Žil s rodiči v ukrajinském přístavním městě Feodosija na jižním černomořském pobřeží Krymského poloostrova. Tatínek se jako řada jiných ukrajinských tatínků opíjel tak, až ho maminka vyhodila. Alexandr se vyučil svářečem. Měl rád železo, své šikovné ruce a sex. Po rozpadu SSSR na postsovětském prostranství zavládl divoký prenatální kapitalismus. Kradlo se v malém i velkém. „Tehdy mne napadlo, že to, co lidé nejvíc potřebují, je bezpečí. Uměl jsem skvěle svářet. Začal jsem vyrábět železné, nedobytné, bezpečnostní dveře.“ Saša na tohle období vzpomíná rád. Mělo jedinou vadu na kráse. Ještě neznal Nasťu. „Lidé po mých výrobcích šíleli. Byl jsem první ve Feodésii. Dělal jsem i mříže. Zakázky jsem brzy nestíhal. V centru města jsem si otevřel salón, najal zaměstnance.“ Kromě toho byl mladý Alexandr Kondratěnko první ve městě, kdo se po něm proháněl v kabrioletu. Obklopen dívkami demonstroval uvolněné mravy i bohatství. Stal se objektem závisti spoluobčanů. A nejen jich.
„Jednou ke mně do obchodu přišli dva milicionáři. „Pěkně sis to tady zařídil,“ říká první. A druhý naznačuje, že bych mohl potřebovat třeba ochranu. Přišli vyjednávat o výpalném.“
Chtěli jen 40 dolarů měsíčně. Byla to tehdy běžná rutina – zmapovat všechny podnikatele ve městě a donutit je o své zisky se dělit se špatně placeným bezpečnostním sborem.
„Já mám všechny dokumenty v nejlepším pořádku, co se má platit platím, takže od vás nic nepotřebuju. Raději běžte lovit zločince,“ Saša si dovolil dost. Vyhodil je a dál provokoval občany divokými večírky i luxusním domem. „Štveš tady všechny, žiješ si jako Američan,“ řekl Sašovi jednou jeho přítel. Dům byl opravdu pohledný, přitažlivý, a někteří mu nemohli odolat.
Někde ve městě tehdy do 11. třídy chodila Nasťa Grišaj. Něžné děvčátko navštěvovalo s pobožnou maminkou v neděli kostel a doma poslouchala často řeči o Bohu, který trestá neposlušné, vzdorovité a rozpustilé holčičky. Nasťa byla ale prozatím rozpustilá jen ve snech a představách. Ještě totiž nepotkala Sašu.
Narozeniny v lágru
Saša přivezl do Zastávky plnou tašku věcí a kupodivu většina z nich byla k užitku. „Kaši, vidíš, o kaši jsem ti neřekla,“ špitne Nasťa s rozpaky, že něco pokazila. „Nic tu nejíme,“ podívá se na své ruce. Nasťa donedávna vážila při 167 centimetrech 47 kilogramů. Teď má o pět kilo méně. „Kluci jedí rohlíky… Já skoro nic. Malého ještě kojím, ale potřeboval by dokrmovat kaší. Jenže tady mi řekli, že už mu byl rok a nemá na kaši nárok. Jenže i Oskar se Sašou by si asi dali raději kaši, než ta jídla…“ Nasťa se podívá na velkou tašku plnou hraček a dobrot. „Myslím, že to neunesu,“ hlesne. Manžela ale s Nasťou na pokoj nepustí. Prý tašku odnese člen ochranky.
Jako patnáctiletá Nasťa vyhrála konkurz miss Feodosia. Ani tehdy ji ale Saša nezaznamenal. Všiml si jí až při jednom obědě ve své oblíbené restauraci. „Uviděl jsem jí a věděl jsem, že je to ona.“ Tak v r. 2001 začal jejich vztah. Nastě bylo 15, Sašovi 30. Nasťa byla nevinná dívka se spoustou hříšných myšlenek. Saša měl obrovské sexuální zkušenosti. Toužil ale už po rodině. Nejdříve Nasťu naučil užívat si života. Účastnili se dýchánků, jejichž vrcholem byl skupinový sex, měnili si partnerky a partnery s přáteli. Dítě, které Nasťa v šestnácti letech porodila, je ale Sašovo. Nebyla to náhoda, respektive nehoda. Sašenka byl dítě plánované, chtěné a opečovávané. Nasťa i přes svůj věk byla skvělá matka. V den, kdy jsme ji navštívili v přijímači v Zastávce u Brna, „slavila“ 27. narozeniny. Dostala od manžela květiny. „Víte, co je můj sen?“ obrátí na mne očiska a konečně se doširoka usměje. „Mít dětské centrum u nás na vesnici“.
U nás na vesnici znamená ve středočeské obci „X“ nedaleko Českého Brodu. Když Hagenovi přišli před rokem a půl do Čech, věřili, že se jim jejich status podaří rychle vyřešit. Přicestovali donuceni okolnostmi každý zvlášť – on jako podnikatel, ona jako turistka, která ihned zažádala i s dětmi (tehdy jen dvěma, třetí se narodilo už v ČR), o azyl. Důvody, které je k celé dobrodružné akci vedly, se mi nejdříve zdály podezřelé. Že mluví pravdu, alespoň ve většině bodů, jsem si ověřila s pomocí ukrajinských kolegů.
Prokletý dům a bývalý prokurátor
Po narození Saši šestnáctiletou Nasťu rozzuření rodiče vyhodili z domu. Mladá matka, velký i malý Saša žili spokojeně v luxusní vile ve Feodesii a Nasťa se začala prosazovat v časopisech pro pány – její fotografie „s hvězdičkou“ se objevily v Maximu, Playboyi, Penthausu. Saša byl nadšen – líbilo se mu, když jeho krásnou ženu obdivovali i jiní muži. A záviděli mu ji. Stejně, jako drahý vůz a rozkošný dům.
Málem by na návštěvu milicionářů zapomněl. Až ho jednou navštívil klient, který si u něj objednal železný podstavec. Vyklubal se z něj bývalý zasloužilý vojenský prokurátor Igor Jevgenievič Serkov. Málokdo tak zasáhl do osudů Anastázie Grišaj a Alexandra Kondratěnka, jako on. Dnes známý advokát a také konzultant parlamentního výboru pro soudnictví (!).
Když byl výrobek hotov, pan Serkov ho odmítl zaplatit. Nastaly tahanice, hádky, šarvátky. Sašovi brzy přišla obsílka k soudu. Měl uhradit náhradu škody ve výši 4 tisíce hřiven. Zaplatil. A nadával. Brzy na něj Serkov podává další žalobu: urazil prý jeho čest tím, že o něm rozhlašoval, jaký to je gauner. Saša to skutečně říkal všude, kde mohl. Upřímně si to totiž myslel. Jenže pan Serkov za pomluvu požadovala 80 tisíc hřiven. Saša a Nasťa se ani nestačili rozčílit, když do jejich domu v ulici Ponomarjovové č. 18 přišli soudní vykonavatelé a nádhernou vilu, která byla jejich pýchou, a jak se ukazuje i původem zkázy, polepili nálepkami „exekuce“. Zdi, nábytek, počítače, židle, stoly, majetek firmy včetně dvou nákladních vozů. Nasťa a Saša byli v šoku. A začaly jim docházet souvislosti s někdejší návštěvou milicionářů. Nejen on, ale i místní novinář, který nechce, aby se jeho jméno v této souvislosti objevilo, si myslí: šlo o klasický zátah na nepoddajného, kontroverzního a zpupného podnikatele, jehož slabosti a rodinné poměry byly využity jako zbraň s cílem zničit ho a zmocnit se jeho majetku „za hubičku“ – nejlépe v exekuci poté, až bude za něco (je jedno za co) odsouzen. Je to klasické schéma, které na postsovětském prostranství funguje dokonale.
Spálené auto a jedna do zubů
Výrobce železných dveří a mříží Saša Kondratěnko má na svém účtu řadu hříchů. Ale jak mi sdělili ti, kteří ho znají ještě z Krymu, nekradl, pracoval poctivě, jeho byznys nebyl extra velký, živil se vlastníma rukama, začal od píky. Vydavatelka místních novin „Svěžaja gazeta“ a „Gazeta Kafa“ Irina Prokopjuk zná Sašu i Nasťu 15 let. „Skvělý řemeslník. Poctivý a pracovitý. Kde je pravda v jeho příběhu, těžko říct. Ale ukrajinské soudnictví nelze považovat za spravedlivé, je možné, že to na něj všechno narafičili,“ řekla mi.
Saša byl zoufalý. Zda skutečně zaplatil za to, aby Serkovovo drahé BMW 525 shořelo, nemá smysl rozebírat. Tím se už zabýval soud a poslal Sašu na osm let do vězení. K tomu další konfiskace majetku. A zaplacení odškodného Serkovovi. Jenže jeho autu se prý nakonec nic nestalo. Kondratěnka udal milici ještě před činem jeho příbuzný, zřejmě zaplacený provokatér.
Prokurátor Serkov si podobným způsobem nepřivydělal poprvé. Nezaplatil 100 tisíc za opravu bytu, nechal si přivézt koženou sedačku a odmítl zaplatit. V r. 2001 v restauraci „Greenwich“ ve Feodesii (mimochodem té, ve které se poprvé potkali Nasťa a Saša) si objednal polévku a našel v ní kamínky. Prý z toho může mít zdravotní problémy. Hned na místě Serkov prohlásil, že by se spokojil s náhradou újmy ve výši 800 hřiven a večeří zdarma pro něj a skupinu přátel – policistů místního 6. oddělení milice. Paní kuchařku Vlasovovou, která o případu vypovídá, vyhodili. Jindy pan Serkov zašel do holičství v ulici Kujbyševa ve Feodosii. Když ho holička Marina střihá, najednou zařve bolestí: „Střihla jste mne do ucha… ihned mi podepište papír, že nemáte AIDS... a jdu s tím k soudu…“ Naivní Marina byla odsouzena a musela mu zaplatit 10 tisíc hřiven. Souboj s tímto člověkem Saša Kondratěnko nemohl vyhrát.
Osm let nepodmíněně později odvolací soud snížil na pět. Z úspěšného podnikatele se stal vězeň kolonie v Ivano-frankovské oblasti. To, co tam prožil, je zase úplně jiný příběh. Důležité ale bylo pro něj jediné – Nasťa.
„Zůstala na ulici, bez zaměstnání, s malým děckem na rukou…“ vzpomíná Saša. Přiznává, že se bál… krasavice, byť se závazkem, by si asi nového opatrovatele dokázala najít lehce. Nenašla. Chodila za Sašou do vězení a nakonec si ho tam i úředně vzala – aby jim byly povoleny třídenní návštěvy. Pravda, slovo nevěra v jejich vztahu nemá žádný význam. „Máme svobodný vztah co s týče sexu. Jinak jsme k sobě pevně připoutáni. Vězení to prověřilo,“ říká Saša.
Nasťa se podívá na hodinky. Jindy jí v Zastávce čas utíká mnohem pomaleji „Už jste tu hodinu, vidíte.. čas taky tak prchal, když jsem do vězení za Sašou chodila já…“
Mraky se stahují nad Nasťou
Po 3 a půl letech Sašu za drobnou úplatu osvobodili. Dům, který zanechal ve Feodesii, se panu Serkovovi koupit nepodařilo. Díky masivní kampani v médiích soud nakonec povolil Sašovi po propuštění vilu za 100 tisíc EUR prodat místnímu podnikateli.
Nasťa a Saša se usadili v Kyjevě. Saša získal ruské občanství, změnili si příjmení na Hagen, po jakémsi pradědečkovi. Učinili tak ve chvíli, kdy se pro změnu mraky začaly stahovat nad Nasťou. Stále slavnější pornoherečkou, která si přezdívala Wiska. Filmy, kterých natočila bezpočet, jsou opravdu jen pro hodně dospělé.
„Řekla mi to při jednom setkání ve vězení,“ říká Saša, který tehdy zareagoval na novou profesi ženy radostně. „To neznamená, že ji nemiluji, ale je mi dobře, když jí je dobře…“ Nasťa se skromně usměje, když se jí ptám, zda jí natáčení tvrdého porna bavilo, nebo si tak pomáhala z materiální nouze. „Nejdřív jsem chtěla všechno zkusit. Navíc jsme neměli co jíst.. hlavně dítě. Přiznávám, zpočátku mne to zaujalo. Teď už bych to dělat nechtěla.“ Když se bavíme o její pornokariéře, starší chlapec Saša musí pod záminkou hraní si se Syřany z místnosti. „Neví o tom,“ špitne Nasťa.
Nasťa alias Wiska se stala nejslavnější pornohvězdou, která zářila na postsovětském prostranství. Jezdila natáčet hlavně do Čech. Proto si je později, ve chvíli nejvyšší nouze, vybrala jako útočiště. „Tady jsou lidé strašně hodní a tolerantní. Já nikdy nebrala nic extra perverzního, jako třeba se zvířaty, natož pak děti a porno, to je pro mne absolutně tabu“, tvrdí.
Děti v ohrožení
Hagenovým se narodilo v Kyjevě druhé dítě. Těšili se z rozrůstající se rodiny a ani si nevšimli, že do ukrajinské metropole se mezitím přestěhoval i advokát Serkov. On o nich věděl, oni o něm ne. Nasťa se Sašou se totiž chovali přinejmenším neopatrně. Zúčastnili se dokonce televizní talk show, kde Nasťa přiznala, že ona je ta proslulá Wiska, která díky pornokariéře dokázala slušně přežít i věznění muže.
Zbývá jen hádat, kdo vyzval poslance Nejvyšší rady Jurije Buta, aby vytvořil iniciativní skupinu zaměřenou na zničení života rodiny Hagen. Mimochodem, But a Serkov mají hodně společného – But v r. 2010 požadoval soudně na novinářce nezávislé televize „5. kanál“ 100 tisíc hřiven za to, že mu svým materiálem způsobila šok a on se z něj draze musel léčit. Soud přikázal novinářce vyplatit 20 tisíc hřiven.
Tentokrát se věci měly hůř. Šlo o děti. Nasťa a Saša jednou otevřeli webové stránky ukrajinské pravoslavné církve. Jaké překvapení. Na fotkách se na ně směje starý známý Serkov i poslanec But, které přijal sám kyjevský metropolita. „Bože, kam spěje tahle země,“ napsala Nasťa tehdy na Facebook. „Nechci, aby tady vyrůstaly moje děti“.
Serkov se v r. 2010 spojil s pravoslavnou církví, But s komunistou, poslancem Leonidem Gračem, Grač s poslancem za vládní Stranu regionů Jurijem Polunejevem. Vlivní politici podpořeni církevními hodnostáři zaslali podnět generální prokuratuře – zabránit rozvratu společnosti i mravnímu ohrožení nezletilých. Jejich dopis vyvolal obrovskou diskusi – jak a proč trestat ženu, která se živí jako pornoherečka a neskrývá to. Část ukrajinské veřejnosti byla zajedno s politiky – je nutné jí okamžitě odebrat děti a postavit ji před soud za šíření pornografie. Brzy byl obviněn i Saša. Doma rodinu navštěvují sociální pracovníci a vyzvídají na dětech, jak se o ně rodiče starají. Nasťa se rozhodne vytáhnout do boje a žádá o pomoc feministky ze slavné skupiny FEMEN. V září 2010 společně demonstrují u vchodu do ukrajinského parlamentu. Protivník ale přitvrzuje. Nastin starší syn má být vyšetřen lékařem, zda nebyl zneužíván pro natáčení dětské pornografie, Nastě i Sašovi hrozí zatčení. „Na moje děti nedám sáhnout,“ vzpomíná dnes a tiskne je k sobě. Nejstarší syn je stále na dvoře přijímače v Zastávce, ale Nasťa přesto šeptá: „Vím, jak se taková vyšetření dělají…“
11. února 2011 vzala všechny peníze, co měli doma a odjela do Čech na turistické vízum. „Dali mi ho na tři dny. Muž byl tehdy v Rusku. 14. února jsme se šli přihlásit jako žadatelé o azyl. Tehdy jsme také skončili tady, v Zastávce, za pár týdnů nás pustili a následovaly dlouhé měsíce čekání na rozhodnutí – přicházelo jedno za druhým. Vždy „negativ“. Saša přijel brzy za nimi, také jako turista. Pronajali si byt v pražských Stodůlkách, Saša si založil s.r.o., chce provozovat taxislužbu, a požádal o trvalý pobyt. Zatím mu ho vždy odmítli. Takže každé tři měsíce musí vycestovat a znovu požádat o turistický vstup. Přesto koupili za zbytek peněz, které si přivezli z Ukrajiny, starý vesnický dům. Dali ho dohromady. Nastěhovali se do něj a začali snít o Nastině soukromé školce. „Ne, pornofilmy se už živit nechci. Nečekala jsem, že po roce a půl zase skončím tady v Zastávce, zavřená, jako ve vězení…“ Nasťa totiž definitivně neuspěla s žádostí o azyl a musela znovu vstoupit do azylové procedury, jakoby právě přijela do Čech. Trochu nelogická karanténa pro člověka se třemi dětmi, který už tak dlouho žije v českém prostředí, děti chodí do školy a do školky. Navíc, tentokrát Nastě a chlapcům hrozí nucený návrat na Ukrajinu… „Nevím, co udělám, ale určitě se tam nevrátím,“ říká mladá žena.
Poslední pornofilm natočila Nasťa v r. 2010. Od té doby se věnuje dětem. V Čechách se jí narodil třetí chlapec. Též vytoužený. „Ještě nám chybí holčička,“ smějí se oba. A přiznávají, že jsou na dně. Finančně i psychicky. „Už nemáme ani na zaplacení běžných poplatků. Založení firmy je u vás strašně obtížné a zdlouhavé, navíc neustále cestování za vízem do Moskvy mne stálo poslední úspory,“ kdysi velkorysý Saša teď už neodmítne ani pozvání na kávu.
Vzorná rodina se špatnou pověstí
Paní ředitelka školy, kam začal po příjezdu do Čech chodit malý Saša, se nepohoršila ani tak nad tím, že jeho matka se živila jako pornoherečka, jako nad tím, že jí to oznamuji. „Nemám za povinnost zjišťovat, co dělala ta paní na Ukrajině. Já jsem chlapce přijala, měl drobné adaptační problémy, ale vše se vyřešilo. Právě díky vstřícnému postoji maminky,“ říká Mgr. Martina Štychová z pražské ZŠ. „Z našeho pohledu to byla vzorná matka“. Paní ředitelka znala i mínění lidí žijících s Hagenovými ve stejném domě – slušná, tichá a spořádaná rodina. Když naznačím problémy, se kterými se nyní Nasťa potýká, nabízí společenskou záruku. „Taková prima rodina… a nechceme ji tady?“ povzdychla si pedagogicky.
Na můj podobný dotaz mi z ministerstva vnitra rychle a obsáhle odpověděl pan Vladimír Řepka. Vysvětlil mi, že krátkodobý (zhruba třítýdenní) pobyt matky s dětmi v zařízení v Zastávce u Brna nijak nemůže narušit školní docházku dítěte. Kromě toho trestní stíhání na Ukrajině žadateli u nás k azylu nepomůže. Musela by být ohrožena jeho základní lidská práva. Předpokládám, že takovým je právo matky na své děti. Kromě toho by měl mít každý zajištěný spravedlivý proces. V případě Ukrajiny celá Evropská unie uznala, že to tam se soudy není v pořádku a Česká republika toto podezření stvrdila udělením azylu panu Tymošenkovi (zřejmě byl také v přijímači v Zastávce u Brna, když to je povinnost každého žadatele), manželovi na Ukrajině vězněné expremiérky Julie Tymošenkové.
V odpovědi pana Řepky z ministerstva vnitra stojí ještě jedna věta, která člověka, jako je Nasťa, může uvrhnout v omyl a zkazit mu spaní. „Nicméně šíření pornografie, o kterém se zmiňujete, je i dle ustanovení § 191 zákona č. 40/2009 Sb., trestního zákoníku České republiky, trestné a je postihováno i v ČR,“ píše pan Řepka. Pokud by si toto tvrzení Nasťa neověřila, což jsem udělala raději za ni, mohla by si myslet, že pornočasopisy a filmy prodávané všude možně zcela veřejně jsou porušením zákona a všechny pumpaře je třeba zavřít do chládku. Oslovila jsem svou právní poradkyni Naděždu Priečinskou, která uvedla věci na tuto míru: „Trestné je takové dílo, pokud se v něm objevuje násilí či neúcta k člověku, nebo které popisuje, zobrazuje nebo jinak znázorňuje pohlavní styk se zvířetem. Nebo samozřejmě pokud se věc týká dětí“. Zbývá rozhodnout, kde bude dětem Hagenových nejlépe a ovlivnit tak jejich celý budoucí život. Nechtěla bych být v kůži českých úředníků.

	2009
3. neděle adventní       Sof 3:14-18a       Flp 4:4-7       Lk 3:7-18       13. prosince 2009

Nasloucháme-li slovům Jana syna Zachariášova, máme v paměti celé jeho vystoupení a poslání.
Nepřehlédněme tři verše předcházející dnešnímu úryvku evangelia. 

V Ježíšově době zůstal z dvanácti kmenů Izraele jen kmen Judův (spolu s levity). Ale i sama společnost judského království byla rozdělena do několika skupin. 

Jan Baptista mluvil k tehdejší judské společnosti.
Esejci z Kumránu Jana neposlouchali. Cítili se nad Janem povýšeni. Ostatní pokukovali a koketovali s Janovou výzvou. Zástup tvořili především zbožní farizeové. Proč ale zrovna na tyto lidi Jan křičel? Ti lidé se přece snažili. 
Jan (a později i Ježíš) jim vytýkal: „Nestačí říkat: Jsem v pravé církvi a plním náboženské povinnosti“ (nezačínejte říkat: „Náš otec jest Abraham!“).

Na Janova slova kupodivu reagovali i lidé hrubých mravů – žoldnéřští zabijáci a kolaborantští výběrčí daní pro okupační moc (obohacující se na okupovaných).
Na zbožné Jan zvýšil hlas: „Kvůli roztržité modlitbě a jedení masa v pátek do Jordánu nelezte!“
Co tedy po nich Jan chtěl?
Vede vás vaše modlitba k Bohu? Jak si s ním rozumíte? Je vám setkání s ním příjemné, povznáší vás? Proč odříkáváte předepsaná slova, ale vaše skutky jsou daleko toho, co vám Bůh doporučuje.

Z Janova kázání známe jen pár základních vět. Evangelia ale popisují podrobněji, co zbožným lidem vytýkal Ježíš. (Srov. Mt 6:1-7; Lk 18:9-12; Mt 23. kap.)
Pokud těmto výtkám nasloucháme a dáváme si pozor na osidlo povrchní zbožnosti, pokud se necháme vyučovat Ježíšem, pak se k Bohu přibližujeme. Pak nám je setkání s ním příjemné, povznáší nás, vážíme si jeho přátelství, rádi se jím necháme vést, rádi na něj dáme. Pak jsme schopni dobrého soužití s nejbližšími.

Minule jsme si všimli několika překážek, které brání Bohu, aby k nám mohl přijít.
Jan po výzvě k urovnání cesty, aby se k nám mohl Bůh dostat, říká: připravte se na toho, který vás bude ponořovat do Ducha Božího.

Jen ti, kteří se obrátili a přijali Ježíšova Ducha, Mesiášem porozuměli. Vyladili se na boží tón. Ostatní se s Mesiášem minuli nebo dokonce střetli.

Z historie se můžeme mnoho poučit. Starověké kultury byly ohromně vyspělé. Dodneška právem obdivujeme jejich architekturu a další umění, lázně, zábavu, právo, vzdělání …
I na řadu Židů 1. století působila antická kultura velikým dojmem. Ale židé měli v něčem větší bohatství – v poznání Boha a jeho přátelství. To přinášelo ovoce pro soužití a vztahy s druhými (cena člověka u židů byla nesrovnatelně jiná než v pohanství, postavení ženy, dítěte, otroků, přistěhovalců, sociální vymoženosti, vzdělání nejen pro bohaté atd.).
Přesto byli Židé nakonec Římany tak poničeni, že se vzchopili až za dva tisíce let. (Bylo to tím, že nepřijali Janovu a pak Ježíšovu výzvu k obrácení?)
Zatímco starověké říše a jejich náboženské představy a ideje padly, poklad židů žije. Ve velmi skrovných a nepříznivých podmínkách byl pozoruhodně rozvíjen. I my jsme jej přijali.

I z naší nedávné zkušenosti se máme poučit. Záleží na nás, kterým směrem se vydáme.
Kdo se nenechá jen unést technickými možnostmi naší civilizace, kdo přemýšlí o 20. století a rozhodne se bránit zlu, aby se znovu nemohlo rozrůst, může ocenit nabídku boží pomoci. 

Zlo z vnějšku nám zatím tolik nehrozí, ale nechceme zavírat oči před nebezpečím zla vnitřního. Kolik dětí trpí tím, že doma nemají tátu, kolik rodin je postiženo tím, že jeden z manželů nebuduje vztahy s nejbližšími. Kolik sourozenců a příbuzných se navzájem odcizilo, protože ztratili společnou řeč. Přišli o společného ducha své rodiny, Ježíšova Ducha opouštějí. Pustili si do svého života jiné duchy. Pak nastane to, před čím varuje Ježíš: Nelze sloužit dvěma pánům, mít dvě ženy, jednomu nebo jedné dáme přednost.
Stojí za pozornost si všímat v Písmu místa a souvislostí, kde se mluví o duchu (nebo Duchu).

Ne nadarmo se mnohokráte v Písmu mluví o sužování lidí nedobrými duchy.
Nelze koketovat s jakýmkoliv duchem, který není duchem Ježíšovým. Už pohádka o Smolíčkovi pacholíčkovi nám to vysvětluje.
Záleží na tom, s kým se kamarádím a s čím koketuji (lidmi počínajíc, přes zneužívání věcí – nejen a alkoholem – a jakoukoli svévolí končíc). I náboženství se dá zneužít. (Oběti by mohli vypovídat, od proroků, upálených obětí inkvizice až po týrané ženy a děti „zbožnými“ manžely a otci.)
Záleží, jakého ducha v sobě nosím, jak pečuji o svůj duchovní prostor, jak v něm uklízím a zda dávám přednost Duchu božímu.
Nejsme proti nedobrým duchům imunní. I apoštolové byli ohrožovaní. Připomenu místa, kterých jsme si už všímali:
Ježíš se obrátil na apoštoly a pokáral je: „Nevíte, jakého ducha jste“. To, když Jan a Jakub chtěli vypálit samařskou vesnici. (Srov. Lk 9:55)
Vyprávění o stavění babylonské věže (Gn 11:1-9) není příběhem z dávných dob. Může se odehrávat mezi našimi blízkými, dokonce mezi manžely. Máme-li každý svého ducha, pak se nedomluvíme, nemáme společnou řeč.
Stejně tak událost o Letnicích v Jeruzalémě se může kdykoliv opakovat. Tam porozuměli Ježíšovu duchu židé z mnoha zemí (dokonce staří lidé – a ti bývají už méně pružní a konzervativnější).

Vánoce u nás slaví drtivá většina lidí. Ale ne ve stejném duchu. Jen některé spojuje Duch Ježíšův.
To není jen otázka biřmování. Duchu božímu je třeba v sobě neustále dávat prostor a přednost. Víme, že se nevnucuje.
Jidáš se dostal hodně vysoko, zatočila se mu z té výšky hlava a o Ježíšova Ducha už nestál. „Tehdy, po té skývě vstoupil do něho satan“. (Jan 13:27) Říkali jsme si, jak člověk otevírá nedobrým duchům dveře svého domu. A říkali jsme si, co znamená velice závažná prosba: „Nevydej nás v pokušení“.
Nepodceňujeme varování: „Milovaní, nevěřte každému vnuknutí, nýbrž zkoumejte duchy, zda jsou z Boha; neboť mnoho falešných proroků vyšlo do světa.“ (1 J 4:1)

Obracením se k Bohu a otevírání svého vnitřního prostoru Ježíšovu Duchu je naším stálým programem. Pak se mohou urovnat spory, třenice nedorozumění a provinění v rodině.
Kdybychom se neuměli domluvit mezi nejbližšími, jak by se mohli domluvit lidé v obci, národy a rozdílné kultury. 
My, kteří jsme měli tu čest potkat Krista, jsme byli velice obdarováni, ale máme také velikou odpovědnost. Jestli my selžeme, budeme vyhozeni ven k pošlapání (srov. Mt 5:13).

Kristův Duch je osvědčený. Na něm a s ním lze postavit krásný a slunný dům.
Jan na tohoto stavitele ukazuje a radí nám jak stavbu připravit a pak dům udržovat. Nechat se znovu do Ducha ponořovat.

	2006
3. neděle adventní       Sof 3:14-18a       Flp 4:4-7       Lk 3:10-18       17. prosince 2006

Lidé se ptali Jana: „Co máme dělat?“ Odpovídal jim: „Kdo má dvoje šaty, rozděl se s tím, kdo nemá… Já vás ponořuji do vody. Přichází však mocnější než já; … on vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně … Plevy ale bude pálit ohněm neuhasitelným.“
Dával ještě lidem mnoho jiných napomenutí a hlásal jim radostnou zvěst.

Slýchávám o Janovi, že prý byl hrozivým prorokem, prý neodhadl přesně Ježíšovu úlohu a přeháněl ve svých hrozbách, zatímco Ježíš pak hlásal milosrdenství pro hříšníky.
Jak to může někdo říci?

Čteme-li proroky, slyšíme jednak předpovědi utrpení a také předpovědi ulehčení. Čteme-li přesně, zjistíme, že je to podmíněné. „Jestliže se neobrátíte, čeká vás neštěstí. Pakliže se obrátíte, ulehčí se vám.“
Záleží však na člověku, jak se zařídí.
Rádi slyšíme slova typu: „Jásej, siónská dcero, … zrušil Hospodin tvůj trest, … odstranil tvé nepřátele, … zla se už neboj.“
Bůh člověku přeje, tak rád by nás obdaroval dalšími dary, ale vše záleží už jen na nás. Mesiáš přišel, Izraeli se otevřely jedinečné možnosti, ale Izrael je nevyužil. Izraelity dokonce postihlo veliké neštěstí, pád Jeruzaléma, příšerné trápení, dvoutisícileté vyhnanství …
Až před půl stoletím získali znovu svůj stát a jejich postavení zatím není ideální.
Izrael je nám zrcadlem …

Pěkně se čtou přísliby o božím slitování, rádi si namlouváme, že teď už přece bude lépe. Ale bez nás nic Bůh dělat nebude, je jako dobří rodiče, přece nezkazí své děti. Rozhodně není tvrdý, ale není ani měkký, copak by z nás bylo?

Máme sklon si hrát na dobrého, na zbožného, a z prorockých slibů snadno děláme zdůvodnění pro svůj stav. Když trpíme, lehko říkáme: „Já to obětuji, v Písmu přece stojí, že musíme trpět.“
Máme-li se dobře, máme sklon si myslet: „Je to proto, protože chodím do kostela“ nebo „dobře jsem se modlil“.

Pro sebe si opovážlivě Písmo přizpůsobujeme. Na druhých chyby vidíme.
Na Židech správně pozorujeme, že v Ježíšově době nedodržovali Mojžíšův zákon a slova proroků si nebrali k srdci. Vůbec jim nevadilo, že jejich představy o působení Mesiáše jsou chybné. Žili si ve své iluzi, a když Ježíš přišel, nepoznali ho. Ještě byli drzí, sebejistě se pokládali za zbožné a naopak Ježíše prohlásili za bezbožného bídáka.
Přeskočili, přesněji řečeno vynechali v Písmu nepříjemná místa (my jsme už si všímali například varování Malachiáše). Mesiáš bude třídit, soudit, a ti, kteří si nechají říct a provedou náboženskou reformu, ti budou přijati.
V dnešním čtení Jan říká: „Mesiáš vezme lopatu, jako při čištění obilí …“
Ježíš to vše udělal elegantně – každý se sám zařadil mezi pšenici nebo mezi plevy.
Bylo to tak, jak proroci řekli.

Nikdo nemůže říci, že má Bůh se svým slitováním zpoždění.
Židům nepomohly „zbožné“ vzdechy: „Třeba příští rok v Jeruzalémě“. Vrácení země Židům vázlo jinde.
Ani nám nepomohou zbožná modlení za mír ve světě, za nová kněžská povolání, atd., dokud si neuděláme pořádek s Pánem Bohem.

Dnes už Židé mají svůj stát, ale chrám ještě ne. (Zatím si ani neumíme představit, jak by mohli chrám postavit. Podobně si nikdo před sto lety nikdo neuměl představit, jak by mohli Židé získat svou starou otčinu.)
Jan přišel židům na pomoc, aby mohli snadněji přijmout Mesiáše. A někdo jej dnes osočí: „Byl drsoň“.
Jak se postavili k Janovi – tak se postavili k Ježíšovi.
Jaké studium – taková praxe.
Jaká příprava – takové manželství.
Jaké návyky – takový život.
Jaký Advent – takové Vánoce.
Jak se my dnes postavíme k Janovi – tak dokážeme porozumět Ježíšovi.
Jaká pečlivost – takový výsledek.

Při náboženství mladší mládeže jsem adolescentům vyprávěl, jak maminky cvičí s postiženými dětmi (například Vojtova metoda). Dřina, i bolest a pláč na obou stranách. Ptal jsem se mládeže, jestli je správné ty děti „trápit“. Samozřejmě souhlasili.
Pak uznali, že i jejich rodiče jim přejí, když je mají k dobrému, i když se jím to často nelíbí a kolikrát jsou na rodiče naštvaní.

Posíláme své děti do školy, dopřáváme dětem hudební výchovu a všelijaké kroužky, vodíme děti k logopedům, moudří rodiče pečlivě učí děti chodit (řada dětí má špatnou chůzi). Všechno se potřebujeme naučit.
Měli bychom se učit komunikovat, domlouvat. Jinak se hádáme a nejsme schopni spolupráce.
To vše rozumný člověk uzná.
Ale že bychom se měli učit porozumět a jednat s Bohem? To se mnoho kostelových lidí ošívá.

Lidé tohoto druhu nepřitakali ani Janovi, ani Ježíšovi. Místo hledání chyb u sebe, začali hledat chyby na obou kazatelích. Když je nenašli, vymysleli pomluvy. („Jan to přehání s askezi“ „Ježíš je hospodský povaleč, děvkař, alkoholik, kritik a bourač církve …“)
Nikdo z nich přitom nesahal Janovi ani po paty. Natož Ježíšovi.
Jan prohlásil: „Mesiáši nejsem hoden pečovat o boty“ (v jejich kultuře – nečistá práce).
„Zbožní“ také vzdechli: „To my také ne. I my očekáváme jeho Excelenci, jeho Výsost Náměstka Božího“.
A pak řvali: „Ukřižuj“.

A to jenom proto, že byli ze synagogy zvyklí pouze na iluzorní kázání, bez nepříjemných míst z Písma.
Jsme jako pubertální mládež, která se kroutí pod výchovou rodičů. (Puberta je důležitá i v náboženství. Ale puberta nemusí trvat věčně. Někdo si ji nedovolí, někdo kličkuje …)

Copak Jan nepřišel pomáhat? Byl tvrdý?
Přehání lékaři, když varují?
Jeruzalém mohl být zachráněn, kdyby židé tenkráte opravdu přijali Ježíše.
Ale to by Ježíšovi současníci museli brát poctivě prorocká varování, sliby trestů a sliby úlevy, které jsou ovšem podmíněny tím, jak se budu lidé chovat v těch „trestech“, v dobách zlých, zda uznají svou chybu a obrátí se k tomu, jež jim nabízí pomoc a vysvobození.

Už u Mojžíš jim bylo řečeno: „Budete-li se dobře chovat, bude se vám výborně dařit (proto přece nadšeně Boží přátelství přijali). … Když se budete chovat zle, budete rozptýleni mezi ostatní národy. …
Když se však obrátíte, znovu se vám dostane milosrdenství a Bůh vás přivede zpátky do vaší země.“

Můžeme si říci: „Jak je to vůbec možné, že se židé tak bláhově vůči Hospodinu chovali?“
Jenže, bohužel, v podobném postavení žijeme my dnes.
Už jen to, že je asi tři sta křesťanských církví, které si každá myslí, že jedná správně.
I my si namlouváme: „Tím, že jsem ve správné církvi, věřím dobře“.
Ale stejnou chybu udělali Ježíšovi současníci, drtivá většina z nich byla ve správné „církvi“ a přesto Ježíšovi nerozuměli.
Samozřejmě, že takováto slova nejsou příjemná.
Ale řada lidí začne hubnout, přestanou kouřit, snaží se nebrat drogy, zlepšit svůj život.
Velcí hříšníci se ptali Jana, co mají dělat.
„Slušní lidé“ nepotřebovali radikální změnu morálního chování, nedopouštěli se zločinů, ale potřebovali poctivost k sobě a k Bohu. Potřebovali si přiznat, že i oni – ve své zbožnosti – jdou na opačnou stranu od Boha.
Nemusíme se stydět, když zabloudíme, to se stane. Jen hloupý se posmívá.
Bláhové ovšem je, když zbloudilý jde dál a tváří se, že je vše v pořádku.
Kdyby židé začali pořádně číst Písmo, nedošlo by jejich nezměrnému utrpení v posledních dvoutisících letech.

Ježíš plakal nad Jeruzalémem: „Protože nepoznali čas své pomoci“ …
Nepoznali, že Ježíš je Mesiáš, protože nečetli celé Písmo (Hebrejskou bibli – Starý zákon), vytrhávali si z něj jen to, co se jim hodilo do krámu...
Pád Jeruzaléma a další trápení Židů (po tisíciletí) není trest za ukřižování (kdo to říká, je hovado).
Po ukřižování Ježíše měli židé čtyřicet let na to, aby o sobě začali poctivě přemýšlet. Jeruzalémský chrám mohl stát.
Ježíšova smrt a vzkříšení by nám velice pomohla porozumět Bohu (abychom mu konečně uvěřili), ale chrám nemusel být zničen …
Jenže iluzorní představa Izraelitů o Mesiáši a představa, jak jsou dobří, byla pro ně osudná.

Nemysleme si, že my jsme lepší.
Hříšníci častokrát snesou výtky, nebo slibují polepšení v otázce nemravnosti, nepoctivosti, opilství atd., (výběrčí daní pro okupanty a vojáci, kteří tenkrát běžně olupovali okupované obyvatelstvo, se ptali Jana, co mají dělat).
Ale věřící lidé neradi slyší o tom, že by měli něco dělat se svojí vírou. To je pro mnoho lidí nepříjemné. Tak hledají zákoutíčko, kde se jim přece jenom dostane sluchu (nenaslouchají Janovi nebo Ježíšovi, ale vyhledají si někoho „hodného“, „laskavého“ a „zbožného“, aby mohli slyšet to, co si slyšet přejí: „Neboj se, ty máš přece dobrou víru“).
Takový člověk si dobře zazpívá v kostele a přitom zavře uši před výtkami Písma. Žije si v pohodě, (pozitivně myslí) očekává Boží dary a vůbec neví, že jde po staré cestě vyšlapané těmi, kteří nakonec křičeli: „Ukřižuj“.

Křesťanství je hezká věc, ale nesmí být deformováno. Je třeba číst celé Písmo a rozumět mu a ne číst pouze kousky. Také nestačí číst Bibli najednou a popořádku. Písmo je třeba číst v určitém sledu, tak, jak Ježíš kázal (nezačal: „Moje matka byla panna a já jsme Mesiáš“).

Písmo pro nás může být největším štěstím, ale také neštěstím – když ho budeme špatně číst – tím si budeme číst odsouzení.
Nezapomeňme na Ježíšovo varování: „Celníci a nevěstky předejdou vás, kteří jste přesvědčeni, jak jste zbožní“. Řada velkých hříšníků byla neznabohy, ale poctivými, a ti si to přiznali a prosili Jana o radu.
Pokrouceným zbožným Jan sice strhl masku: „Pokolení zmijí, jestli nechcete, aby vás stihl Boží trest, musíte se obrátit …“, ale oni jej pomluvili.

Pozor – my jsme ze slova „obrátit se“, udělali půst.
Ježíš ovšem říká něco zásadně jiného: „Potřebujete změnit své smýšlení a celou zbožnost přebudovat úplně znova, od začátku.“
Tehdejší nejlepší „farnosti“ varuje: „Běda tobě, Betsaido, běda tobě Chorazin … a ty Kafarnaum, myslíš, že přijdeš do nebe? Až do pekla klesneš … Kdyby se v Sodomě staly takové mocné skutky jako u vás, stála by dodnes.“
Kafarnaum je na tom hůř než Sodoma a právě pro to jejich pokroucené náboženství. (Srov. Mt 11:20-24)
Z tohoto vidíme smysl adventní doby, poslání Jana a začátku Ježíšova kázání (začíná stejně jako Jan: „Obraťte se, změňte smýšlení, království boží se přiblížilo“).

Jestli lékař řekne: „Máte sice rakovinu, ale nic není ztraceno, to umíme vyléčit“, není to tragédie. (Tragédie je něco, co nelze zvrátit.) Záleží na pacientovi …

Těm z vás, kteří jste se zásadně obrátili, se omlouvám, že se v podstatě opakuji, ale obecně v církvích Janovo varování nebereme vážně.
Bohoslužba obrácení

	2009
Poznámky k bohoslužbě pokání       13. prodince 2009

POKOJ DALEKÝM I BLÍZKÝM

Na 3. neděli adventní jsme slavili bohoslužbu obrácení (naše slovo „pokání“ nevyjadřuje přesně biblické „obrácení“).
Tři neděle jsme se pokoušeli o nedělích zastavit, naslouchat textům Písma a zpracovávat je pro své soužití s Bohem a blízkými.
Při bohoslužbě obrácení zpíval náš sbor Familia Cantorum řadu písní Staročeských rorátů. Roráty patří na první místa českého rodinného stříbra duchovní hudby. Roráty mají kořeny až v době Karla IV. Jejich slova svědčí o porozumění našich předků Písmu.
Naslouchání a zpívání může být modlitbou.
Přetiskujeme něco z toho, co na bohoslužbě zaznělo.

„Pokoj dalekým i blízkým“
Dlouho jsem nerozuměl tomu, proč je nejdříve nabízen a dáván pokoj vzdáleným. Přece nejdříve by měli být obdarováni blízcí…
Ale ti přebývají v domě otcovském a nestrádají.
Hospodin je Bohem soucitným, vychází vstříc těm, kteří se vzdálili, proto se nejprve věnuje těm více potřebným. Každý dobrý rodič to zná, nejprve se věnuje dítěti nemocnému nebo zraněnému – i když si tu nouzi děcko způsobilo samo.
Na adventní obnově jsme si četli z příběhu Josefa a bratří. Všímali jsme si Jákoba.
Také vás překvapuje, že Josef, kterého Písmo označuje za spravedlivého*, není jedním z praotců Božího lidu, ale je jím Juda?
Ten se přece několikráte silně provinil.
Jenže Juda je prvním velkým kajícníkem v Bibli. Na jeho životním příběhu je ukázáno, co znamená a obnáší obrácení se.
Podle Judy se jmenují židé. On je nositelem naděje pro ty, kteří se vzdálili. Celému světu máme s Judou rozhlašovat dobrou zprávu o Bohu, který se smilovává nad těmi, kteří se provinili a nabízí pomoc těm, kteří nejsou schopni své provinění sami napravit.
I my o slitování pokorně prosíme.

Modlitba
Bože, jsme Ti vděční za Tvé přátelství a za vše co nám dáváš.

Děkujeme Ti za naše povýšení mezi tvé milované dcery a syny.

Děkujeme ti za osobní přátelství ke každému z nás.

Bože, chceme si s tebou víc rozumět a pracovat k dovršení tvých plánů se světem a lidstvem.

Se studem vyznáváme, že často nejsi naším největším pokladem.

Proto vyznáváme před tebou a před sebou navzájem svou bídu.
Proto tě chceme prosit o slitování a pomoc.

Bože, málo nasloucháme tvému slovu.

Nedostatečně si porovnáváme své názory s tvými názory.

Místo budování osobního přátelství s tebou někdy jen spoléháme na to, že patříme k pravé církvi.

Obelháváme se falešným přesvědčením, že přece plníme náboženské povinnosti.

Vyznáváme, že si někdy hrajeme na „Mistry“, místo toho, abychom se od Ježíše učili jako začátečníci.

Někdy si hrajeme před sebou a před druhými na někoho, kým nejsme.

Bože, vyznáváme, že na vlastní děti býváme přísnější a tvrdší než na sebe.
Nedáváme vždy svým dětem dobrý příklad.

Pokrytecky zakrýváme svou bídu zbožnými postoji, které nejsou poctivé.

Mimo kostel se chováme jinak něž v kostele, zapomínáme, že jsi všude s námi, tam, kde právě jsme.

Místo poctivého rozhovoru s tebou někdy formálně pouze odříkáváme slova modliteb.

Nenaučili jsme se rozpoznávat tvého Ducha, Bože, od těch, které nás odvádějí na scestí.

Bože, vyznáváme, že své názory často vydáváme za jediné správné.

Vyznáváme, že často druhé lidi nespravedlivě odsuzujeme, kdežto sebe měříme mírnějším metrem.

Vyznáváme, že službu druhých přijímáme jako samozřejmost a málo oceňujeme ty, kteří nám slouží.

Bože, i tvé milosrdenství někdy zneužíváme.

Bože, vyznáváme, že jsme zanedbali mnoho dobrého.

Proviňujeme se nespravedlivým jednáním a neochotou.

Proviňujeme se tím, že říkáme tvrzení, jejichž pravdu jsme si neověřili.

Proviňujeme se tím, že nebráníme čest druhých proti vlastnímu podezření.

Vyznáváme se, že neřešíme své spory podle Ježíšových pokynů: Nehledáme pravdu a spravedlnost.

Neumíme si přiznávat chyby, vyslovit je nahlas a poprosit o odpuštění. Spoléháme na to, že naše viny budou promlčeny.

Bože, mnohým a mnohým způsobem jsme vinni.
Naše vina je větší, než ta, kterou jsme teď pojmenovali.
Víme, že se dokonce bráníme si ji v celé šířce přiznat.

Jsme vděční, když nám někdo naslouchá a když máme komu naslouchat.
Jsme vděční za to, že můžeme k někomu mluvit i za to, když někdo mluví k nám.

Tobě, Bože, jsme neskonale vděční za to, že nám nasloucháš a že k nám mluvíš. Nejsi Bohem, který vzdáleně a tajemně mlčí.
Jsme rádi, že tě máme ...
Co bychom si bez tebe sami počali ...
Ty se nás ujímáš a ujímáš se nespravedlností, které jsme způsobili a nejme schopni je sami zvrátit.

Smiluj se nad námi, Bože ...

Zhřešili jsme proti tobě a proti sobě navzájem …
Prosíme, zachovej nás ještě ve své službě, přes všechnu naši povrchnost ...
- - - - - - - -

Bože, děkujeme ti, že se nad námi smilováváš, odpouštíš nám hříchy a naplňuješ nás svým pokojem.

I my se chceme smilovávat nad těmi, kteří nás o smilování prosí.
I my chceme být tvůrci tvého pokoje.
Prosíme tě, Bože, o pomoc, abychom ve svém životě lépe následovali tvého Syna.

Děkujeme za Tvé ubezpečení, že se na nás – přezevšechno – usmíváš a zveš nás do své objímající náruče!

Sláva Otci, i Synu i Duchu svatému …

Poznámka:
* Hebrejská Bible („Starý zákon“) neužívá slova „zbožný“ ale „spravedlivý“. Jak se pozná zbožný? Josef byl spravedlivý i vůči Bohu.

	4. neděle adventní

	2021
4. neděle adventní       Mich 5:1-4a       Žid 10:5-10       L 1:39-45       19. prosince 2021

Betlém znamená Dům chleba. Místo samo, je-li opuštěné, nemusí nic znamenat. Boží království se děje tam, kde se otevíráme Bohu a pracujeme pro jeho věc.
Ježíš se přirovnal k chlebu. Chodíme k němu (pro něj) jako do pekárny. Netrpíme ani duchovním hladem.
Máme zač děkovat a co slavit.

O setkání mladičké Marie a o jejich známých příbuzných léta mluvíme, podívejme se ke kořenům těchto lidí (zůstat u provolávání slávy na jejich adresu, by bylo málo).
Proč Marie vyhrála konkurz na matku Mesiáše a proč byli vybráni Alžběta a Zachariáš za rodiče největšího ze synů lidských? Kvůli čemu, pro jaké kvality a životní postoje? Co ti lidé vyznávali, k čemu se hlásili a co se Hospodinu na nich líbilo? 

V běžných rodinách si čtyři generace předávaly své zkušenosti. Některé rodiny měly paměť delší. Gramotní lidé se čtením dostali k ještě většímu poznání. 
V Ježíšově době Izraelité už víc jak tisíc let naslouchali Božímu slovu a nechali se jím utvářet. Od Hospodina věděli, kým před ním a pro něho jsou.

Od rodičů doma a od učitelů v synagoze Marie slyšela vysvětlení: „Zatímco vládcové jiných zemí vnutili poddaným svou vůli silou a mocí (pokládali se za božstva nebo za boží syny), skrze své úředníky a vojáky, v Izraeli s námi Hospodin mluví s úctou, nezmocnil se nás násilím a neudržuje nás v poslušnosti karabáčem. Svou péčí o nás si získal naši důvěru.
Hospodin je svobodný, nesvázaný nikým a ničím, a proto je hoden svobodné volby lidí. Známe rozdíl mezi vynuceným dodržováním spravedlnosti a zákonů, nebo jejich svobodným vnitřním přijetím za své.
Od začátku Bůh mluvil s Izraelity srozumitelně, aby mu rozuměli a mohli se na Sinaji svobodně rozhodnout pro nabízené přátelství.“

Marie si přátelství Hospodina vážila. Slyšela, že doba od Mojžíšova zápasu s faraónem až ke Smlouvě na Sinaji je dobou zásnub, ve které Izrael – boží nevěsta – poznávala svého Ženicha.
Na Sinaji Hospodin napsal manželskou smlouvu se svým lidem, aby Izraelité věděli, s čím mohou od Boha počítat.
Ženich vyslovil svůj manželský slib a nevěsta se k tomu vyjádřila svobodným souhlasem.
„Mojžíši, toto povíš domu Jákobovu a oznámíš synům Izraele:
Vy sami jste viděli, co jsem učinil Egyptu. Nesl jsem vás na orlích křídlech a přivedl vás k sobě.
Nyní tedy, budete-li mě skutečně poslouchat a dodržovat mou smlouvu, budete mi zvláštním vlastnictvím jako žádný jiný lid, třebaže má je celá země. Budete mi královstvím kněží, pronárodem svatým.“
Mojžíš přišel, zavolal starší lidu a předložil jim všechno, co mu Hospodin přikázal. Všechen lid odpověděl jednomyslně: „Budeme dělat všechno, co nám Hospodin nabízí.“ (Srov. Ex 19:1n)

Někteří vládcové měli okolo sebe určitý počet vzdělaných lidí (především kněží). V Izraeli tomu bylo jinak, lidé byli vzděláváni (Tóra znamená Učení), aby si mohli číst to, co jim Hospodin zaručuje, a k čemu se sami zavázali. 

Marie zažila, že na rodinných slavnostech příbuzní netlachali, ale s vděčností si opakovali historii svého lidu, aby věděli, jak velkoryse s nimi Hospodin jedná a kým – díky němu – jsou. 

Odmala s ostatními dětmi Marie v synagogách slyšela, že boží přátelství a Smlouva k Izraeli je nerovnoměrná, velkorysá a pro Izrael nesmírně výhodná. Oceňovala, že Izraelité umí číst a psát a jsou ve smlouvě Hospodinově důstojným a znalým partnerem. Viděla, že už třináctiletí kluci znali boží pokyny Smlouvy a rozuměli jim.
Viděla, že se Izraelité celý život vzdělávali, aby Bohu rozuměli. Také usilovala o porozumění Bohu. Ptala se rodičů a učitelů co znamenají slova: „Budete mi zvláštním vlastnictvím jako žádný jiný lid, třebaže má je celá země. Budete mi královstvím kněží, pronárodem svatým.“ Pochopila, že Hospodina vzdělává Izrael – aby byl královským kněžstvem (kněz je poučený, rozumí tomu, co je Bohu milé a nemilé). Pochopila, že bez porozumění není lásky, svobody a přilnutí k milovanému. Sama pak došla k obdivu, úctě a vděčnosti za boží pozornost k Izraeli i k ní samé. Čím dál víc zakoušela radost z Hospodinova přátelství.
Marii povznášelo vědomí izraelské dcery. Kdo zná biblická vyprávění, ten snadno usoudí, jaké životní vzory Marie měla, ke komu vzhlížela a komu se chtěla podobat. Těšilo ji patřit – s ostatními Izraelity – ke svobodnému lidu božímu, ke kněžím královského rodu. Izrael neměl šlechtice s „modrou krví“, ale rodiče a učitelé už dětem vysvětlovali, co ta slova znamenají, „jak se to stane“, jak k té úrovni královských lidí dorůst.
Z poznávání božího slova rostlo zdravé sebevědomí Marie. Uměla ocenit nejen statečnost a věrnost biblických osobností i jejich poctivost, když přiznali svá selhání. 
Marie poznávala, jak mnoho Bůh slouží lidem. Těšila se ze slavností, které Hospodin ustanovil k oslavě svobody a přátelství s Bohem a lidmi. Rozuměla svobodné společnosti Izraele. S ochotou, nadšením a rozmyslem se hlásila k dědictví a programu lidu božího. 
Marie viděla a zakoušela římskou okupaci. S ostatními se těšila na příchod Mesiáše. Také očekávala naplnění příslibů o přijití Mesiáše.
Není divu, že – tak jako ostatní izraelská děvčata toužila – aby se Mesiáš narodil jí.
Nebeský posel věděl, ke komu jde. Marii nepozdravil: „Šalom,“ ale zvolil: „Raduj se, Maria,“ (ne: „Zdrávas Maria.“). S úžasem a radostí odpověděla: „Jsem služebnice (otrokyně) Pána.“
Pak s těšením a očekáváním běžela k Alžbětě přesvědčit se o pravosti posla. A tam dobrořečila Hospodinu. Její zpěv – modlitba vypovídá o její osobnostní úrovni, spiritualitě, o jejím porozumění Mesiáši, i o obsahu nabídky její služby.

Jsme Hospodinu vděčni za Bibli. Za dědictví a odkaz starého Izraele, k němuž jsme byli velkoryse přizváni. Děkujeme za inspiraci biblických osobností, které s obdivem přijímáme za vzory pro své životy. Jsme vděční za poznání kořenů Izraele, z nichž vyrostl Ježíš a jeho rodiče.
Vybíráme-li dar pro milovaného, přemýšlíme, co by ho potěšilo. Co myslíte, z čeho má Marie asi větší radost: z pompézního kostela postaveného ke cti jejího jména, ze zlatých korun na jejích sochách, ze znovu postavení Mariánského sloupu, nebo by se jí více zamlouvalo třeba přijetí padesáti utečeneckých sirotků?

Připomínali jsme si 10 let od zesnutí Václava Havla. Těší nás, že řada mladých lidí, kteří ho nezažili, se zajímá o jeho odkaz.
Škoda, že nám v dětství nikdo neodrýval krásné bohatství biblických osobností. Doháníme tento dluh.

Slova z druhého čtení – Žid 10:5-10, zdá se mi, nejsou v církvi promýšlena. Naše pohanské představy o nutnosti usmiřování božího hněvu a porušené spravedlnosti snižují suverenitu Hospodina. Boží spravedlnost je jiná než naše bezradná úzkoprsost. Hospodin vždy naše vidění mechanické spravedlnosti „změkčoval“ svým milosrdenstvím a nepotřeboval k tomu prolitou krev nevinného. (Hospodin se smiloval nad vrahy Kainem a Davidem, nad Izraelity, kteří porušili pokyn Boha a ulili si sochu býka brzy po uzavření Manželské smlouvy a selhávali v mnoha dalších případech.)
Bůh k nám sestupuje a získává si naše srdce. A ten, kdo má srdce otevřené („čisté srdce“ jako Ježíšova matka, Jan Baptista, Magdalena, Zacheus …), pak uchvácen božím zájmem začne Bohu svým životem přitakávat. – Tím můžeme i my přispívat k zájmu dalších lidí o boží velikost a blízkost lidem.
Uvěřit („blahoslavená, že jsi uvěřila“) znamená důvěřovat Bohu a přidat se k jeho službě životu. Láska je nakažlivá.

„Jsem jen služebnice, služebník,“ říká Marie, Jan, Mojžíš, apoštolové, …
Smět patřit k těmto lidem služby je i nám radostí a ctí.

Přejeme si a snažíme se v naší společnosti obstát jako Ježíšovi svědkové.
I naše děti a vnuky chceme vést a uvádět je ke zdravému sebevědomí božích dětí.
K obojímu prosíme Hospodina o pomoc.

(Nezapomeňme doma v neděli na rodinnou poradu, jak slavit letošní Vánoce. Slavení svátků je náročným uměním.)

	2018
4. neděle adventní       Mich 5:1-4a       Žd 10:5-10       Lk 1:39-45       23. prosince 2018

K minulé neděli. 

K druhému čtení. Kristus říká, když přichází na svět: „Oběti ani dary jsi nechtěl, ale dal jsi mi tělo. V zápalné oběti ani v oběti za hřích, Bože, jsi nenašel zalíbení. Proto jsem řekl: Zde jsem, abych konal, Bože, tvou vůli, jak je o mně v tvé knize psáno.“ (Žid 10:5-7)
„Otče, chtěl jsi, abych byl člověkem, rád budu člověkem podle tvých představ.“ 

Proč si Bůh vybral nazaretskou dívku za matku Mesiáše? 
Protože nepřestávala mít o poznávání Boha zájem.
Někteří studenti mají o další poznávání zájem, jiní ne.
„Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to neunesli,“ (J 16:12). Dobrý učedník Ježíšův vyhlíží další informace, snese je, i když jsou nové a překvapující a nechává se jimi formovat. 

Na co asi Maria cestou k Zachariášovi a Alžbětě myslela? 

Setkání Marie a Alžběty nám nabízí přípravu na slavení Vánoc.
Slavení je velkým uměním ...

Ty ženy si porozuměly i ve zkušenosti s Bohem a padly si do náruče …!
O čem Marie s Alžbětou tři měsíce mluvily?
(Marie neřekla: „Napeču ti vánoční cukroví.“ S někým lze mluvit jen o počasí …)
Alžběta měla mnohem více životních zkušeností než Marie, kolik otázek jí asi Marie položila?
Z biblických textů o Alžbětě a Marii a z jejich modliteb tušíme jejich duchovní bohatství.

Nepřehlédněme, čeho se Marii dostalo díky tomu, že přemýšlela o slovech anděla (posla, který jí zvěstoval, že bude matkou Mesiáše) a pak si šla ověřit jeho pravost. 

Marii se u Alžběty dostalo dalšího obdarování: „Jak to, že ke mně přichází matka mého Pána?“
Tu informaci neměla Alžběta ze sebe. Opět si všimněme: „Každému, kdo má, bude dáno a přidáno; kdo nemá, tomu bude odňato i to, co má (Mt 25:29; srov. také Mt 6:33 a Mk 4:24).
Zachariáš za dobu své „pracovní neschopnosti“ došel až k dobrořečení: „Pochválen buď Hospodin, …“
Advent těch tří byl po všech stránkách velice duchovně plodný.

My jsme se také v Adventě na Vánoce připravovali. 

Porozumět si s druhými i s Bohem je pracné. (Co není pracné?)
Obojí od nás vyžaduje práci na své osobnosti a hledání hlubšího smyslu.
Čím více informací a dovedností jsme si osvojili, tím více porozumění mezi lidmi a s Bohem můžeme zakusit. Porozumění samozřejmě předpokládá dobrou vůli na straně nás lidí.

Scházíme se s blízkými u stolu, blízkým i vzdáleným přejeme: „Pokojné Vánoce“.
Jaké budou mít Vánoce rodiny horníků, kteří zahynuli, rodiny, kterým někdo umřel nebo padl ve válce? Nebo rodiny, které se rozpadají, protože v nich chybí ochota k porozumění?
Stále na naší straně zůstává mnoho trápení z neporozumění Bohu. 
Jsou Vánoce jen pro bohaté a šťastné?
Nebudeme-li vytěsňovat myšlení na ty zarmoucené lidi, můžeme naopak dojít k podstatě Vánoc.

Koho nezasáhlo známě vánoční příměří na frontě 1. světové války? 

Blahopřejeme si vzájemně k Vánocům, ale pro porozumění s druhými můžeme udělat víc.
Porozumění s druhým je pro mě asi největší radostí. Naopak se velice trápíme ztrátou porozumění a neochotou si vyříkat to, co proti sobě máme. Vánoce k tomu mohou vydatně přispět, nejen krásou vánoční poezie.
Po Bohu nechceme málo. Může on chtít něco po nás?
Řekl jsem, že Marie jako výtečný učedník Mesiáše nikdy nepřestala mít o poznávání Boha zájem.
Připomněl jsem, že nám Ježíš chce ještě mnohé povědět, jen záleží na nás, jestli o to stojíme a zda jeho slova sneseme.

Jestli trochu porozumíme sestupování Boha k nám, pak nám nemusí být příliš zatěžko vydat se na cestu k druhým. Sneseme a použijeme Ježíšův recept k porozumění s druhými?:
„Přinášíš-li tedy svůj dar (neříká oběť) na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar. (Dohodni se se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce žalářníkovi a byl bys uvržen do vězení. Amen, pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře.) (Mt 5:23-26)

Tak k nám přichází Ježíšův Pokoj a tak můžeme být tvůrci Ježíšova Pokoje.

Člověk je obrazem božím, smíme a máme svým jednáním zobrazovat boží jednání, boží milosrdenství.

Je snadnější klanět se Bohu, než ctít v druhém a v sobě důstojnost dcery nebo syna božího a podle toho s ním jednat.
Pokud nejsme šiřiteli Ježíšova Pokoje, není snadné to o Vánocích dohánět. První krok ale můžeme udělat kdykoliv.
Jak bychom chtěli, aby si svět porozuměl, kdybychom my každý den nepracovali na porozumění s lidmi okolo nás?
Marie se za Alžbětou vydala na cestu asi 150 km dlouhou. Jak daleká je moje cesta k těm, s kterými si nerozumíme?
Vydáme se k nim?

	2015
4. neděle adventní       Mich 5:1-4a       Žid 10:5-10       Lk 1:39-45       20. prosince 2015

Dnešní čtení jsou skvostná a osvobozující.
Chvála malého Betléma nám je sympatická (nám, kteří nepocházíme z věhlasných rodů a velikého národa). Má nám být ovšem především pobídkou – i z neparných míst mohou pocházet velcí lidé. Pro někoho to může být dokonce výhoda. 

Text z našeho lekcionáře je ale nejasný: „Proto je (judská města) Hospodin opustí …“
Proč? To zde není řečeno.
Ekumenický překlad je jasnější.
„A ty, Betléme efratský, ačkoli jsi nejmenší mezi judskými rody, z tebe mi vzejde ten, jenž bude vládcem v Izraeli, jehož původ je odpradávna, ode dnů věčných.
I když je Hospodin vydá v plen do chvíle, než rodička porodí, zbytek jeho bratří se vrátí zpět k synům Izraele.
I postaví se a bude je pást v Hospodinově moci, ve vyvýšeném jménu Hospodina, svého Boha, a budou bydlet bezpečně; jeho velikost bude nyní sahat až do dálav země.
A on sám bude pokoj.“

„Zbytek bratří se vrátí zpět k synům Izraele. A nový vládce Izraele bude Pokoj.“ – To je příjemná zpráva.
Ale připomeňme si rozdíl mezi věštbou a proroctvím.
Podle pohanských pověr je věštba nezvratná.
Proroctví má jiný účel, s proroctvím máme naopak pracovat. Proroctví není věštbou, buď je varováním, nebo povzbuzujícím příslibem. Jestliže se lidé po varování obrátí, proroctví splnilo svůj účel (například ninivští se po Jonášově proroctví obrátili k Bohu). Podobně máme reagovat na boží přísliby. Nevyužijeme-li je, zmaříme je. Například Ježíš zůstane dál knížetem Pokoje, ale my se s ním mineme.
Někteří lidé v Izraeli se skrze Jana Ponořovatele a pak skrze Ježíše obrátili k Bohu, jiní ne. 

V dnešním evangeliu se potkaly dvě ženy.
V historii Izraele byly sice význačné ženy, které předčily muže, ale v tehdejší patriarchální společnosti měla žena menší postavení než muž. Jenže Bůh vidí člověka jinak.
Mnoho velkých osobností ovlivnili skvělí rodiče. Rodiče dostali veliké poslání, mají být prvními anděly (posly božími). (Známe ovšem lidi, kteří vyšli z nepatrného rodinného zázemí, a přesto z nich vyrostli krásní lidé a dobří rodiče svých dětí. Boží obdarování je širší, než jen skrze rodiče.)
Stará Alžběta a mladičká Marie byly mimořádné (proto „vyhrály konkurz“ na matky skvělých synů).
I dvě ženy mohou pohnout světem, spolupracují-li s Bohem.

Židé nepějí litanie ke svým světcům. Ti jim jsou povzbuzením a svědky, že člověk je schopen porozumět Bohu a spolupracovat s ním. Že s Bohem můžeme být pro druhé velikým přínosem.
Židé nemají litanie typu: „Matko Ježíšova, přimlouvej se za nás.“ „Matky Jákobových synů přimlouvejte se za nás.“
Boha ani Ježíšovu matku přemlouvat nemusíme, oba jsou pro každé dobro víc než my a celé nebe dohromady. Ale od světců, od Marie, se můžeme a máme přiučit poctivosti ve víře – ta je cestou k důvěřování Bohu.
Alžběta říká: „Požehnaná jsi …“ Blahopřeji ti, že tě Bůh mohl obdarovat svými dary (protože s nimi dovedeš spolupracovat). Velice si vážím tvé návštěvy …
„Blahopřeji ti, gratuluji ti, Marie, že ses šla přesvědčit o pravosti posla (který ti řekl, že tvůj syn bude králem na Davidově trůnu na věky), abys mohla Bohu důvěřovat.“

Blahoslavený je každý, kdo pečuje o svůj vztah k Bohu, aby mohl důvěřovat Bohu, že na nás splní to, co nám je řečeno od Boha!
Bereme takovou nabídku od Boha? Věříme tomu, co nám Bůh nabízí?

Hned si to můžeme vyzkoušet na dnešním druhém čtení. Ježíšovi je do úst vloženo „V obětech, ani v obětech za hřích, Bože, nemáš zálibu. Chtěl jsi, abych byl člověkem. Budu rád člověkem, těším se, že lidem pomohu, aby pochopili, k čemu je zveš – k tvému synovství. K obětavosti pro druhé.“
Ježíš nás svou obětavostí zasvěcuje novému – královskému – způsobu života, do podobnosti s Bohem.

Jenže my výše uvedený text z listu Židům, vytěsňujeme. Znejišťuje naše představy o Bohu. Nechceme ta slova promýšlet. Máme svou – pohanskou – představu o obětech, přinášených Bohu.

„Blahoslavení chudí“, řekl Ježíš. Chudí zde jsou ti, kteří vědí, že Bohu nemohou nic dát. Vědí, že ani nemusejí Bohu nic dávat. Vědí ale, že nejsou žebráky.
Děti také neponižuje rodičovská péče, ani vánoční dárky od rodičů.
Děti se od rodičů časem naučí, že je blaženější dávat než přijímat.

Určitým lidem je snadnější Bohu „přinášet oběti“ (i když z cizího), než být před Bohem chudý. Mají pocit, že si boží přízeň mohou zasloužit.
Ježíš přitom velice kritizovat zbožnost, která Bohu nabízí skutky zbožnosti místo porozumění Bohu a vztahu s Bohem a s lidmi.

Bůh od nás pro sebe nic nepotřebuje, ale zve nás k budování svého království v našem světě. K dotváření a uzdravování nemocného světa. To nás může těšit a ctít.

Bůh nás pozval k jedinečnému přátelství (Ježíš tuto nabídku opakoval a nabídl ji i nám – pocházejícím původně z pohanů).
Nabídl nám rodičovskou náruč!
Ale i to mu bylo málo, proto nám nabízí ještě něco dalšího: „Nabízím vám přátelství; ne jako přátelství mezi kamarády, ani ne jako přátelství dobrých sousedů, ne jako přátelství přátel, ne jako přátelství sourozenecké … Nabízím vám větší přátelství, než je mezi milujícím manželem a manželkou.
Nabízím vám větší přátelství, než nejvíce milující manžel dává své milované manželce.“

Jenže tato řeč se v církvi nevede. Je pochopitelně náročnější vstoupit do silného vztahu než „obětovat“.

Křesťané prvních staletí neměli kněze ani velekněze a nenapadlo je obětovat Bohu. Měli starší bratry – presbytery a episkopy (kteří dohlíželi na to, aby někomu nic nechybělo). Věděli, že Bohu nemůžeme nic obětovat. Nemůžeme mu dát ani ředkvičku ani mu zavázat botu. Bůh od nás nic nepotřebuje.

První křesťané nesloužili mši, slavili „Lámání chleba, Večeři Páně, Díkůvzdání (Eucharistii)“.
(Nám z prastarého rituálu „Lámání chleba“ zůstalo pouze úsloví, „když dojde na lámání chleba“.)
To byla Ježíšova „rodinná slavnost“. Svatební hostina!
Samozřejmě, že první křesťané věděli o Ježíšově obětavosti pro každého člověka, věděli, že láska bez obětavosti neexistuje. Až pozdější křesťané (pohanokřesťané), kteří už nerozuměli duchu „Starého zákona“ a četli Písmo svým pohanským způsobem, začali do slavení Večeře Páně čím dál víc přibírat řadu prvků z ceremoniálů císařského dvora a vracet se k oběti.
Ježíšova slova učedníkům: „Vezměte a pijte, přestávala být svatebním slibem, ale byla už posvátnými slovy, která „proměňovala“ způsoby chleba a vína k obětování Ježíšova Těla a jeho Krve.
Samo sebou, že v těchto slovech Ježíš mluví o své obětavosti (až na smrt), ale své Tělo a Krev přece nabízí a vydává své nevěstě jako svatý Pokrm a Nápoj (ne Otci).

O Večeři Páně jako svatební hostině se nemluví. (A to jsme měli Eucharistický rok.) Je to pro nás velice silné víno. Známe sice slova: „Láska je silnější než smrt“, ale budovat tak silný vztah se odváží jen ti nejodvážnější. (Řada duchovních nemá přátele na život a na smrt.)

Někteří manželé slaví výročí své svatby po pětadvaceti letech. Někteří každý rok. Znám i takové, že každý měsíc si na stejné datum dopřejí slavnostní večeři a oslavují, že mají jeden druhého. Uznáváme, že je to poněkud náročné. V manželství přece nesvítí každý den sluníčko, a co když zrovna naše datum připadne na den, kdy jeden druhému příliš nevoníme, dostali jsme se zrovna do konfliktu nebo neporozumění? Jak slavit? Ano, troufnou si na to jen nemnozí.
Škarohlídi hned ohrnou nos: „A nepřejí se jim tak časté slavení?“
Nepotkal jsem člověka, kterému by se přejedl úsměv druhých nebo ho omrzelo laskavé a příjemné jednání.
Uznávám, že by pro mě měsíční slavení na určitý den bylo náročné, ale tím víc oceňuji Ježíšovu ochotu slavit s námi své přátelství, své „manželství“ … V takové ochotě, obětavosti, věrnosti, v takové síle s námi buduje vztah. S námi hříšnými! (Vždyť se na sebe a do dějin můžeme podívat.)
Ježíšovi není pro nás ničeho zatěžko. (Obětavě sloužit léta druhému je asi víc než jednorázově skočit pro druhého do ohně.)
Ježíš nám nabídl „manželství“ na celou věčnost.
Kéž bychom tomu čím dál víc rozuměli, kéž bychom si Ježíše pustili tak blízko k srdci.

Náš farní sbor v Belgii dával Pavlicovu mši a Rybovu Vánoční mši. Belgičané s nimi nadšeně zpívali. Naše velice přátelsky přijali. Když naši odjížděli, měli při loučení slzy v očích ...

Kéž bychom přijali Ježíšovo přátelství.
Pak budeme mít někdy slzy v očích při slavení jeho „manželství“ s námi.

Něco tak velikého, jako my při Večeři Páně, za pozemského života Alžběta, Zachariáš, ani Jan Předchůdce Páně nezažili. Jsme bohatší než oni.

	2012
4. neděle adventní       Mich 5:1-4a       Žid 10:5-10       Lk 1:39-45       23. prosince 2012

V pátek světová katastrofa nenastala (pro některé to bude možná další důvod k napití). My jsme ji nečekali.
Setkání s Bohem se příliš nebojíme, přijdeme do lepšího. Ale je dobré některých situací využít jako přípravu na odchod z tohoto světa. Při duchovních cvičeních (dvakráte jsem byl na malé operaci s narkózou, neměl jsem strach, ale pokaždé jsem to cvičně využil …), kdykoliv. Každá noc je určitým obrazem smrti. Neuléháme se strachem, zda se ráno probudíme, ale máme být připraveni.
Je od Boha prozíravé, že nevíme, kdy umřeme, ale díky jeho péči nám sdělil, že život je přípravou pro věčnost. Od něj také víme, na čem záleží nejvíce, a že každý můžeme být kdykoliv zavolán. Nemusím tyto řádky dopsat.
Umíme zpaměti slova:
„Jako před potopou hodovali a pili, ženili se a vdávaly až do dne, kdy Noé vešel do korábu, a nic nepoznali, až přišla potopa a zachvátila všecky – takový bude i příchod Syna člověka.
Tehdy budou dva na poli, jeden bude přijat a druhý zanechán. Dvě budou mlít obilí, jedna bude přijata a druhá zanechána.
Bděte tedy, protože nevíte, v který den váš Pán přijde.“ (Mt 24:38-42)

Kdož ví, kolik lidí vážně a beze strachu v minulých dnech přemýšlelo o těchto věcech.
Kolik lidí třeba nabídlo ruku ke smíru s druhými?
Kdo se rozhodl vytvořit si větší časový prostor pro druhé a poznávání Boha?
Kolik lidí se třeba rozhodlo věnovat peníze na dobrý účel …

„Mesiáš je pokojem až do končin země“ – až do domova každého z nás, připomíná 1. čtení.
(Před týdnem jsme si opět všimli, že jeho Pokoj má pravidla boží moudrosti, milosrdenství a řádu a nemá nic společného se slabošstvím: „Co jsme si, to jsme si, nadosmrti dobrý“. 

Naše Vánoce se svou materiální hojností a bohatou nabídkou zábav nás mohou zahltit.
Kde a jak najít kousek ticha a soukromí k setkání s tím nejdůležitějším, k bytostnému prožití a zpracování zájmu a blízkosti Boha?
To je možná náš prvořadý úkol pro slavení Vánoc.
(Kupodivu úplně strohé Vánoce na vojně nebo ve vězení jsme možná prožili nejhlouběji ...
Vloni, po úmrtí presidenta Václava Havla, také mnoho lidí přemýšlelo jinak než uprostřed všeliké hojnosti a našich „jistot“.)

Jako druhý úkol před slavením svátků opět připomínám potřebnost rodinné porady: „Jak každý přispějeme k vánočnímu Pokoji? (Úmyslně neříkám k pohodě.)

2. čtení připomíná: „Bůh nechtěl Ježíšovu krev“.
„Oběti jsi nechtěl, přál sis, abych byl člověkem. Dobrá budu člověkem podle Tvého přání – k obrazu Tvému“.

Každou chvíli stále znova narážím na tvrzení: „Bůh byl uražen a bylo nezbytné jej usmířit obětí“. Pohanství v nás se křečovitě drží této primitivní představy. 
Co o nás vypovídá toto naše zalíbení ve strašném trestu a prolité krvi Ježíše – když navzdory Písmu tvrdohlavě hlásáme, že Ježíš musel za hrozných bolestí a v ponížení vypustit duši pro ukojení Božího hněvu?
Není to nepřiznaná krutost a masochismus v nás?
Boží vyučování a nabídka jeho milosrdenství nás osvobozuje od viny za strašné a nesčíslněkrát opakované ubíjení druhých.
Jenže my – věční Kainové – tvrdíme: „Naše vina je příliš veliká, než aby mohla být odpuštěna“. 
Vycházíme z toho ale lacině – na rozdíl od Kaina, který coby strašný provinilec nemá nikde stání, vina jej pronásleduje a žene z místa na místo. My jsme Ježíšovi určili roli kozla Azazela. Tvrdíme, že na jeho hlavu byly vloženy naše hříchy. 
Nerozumíme biblickému obrazu beránka (jako bychom se obhajovali: „ale kozel je také skopec“).

Pomlouváme Boha, že je krvelačný a neústupný. Nehájíme čest boží a právo Ježíše na slušný život.

Jde nám jen o sebe a o náš život. Tvrdíme, že Bůh vyžadoval Ježíšovu krev, aby nás už nehnal k odpovědnosti a mohl nám odpustit.
Myslíme jen na sebe. Pohoršujeme inteligentní nekostelové lidi svým tvrzením, že nám stačí „vyznání“: „Ježíš je můj Spasitel, on umřel za mě“.
A je to!

Jsme „v pohodě“, Bůh dostal zaplaceno, ať se s tím vyrovná, jak chce. („To je tajemství“, zákeřně kličkujeme oproti tvrzení slova Božího.)
Nepřemýšlíme nad tím, že Hospodina je proti zabíjení. Natož mučení!
- - - - - - - -

(Marie se vydala na cestu, aby si ověřila, pravost posla! Dostalo se jí dalšího potvrzení: Alžběta nemohla sama od sebe poznat, jaké dítě Marie čeká. „Kdo má, bude mu dáno, a přidáno“.)

V evangeliu na tuto neděli čteme jeden z nemnoha biblických úžasných rozhovorů žen.
(Ježíšova doba byla biblicky – a tedy myšlenkově – pokročilá. Izrael byl po řadu staletí připravován nejen na přijetí Mesiáše, ale i porozumění Pomazanému.)
Alžběta a Marie nám dávají velikou lekci o připravenosti a spolupráci žen pro boží království. Ženy nechodily do školy, ani do synagogy („ženská by to nepochopila“, tvrdili chlapi), ale nebyly bez poznání. Poslouchaly mužské, kteří si doma vypravovali o Hospodinu. Nebyly zatížené namyšleností mužských, pyšnících se svým vzděláním a „svým učitelem“ (rabínem).
Ženy si to, co slyšely, porovnávaly svým rozumem.
Ježíšovy učednice ledacos (nejen vzkříšení) pochopily lépe než Ježíšovi učedníci. Ne svou ženskou intuicí, ale správnou úvahou.
Písmo svědčí o skvostné logice žen. Nejen svatých žen, ale i ženy krvotoké, Samařanky, Magdalény… (Ježíš je za to leckde chválí). 

Žasnu nad ženskou logikou, která často umí rychleji a přesněji pojmenovat věci, než naše mužská těžkopádná logika. To není iracionální dovednost, to je moudrost.
V kostele při čtení Božího slova slyšíme – jakož i dnes – o moudrosti a víře některých žen. Ovšem naše a pravoslavná církev ženu v kostele mluvit nenechá (mocensky, zbaběle a opovážlivě zneužíváme slov Pavlových: „žena ať ve shromáždění mlčí“).

Nechme se vést těmi dvěma ženami. Nevím, nakolik se to mně – mužskému – podaří.
Stará Alžběta vítá o mnoho mladší příbuznou: „Jak jsem si zasloužila návštěvu matky mého Pána?“

Co se pohne v nás?

Bůh u nás není na návštěvě, všimneme-li si („dovolíme-li mu to“) – je naším spolubydlícím.
V největší míře.
Není stínem, který je na nás přilepen. Je vnitřním světlem (které nás z našich stínů osvobozuje).

Náš život a náš svět se změní, začneme-li s někým bydlet (s manželkou, dítětem, rodičem …). 

Bydlet s druhým ale nemusí být úplně jednoduché. Děcko ještě ledacos neumí a nemá v krvi patřičný řád domu. Partner vyšel z trochu jiné rodinné kultury … S podnájemníkem může být teprve potíž.
Kdybychom naopak bydleli s větší osobností než jsme my, s někým, jehož osobní kultura by značně přesahovala náš způsob života a jednání, možná by nás soužití s takovou osobností začalo tížit ... Možná bychom se stále tlačili do stoprocentního výkonu a lehko bychom byli brzy vyčerpaní.

Bůh je velice příjemný a ohleduplný společník.
Nedělá delší kroky než my, nepráská nad námi bičem, když si něco nedáme na správné místo, když lenošíme nebo jednáme pod míru. Nenutí nás tančit, když nás bolí nohy …
To neznamená, že mu je vše jedno; je moudrý, shovívavý a není popudlivý. Ví, že děti někdy neposlouchají, někdy zlobí, udělají ostudu nebo způsobí škodu.
Je trpělivý a chce si získat naše srdce, ví, že mnoho lidí objeví a ocení přítele až v nouzi.

Nezapomínejme na dar poznání, že s námi Bůh bydlí a že jsme u něj doma. 

Židé si Boží blízkosti velice váží, ovlivňuje jejich život.
Touží po obnovení Jeruzalémského chrámu, ale nevím, jak by si představovali chrámovou bohoslužbu. Zabíjeli by znovu beránky?
Nám je taková představa cizí, ale nakolik jsme my přijali privilegium vědomí (pohané toto poznání nemají) o soužití a blízkosti Boha s námi?

Není větší modlitby než žité vědomí blízkosti Boží. Kdykoliv vzhlédnu od soustředěné práce nebo chvíli klidu, mohu si všimnout, že se Bůh na mě usmívá, povzbuzuje mě, přeje mi, žehná mě a snaží se mi napovědět, co je nejlepší.
Nezatěžuje nás svou přítomností. Jako nás tiše a bez vytrubování obdarovává, taková je i jeho přítomnost. Kdo chce, ten boží blízkost a velikost objevuje – po celý život.
Jeho přítomnost a přejícnost nám může čím dál víc prosvěcovat vztah sobě samému a k druhým. Jsme váženými lidmi z královského rodu.
Blízkost boží nás povznáší … vše se zjednodušuje, čím jsme starší, tím méně slov k modlitbě potřebujeme, stačí se hřát v boží blízkosti.
Naše dnešní zaměstnání jsou náročná. I v zemědělství používáme velice důmyslné stroje. Práce v bankách vyžaduje veliké soustředění, natož při léčení a ošetřování nemocných starých lidí. Učení dětí je velice obtížné. (Vypravovala paní katechetka, jak řada nekostelových dětí je vulgární, jak odpornými posunky a nadávkami ji častovaly. „Lituji naše děti, v jakém prostředí žijí“, pravila.)

Všimneme-li si, že žijeme v blízkosti a přejícnosti Boha, oceníme, že nejsme na nic sami, pracujeme v Božím podniku, pod jeho vedením a péčí.

Nekoukáme se na svět růžovými brýlemi, ale osvobozuje nás poznání, že nemusíme hrát první housle. Nemusíme se nechat zavalit přílišnou odpovědností ...

Příchodem Pomazaného do lidské džungle Boží blízkost ještě vzrostla. Čteme si, do jakých situací se Ježíš vědomě odvážil, jak jednal s lidmi nejrůznějšího druhu. Zachoval odhodlání a vznešenost, která ale nikoho neurážela a nesnižovala. Nenechal se odradit a otrávit. Počítal s Otcem, věřil, že láska a pravda nakonec zvítězí nad lží a nenávistí.

Alžběta ani Marie nebyly primadony, byly ženami práce. Žily v mnohem chudším světě a mnohem náročnějším způsobem života. Neměly doma ani vodovod ani pračku. Nikdy nepožívaly nějakých společenských nebo náboženských privilegií, ale uvěřily tomu, co jim bylo řečeno od Boha.

Vánoční svátky nám mají napomoci k objevení toho, co všechno říká Bůh nám.
Blahoslavený, kdo Bohu uvěří.

	2009
4. neděle adventní       Mich 5:1-4a       Žid 10:5-10       Lk 1:39-45       20. prosince 2009

Dnešní úryvek z listu Židům nemáme vůbec zpracovaný a přijatý do svých představ a přístupu k „vykoupení“. („Bože, vím, že nestojíš o oběti, ani o oběti za hřích. Chtěl jsi, abych byl člověkem. Rád budu jedním z lidí, aby na mém jednání viděli tvou obětavost a tvé věrné přátelství člověku.“)

Proč vytěsňujeme to, čemu nerozumíme, jako by to nebylo?
Proč své dosavadní názory neporovnáváme s názory Ježíšovými?
Proč se k němu neobracíme? Proč jdeme svou „cestou“, proč jsme o ní přesvědčení, že je cestou k Bohu?
Proto, že po ní jde mnoho kostelových lidí?
Ježíš jednou řekl: „Nepluj s proudem. Proud splaví i kdejakou zdechlinu i hnůj. Neboj se jít proti proudu.“ 
I právoplatní velekněží Annáš a Kaifáš byli přesvědčení, že jdou správnou cestou k Bohu.

Marie šla jinou cestou. Jakou? Dnešní úryvek evangelia to připomíná.
Důvod Mariiny návštěvy u Alžběty známe. 

Některé věci jsme schopni rozeznat sami (srov. Lk 12:54-59) – i to, když nám někdo právem vytýká chybu.
Ale u každého zjevení máme povinnost ověřit si pravdivost posla. (Srov. Dt 18:9-22) 

Marie na vlastní oči viděla starou Alžbětu těhotnou – posel byl tedy pravdivý, může věřit tomu, co jí řekl.
Za toto ověření se dostalo Marii dalšího obdarování (podle pravidla božího obdarovávání: „Každému, kdo má, bude dáno a přidáno“, srov. Mt 25:29).
Neboť Alžběta neřekla: „Marie, ale i ty čekáš s Josefem dítě, přijmi mé blahopřání.“ Nýbrž pravila: „Ty jsi matka mého Pána …“
Marii bylo jasné, že Alžběta nemohla sama přijít na to, kým její dítě bude, to jí někdo sdělil… 

Dvě spřízněné duše se potkaly.
Každá se otevřela té druhé.
Jedna se zajímala o druhou.
Obě se radovaly ze štěstí té druhé.
Obě naslouchaly Bohu.
K ochotě a umění naslouchat rostly (vše se potřebujeme naučit).

Každá z těch dvou byla vyvolena k výchově a péči o výjimečného syna (samozřejmě se svým manželem). Ale i obě ženy si nejprve samy osvojily umění nechat se učit, vést a nechat o sebe pečovat Boha.
Boží výzva nám nabízí spolupráci. Ta vyžaduje odvahu jednat, vydávat se na neznámou cestu.
Žádné „sedávej panenko v koutě, budeš-li hodná, najdou tě“.
I na nás záleží, zda se boží plány uskuteční. Bez našeho úsilí se nenaplní.

Známe křesťanské obrazy nebo sochy ukazující, že Marii vychovávali rodiče.
Měli bychom se ovšem ptát, čemu naslouchala. Zbožné legendy říkají, že byla v mladém věku dána do jakési klášterní školy v Jeruzalémském chrámě. Nevím, nevím. V chrámě byli především kněží, kteří především přinášeli oběti (byli také řezníky). Levité obstarávali úklid a další pomocné práce.
Ženy nebyly v Tóře vzdělávány. Samozřejmě, že ledacos mohly pochytit z od svých otců, manželů a z vypravování doma (židovský náboženský život se především odehrává v rodině).
Až Ježíš pozval ženy k vyučování.

Jestli Marie toužila, aby se jí narodil Mesiáš, věděla také, že být oddělen(a) (vyvolen(a)) k nějakému poslání, znamená větší práci, pohotovost, odvahu, větší snažení.
Věděla, že „vyvolení“ není věštbou, neboť nic se samo neudělá. Nabízí-li nám Bůh svůj plán a pomocnou ruku, pokud se člověk nesnaží, příležitost je zmařena. (Vzpomeňme krále Saula nebo apoštola Jidáše.)

Postoje Marie, ve kterých skvěle obstála, ukazují, že byla připravená a vyučená (proto vyhrála konkurz na matku Mesiáše).
Jak bych se mohl pokládat za mariánského ctitele, kdybych neznal Hebrejskou bibli – Starý zákon? („Amen, pravím vám: Dokud nepomine nebe a země, nepomine ani jediné písmenko ani jediná čárka ze Zákona.“ Mt 5:18)
Jak by mě mohlo nezajímat, proč například jsou v Ježíšově rodokmenu Támar, Rút nebo Rachab?
Proč si třeba právě těchto žen izraelský národ a Marie a Alžběta dodneška váží? Co o nich vyprávěly Janovi a Ježíšovi? Samozřejmě, že ženy vychovávaly syny se svými manžely. Muž byl hlavou rodiny a měl hlavní slovo. (I Josef a Zachariáš byli vybráni k vychovávání svých výjimečných synů.)

Alžběta řekla Marii: „Mám radost z tvé návštěvy, dokonce když jsi mě pozdravila i mé dítě se ve mně začalo radostí hýbat“.

Co to dělá s námi, když slyšíme slovo Boží? Co se v nás hýbe, co nás těší?

Jsme vděční, když nám někdo naslouchá a když máme komu naslouchat.
Jsme vděční za to, že můžeme k někomu mluvit i za to, když někdo mluví k nám.

Tobě, Bože, jsme neskonale vděční za to, že nám nasloucháš a že k nám mluvíš. Nejsi Bohem, který vzdáleně a tajemně mlčí. Jsme rádi, že tě máme …

	2006
4. neděle adventní       Mich 5:1-4a       Žid 10:5-10       Lk 1:39-45       24. prosince 2006

Povrchní čtení nám trochu připomíná atmosféru vánoc, ale stojí za to, se nad tím hlouběji zamyslet.
Dnešní evangelium je důležitou lekcí o setkávání se s Bohem, o „víře“.
Protože nevíme, jak číst Bibli, aby nám byla vyučováním a čteme ji souvisle, máme například dojem, že víra je slepou poslušností.
Příběh o Abrahámovi začíná: „I řekl Hospodin Abramovi: `Odejdi ze své země, ze svého rodiště a z domu svého otce do země, kterou ti ukážu.´
A Abram se vydal na cestu, jak mu Hospodin přikázal. Šel s ním také Lot. Abramovi bylo sedmdesát pět let, když odešel z Cháranu.“ (Gn 12:1. 4) (To je popsáno zkratkou.)
Jen trouba by se vydal na cestu bez ověření spolehlivosti toho, který nabízí „holuba na střeše“.
Každý víme, jak je nutné si ověřovat důvěryhodnost druhého. 
Jak si ověřovat důvěryhodnost Hospodina (jak přijít ke kvalitní „víře“) objevíme jinde, například na příběhu Mojžíše a na vyvedení Izraele z Egypta.
Také příběh Zachariáše, Alžběty a Marie nás mnoho naučí.

Alžběta ví, že do jejího mateřství zasáhl Bůh. Byla už stařena, dlouho těžko nesla (jako potupu), nemít děti. Anděl se v chrámě před Zachariášem objevil dlouho potom, co se manželé vzdali veškeré naděje, že by mohli mít děti.
Ale Zachariáš jednal špatně.
Zachariášova slova andělovi vypadají podobně, jako slova Gedeonova, jenže Gedeon si chtěl ověřit, zda k němu opravdu mluví Bůh. (O povinnosti adresáta ověřit si pravost posla, jsme mluvili vícekrát, i o povinnosti posla se legitimovat.)

Zachariáš nepochyboval, že před ním stojí anděl. 
Tobiáš považoval anděla za obyčejného člověka.
Zachariáš nepochyboval s kým má tu čest, ale řekl: „Jó, nyní? Ty řečičky si nech. Teď, když už jsme staří? S tím jste si měli pospíšit dříve.....“.
(Všimněme si, že v Bibli nenajdeme žádný kýč. Tam se nepromítá film „Anděl Páně“ ani Gibsonovo: „Umučení Krista“.)

Marii anděl oznámil: „Budeš mít syna …“
Marie se ptala: „Jak se to může stát …?
„Alžběta, tvoje příbuzná, přesto, že je podle lidských měřítek neplodná, je už v šestém měsíci.“

„V těch dnech se vydala Maria na cestu a spěchala......“.
Maria si jde, v souladu s Mojžíšovým zákonem, ověřit zprávu.
U věcí s obecnou platností nemá člověk právo žádat Boha ověření. Ježíš říká: „Jak to, že sami od sebe nerozeznáte …?“ 
Jedná-li se o Boží vzkaz a člověk si to nemůže sám ověřit, je povinností proroka legitimovat se. (Dt 18:9-22)
Ježíš ví, že slepá víra je nebezpečná a učí nás ověřování: „Nečiním-li skutky svého Otce, nevěřte mi!“ (J 10:37; srov. J 10:31-42)
„Svědčím-li sám o sobě, mé svědectví není právoplatné.“ (J 5:31; srov. J 5:19-47)
Marie je inteligentní, vzdělaná, poctivá a pečlivá ve vztahu k Hospodinu (není člověkem lidové víry nebo lidové zbožnosti). Ví, že si má ověřit pravdivost posla, zda přichází od Hospodina. Proto běží k Alžbětě. 
Maria při setkání, místo běžného uvítání od příbuzné, slyší zvláštní slova: „Je, to je pro mě čest, že Mesiášova Matka přišla ke mně.“
Jak mohla Alžběta vědět, že Marie je matkou Mesiáše? Alžběta říká Marii to, co ví jenom Maria a nikdo jiný.
Maria vidí, že Alžběta je těhotná – posel byl pravdivý.
Ale Marii se dostává dalšího potvrzení navíc. („Neboť každému, kdo má, bude dáno a přidáno“ Mt 25:29a)
Alžběta byla informována Bohem i o Mariině víře. „Blahoslavená, která jsi uvěřila......“.
„Gratuluji ti, že jsi uvěřila.“

Věřit neznamená přijmout něco slepě, bez důkazů. Bůh je ochoten důkazy dávat.
Ale Zachariáš nepochybuje o tom, že anděl je poslem Božím (Zachariáš zná všechny kněze ze své skupiny, kteří se mohli do svatyně vstupovat). Pochybuje o obsahu andělova poselství.

Maria chce mít jasno, požaduje legitimaci, a proto jde za Alžbětou.
Maria si neověřuje pravdomluvnost Boha, ale zda-li ten muž, co stál před ní, byl opravdu Boží posel.
„U Boha není nic nemožného … i tvá stará příbuzná je v požehnaném stavu …“
Maria se přesvědčila, dostala další potvrzení – a pak bezezbytku důvěřuje.
Zachariáš pochybuje o pravdomluvnosti andělově, resp. Boží.

Zdá se to divné, ale nemysleme si, že jsme lepší. Dosud jsme se nesetkali s Bohem tak nablízko jako Zachariáš. Nevíme, jaká reakce (i zrůdná) v nás může naskočit, až budeme stát před Ježíšem.
I sv. Petr s tím měl problémy.
„Vstaň, Petře, zabíjej a jez. Ani za nic, Pane, ......“, opakovalo se to třikrát. (Sk 10:13-16)
Smysl toho byl hlubší – přejdi už konečně na novozákonní koncepci!
Ježíš vytýkal apoštolům nedostatečnou iniciativu už za svého pozemského života. Tím více nás překvapuje Petrovo odmítnutí poslechnout Ježíše (po vidění v Joppe) dlouho po seslání Ducha svatého, nejméně 6 let. I apoštolové uvízli do značné části ve starozákonních rituálních předpisech a zákonickém myšlení.

Připomínám to proto, abychom si moc nevyskakovali ve své „víře“. Něco jiného je v modlitbě ubezpečovat Ježíše, jak mu nadevšechno věříme a stát pak před vybídnutím k novému a naprosto nezvyklému kroku (dokonce se příčícího našim dosavadním) náboženským zásadám a přesvědčení.
Bůh nás chce vést dál a výš než na co bychom se zmohli sami. (Připomenu Abraháma, Mojžíše i Marii.)
Proto máme být opatrní ve svých představách o jakosti své zbožnosti. Jako si nedovedeme představit, že bychom Bohu tváří v tvář řekli: „Takhle to není“, tak si raději nemysleme, že bychom určitě boží výzvu poslechli.
Nevím, jak vy, ale já musím počítat s tím, že ve mně je tisíckráte méně odvahy následovat Ježíše než ve sv. Petrovi. Potřebuji se připravit na setkání s Ježíšem tváří v tvář.

My jsme si velice zvykli na proklamace. Každou neděli vyznáváme: „Věřím v Boha“. Odmala nás učili, jak je dobré a záslužné říkat: „Bože v tebe věřím, v tebe doufám, tebe nejvíc miluji“.
My si myslíme, že když to říkáme zaníceně a upřímně, že to v nás opravdu tak je.
Kéž bych byl tak málo zvrhlý jako apoštolové. (Ježíš k jejich natvrdlosti a neochotě nemlčí, vícekráte jim ji vytýkal.).

Dokud si nepřipustíme, že v nás tato zábrany jsou, tak je nemůžeme najít!
A dokud je nenajdeme, nemůžeme je odstranit.
Pokud je neodstraníme, pak nás opravdu čeká šok, až před námi bude stát Ježíš.
Takový šok zažili apoštolové, když Ježíš před nimi stál zmrtvýchvstalý.

Veliké biblické postavy nebyly hloupé. Hloupým se člověkem nenarodí. Do hlouposti se dostává ten, který nechce přemýšlet. Opravdová zbožnost se s hloupostí nesnáší. Hloupost je nebezpečná, Bible o tom ví své.

Maria „si říkala“: „Bůh může všechno, ale mojí povinností je ověřit si, zda muž, který ke mně mluví, je opravdu Boží posel.“
Zachariáš: „Vím, že je to anděl, ale pánbíčku, s tím jsi měl přijít dříve. Dnes už od tebe nic nečekám, už jsme staří.“
Anděl: „Tak, abys věděl, že máš taky zavřít ústa a otevřít uši, budeš němý.....“

Dáme-li si s textem Písma práce, pak se můžeme něco z biblických textů naučit.

Dva rozdílné přístupy dvou postav – Marie a Zachariáše, nám jsou připomínkou, že chci-li se od Boha (od kohokoliv) něco dovědět, nebo získat vysvětlení, mám zavřít ústa a otevřít uši.
Málo umíme otevírat uši.
Zachariáš k tomu byl přinucen němotou.

Na Petrově odmítnutí Ježíšova vybídnutí: „Ani za nic, Pane, dosud nic nečistého jsem nejedl“, je konkrétně vidět, jak my křesťané zůstáváme velice pod míru Ježíšova vedení.
(To je snadno patrné z dějin. Kdo má strach chyby přiznávat, hrozí mu, že je bude opakovat.)

Nikdo z nás nebude maminkou Ježíše, ani tatínkem Jana Předchůdce Páně, ale každý můžeme rozhodovat o svém životě, jestli se naučíme včas zavřít pusu a otevřít uši, když s námi mluví Bůh. To nám dnešní čtení chce připomenout.
	Slavnost Narození Páně

	2021
Slavnost Narození Páně       Iz 62:1-5       Žid 1:1-6       J 1:1-18       25. prosince 2021

Všem Vám přeji dobré prožití Vánoc.
Do každého dalšího občanského roku vstupujeme Vánocemi obohaceni jistotou boží přízně.

Jak slavit Ježíšovy narozeniny? S dětmi mluvíme o malém Ježíškovi, zpíváme koledy a držíme krásnou tradici Vánoc a našeho dětství. Ale i pro velké děti, natož pro nás dospělé, je to navracení se k „malému pacholátku“ málo. Jak mám slavit Vánoce ve svých 75 letech? 

Nezříkáme se krásy vánočních svátků. Vánoční domov se svou typickou vůní, dobrá jídla a cukroví našich milujících maminek, evropské koledy, vánoční muzika a poezie k tomu všemu přispívají. To vše svědčí o něčem významném a ukazuje na smysl Vánoc. Ale k němu každý nedojde.
Někteří naši současníci připouštějí, že „je něco nad námi,“ řeknou, „příroda je moudrá,“ ale nekladou další otázky a nehledají další odpovědi.
Možná málo inspirujeme druhé ke kladení otázek po smyslu života, jenže bohatý člověk je zasycen a nemá „hlad“. Jsme tak bohatá společnost, že si už nedovedeme ani větší bohatství představit. Auto už máme a „tryskáč“ nám nechybí.
Ale stačí projít nemocnicí, slyšet naše blízké, kteří slouží lidem nemocným covidem, jak jsou vyčerpaní a jak předávají pozůstalým věci po zesnulých. Stačí přijít na pohřeb a ptát se zda smrtí všechno končí.

Dříve než evangelia jsem četl „Hovory s T.G. Masarykem“ Karla Čapka.

Říkal jsem si, že by bylo krásné, naslouchat Masarykovým „Pátečníkům“. Vždy jsem byl hladový po naslouchání osobnostem, vzdělaným a moudrým lidem.
Vážím si možnosti naslouchat slovu božímu a hledat jeho smysl s lidmi, kteří se ptají. Ježíšovo učení je pro nás nejlepším a nepřekonaným řešením soužití lidí.

Čas od času si potřebujeme znovu přepočítat – a Vánoce jsou vhodným časem – naše současné a osobní poznávání Boží přízně a kým je pro nás osobnost Ježíše.
Naše generace, natož naše děti, klade poněkud jiné otázky po smyslu života, než naši rodiče, natož lidé Ježíšovy doby. Ale všichni máme svědčit o Bohu a použitelnosti jeho plánů s námi.

Židé nikdy neslavili Vánoce, ale to neznamená, že nemají hluboký duchovní život.
Biblické texty, které čteme o Vánocích, jsou úplně jiné než naše koledy. Jdou k podstatě věci. Mluví o stálém zápasu prosazování a udržování dobra v porušeném světě. Slovo boží dosvědčuje, že Bůh je na straně dobra a že Ježíš nebyl prvním ani posledním ohroženým dítětem.

Boží slovo se udržuje živé tím, že ho promýšlíme a v každé generaci ho uvádíme do svého života. (Pokud bychom tak nečinili, podobala by se Bible zlaté minci vydané bankou k nějakému výročí. Mince ale skončí v sejfu bohatého člověka, který se jí občas pochlubí před svými hosty.)

První čtení z Izaiáše mluví o důstojnosti boží nevěsty přesto, že v některých dobách svojí vinou otročila, byla vězněna a vybíjena.
Ta krásná označení nevěsty Izraelity v době ponížení posilovala. Bohabojní Izraelité důvěřovali božím příslibům tím, že se snažili věrně dostát pokynům Hospodina (jež přijali při uzavření boží Smlouvy).

Druhé čtení (Žid 1:1-6) připomíná, kým je Ježíš před Bohem.
Ale před čtením Prologu k Janovu evangeliu jsme si – už při štědrovečerní večeři – četli 11. kap. z listu Židům. 
Pak se nám smysl Prologu objeví v jiném světle.
Bez objevení cesty božího zjevení Izraeli, bez porozumění osobnostem od Abraháma až po Ježíše bychom neporozuměli Mesiáši. (Neumíme-li vyjmenovat české krále, nic se nestane, ale kdybychom neznali příběhy velikých svědků božích – kterými se máme v životě inspirovat – to by bylo opovážlivé.)

Stylizované vyprávění z evangelií o Ježíšově narození má mnohem větší a hlubší význam než historická zpráva. (Báseň o stvoření světa také není technickým referátem, ale výpovědí, kým jsme pro Boha.)

Prolog Janův patří mezi nejhutnější biblické texty. Už první věta: „Na počátku bylo slovo“, je nevyčerpatelná.

Přihlásili jsme se k Ježíši. Chceme odpovídat hledajícím na otázky: „Kým pro tebe je Bůh? Kým je pro tebe Ježíš? 

Žijeme ve velikém bohatství, jehož udržování nás příliš zaměstnává, až zotročuje. Chybí nám čas k přemýšlení nad tím, zda a čím nás Bůh a Ježíš ovlivnili. Hrozí nám, že se mineme s božími záměry se světem. Byla by přece škoda, kdyby vývoj světa a jeho náprava šly mimo nás.
Nebylo by nám málo být jen jako pasažéři, kteří se pouze vezou?

Ježíšovi přátelé (označujeme je za světce) k proměně světa velice přispěli. Důvěřovali božímu plánu o božím království (nepokládali ho za utopii) a přidali se k Ježíšovi na jeho stavbě.
Byli pak zklamaní z pomalého vývoje v jejich národě i z křesťanské povrchnosti v dalších stoletích?
Jsme teprve na cestě k přijetí a uspořádání vztahů s druhými podle Ježíše. Mnoho úkolů nás čeká. 

V listu Židům čteme: „Obklopeni takovým zástupem svědků, odhoďme všecku přítěž i hřích …“
O jaké přítěži, a o jakém hříchu autor mluví?
Přítěží může být naše dychtění po dalším bohatství.

Naším hlavním hříchem je pohrdnutí boží moudrostí, zanedbávání božího slova.
Nalháváme si, že si stačíme v životě sami. I naše povrchní slavení Vánoc to může podporovat. (Mnoho lidí má rádo sci-fi, ale k hledání, zda existuje něco po smrti, už odvahu nemá.)

Prolog Janův nám může – v trvající nejistotě doby covidové – znovu nasvítit boží nabídku.
Přátelství milujícího Boha a našich drahých trvá. I boží příslib, že nikdy naše vztahy nemusí skončit.

„Víra“ se projevuje věrností Bohu, jeho přátelství, jeho příslibům a jeho pokynům.

	2006
Slavnost Narození Páně       Iz 52:7-10       Žid 1:1-6       J 1:1-18       25. prosince 2006

V evangeliu jsme slyšeli nádherný text (pro nás není jen perlou světové literatury).
Prolog k Janovu evangeliu je předehrou. V evangeliích (v Janově především) je pak vše podrobněji probíráno.
My slavíme Vánoce jinak než ti, co si z nouze poznání vypomáhají Ježíškem a dalšími pohádkami (včetně filmu „Anděl Páně).
Slavíme narození dospělého muže velikého života. Narozeniny našeho velikého a milého přítele.

Co si můžeme navzájem k narozeninám Ježíše přát?

Aby byl mezi námi – to by bylo, jako si přát, aby 2 + 2 = 4. Ježíš přece s námi už je (nejen v kostele).
Důležité je, abychom si na to – jako žáček ve škole – včas vzpomněli.
Tatínek dítěti nepomůže, bude-li za něj psát úkoly.
Pomůže mu, když dohlédne, aby se dítě dobře učilo. To si musíme uvědomit i ve vztahu k Bohu.
Určité věci za nás nikdo neudělá a tyto věci jsou klíčové.

Zdraví je víc než hmotné statky.
Boží požehnání je ještě víc. Bez Božího požehnání, bez Božího zásahu, se člověk nemůže hnout.
Ale přát někomu Boží požehnání je totéž jako říkat: „Pane Bože, buď k nám dobrý.“
Potřebuje snad dobrá matka, aby jí někdo říkal: „Buď dobrou matkou“? Nebo: „Přeji ti, aby se o tebe maminka starala.“ To by bylo spíše urážkou.
Jistě, jsou matky, které špatně vychovávají, a ty si zaslouží pokárání a napomenutí. Ale Bůh je dobrým Otcem.

Proč je tedy ve světě tolik utrpení a trampot?
Proto, že nezáleží jenom na mně, ale také na Bohu a nezáleží jenom na Bohu, ale také na mně.

Děláme-li v lese dříví a je-li třeba odnést těžkou kládu, vezmou ji dva chlapi (sám by ji neunesl ani jeden z nich). Musí se domluvit, aby ji shodili z ramene najednou (aby nikdo z nich nepřišel k úrazu).
Podobně jsou v životě věci, na které nestačíme sami. Bůh je ochotný nám pomáhat. A jako svou část práce musejí dělat pořádně Bůh, tak ale i já musím také pořádně udělat svoji část práce (jako při shazování klády z ramen).
Jsou úkony složené ze dvou podílů. Já musím něco udělat a můj partner musí udělat také svoje.
Můj podíl, můj úkon, nenahradí úkon toho druhého a naopak.
Pro nás je důležité vědět, že Bůh je vždy připraven a Boží láska je vždycky v pohotovosti.
Boží srdce je vždy otevřené, ale utrpení a trampoty přicházejí proto, že my neděláme to, co máme dělat a co za nás Bůh udělat nemůže.
Bůh je velice mocný, to je pravda, ale například v evangeliu stojí: „Ježíš nemohl v Nazaretě učinit mnoho zázraků....“. (Srov. Mt 13:58)
Došel mu snad dech? Mluvili jsme už o tom.
Vzpomeňme si na to, vykládali jsme si to několikrát.
Například, často si myslíme, že největším nepřítelem člověka je hřích a říkáváme, že k sv. přijímání jdeme proto, abychom měli posilu proti hříchu.
Jenže k problému vzniku hříchu říká Ježíš: „Říkáte vidíme, proto váš hřích trvá.“ (Srov. J 9:41)
Proto s hříchem nemůžeme pohnout, a proto přicházejí následky.

Ono „vidíme“ je šedou eminencí, která rozhoduje o tom, zda pochopíme nebo ne, jestli se vymotáme z hříchu nebo ne.
Proto, jakýkoliv boj s hříchem, aniž bych se zamýšlel, co znamená ono „vidíme“, je předem prohraný.

Vracím se k vánočnímu přání.
Nemusíme nikomu přát: „Hojnost Božího požehnání“ – aby Bůh byl dobrý a také nemůžeme druhému přát, aby se naučil chápat tu problematiku „vidíme“.
Je nám zapotřebí se zamyslet nad tím, co znamená to „vidíme“, kde a v čem vězí překážka uzavírající cestu mezi člověkem a Bohem.
Ježíš šel na kříž, aby nám dokázal svou lásku a hlavně, aby nám ukázal to, co nás ohrožuje – to záhadné, tajuplné, pro mnohé lidi nesrozumitelné a ve skutečnosti pro každého jasně pochopitelné a druhým nevysvětlitelné je ono „vidíme“.
To „vidíme“ – je naše přesvědčení, že máme pravdu – je třeba umět se zastavit.
V náboženském sporu s druhým, ale i jiných sporech. Často jsme „rozjetí“, například v hádce.
Kolikrát chceme od druhého, aby nám něco vysvětlil, ale neposloucháme, co nám říká, nýbrž čekáme až uslyšíme to svoje.
Tak to míváme i vůči Bohu. Mluvíme k němu, přemlouváme jej, ubezpečujeme jej, jak jej uznáváme, ale nenasloucháme mu, vedeme svou. Když nám nepřitaká, uděláme ze sebe trpitele, překrucujeme jeho názory nebo se uchylujeme ke konkurenci (jak kdo – podle své nátury).

Ježíš na to „vidíme“, častokrát narážel a ukřižováním potřeboval rozbít náš falešný pocit jistoty. Proto říká, proč jde na kříž: „Aby svět poznal, že miluji Otce.“ (J 14:31) U učedníků se mu to podařilo.

Na první pohled ta Ježíšova věta nijak moc nevypadá. Co tedy znamená?
Pilát si Ježíše svým způsobem vážil a bral se za něj. Podobně Herodes, i když Ježíše prohlásil za blázna, aby se z toho vyvlékl, říká: „Já jsem na něm vinu nenašel.“
Kdo tedy ukřižoval Ježíše?
Víme – věřící lidé, kteří nebyli ochotní opravit si své názory na Mesiáše.

To „vidíme“ je klíč, po kterém potřebujeme nutně sáhnout a kterým Bůh neotočí.
Ten klíč je v našich rukou. A my, každý sám, se musíme naučit o tomto klíči vědět a otočit jím v pravý čas.
Každý se to může naučit.

Pokud by někdo sázel v loterii, mohli bychom mu přát štěstí, aby vyhrál. To je věc, která není předem spočitatelná.
Ale budeme-li žáčkovi přát, aby dostal jedničku a přitom ho nikdo nepřezkouší, všichni víme, že to je vedle.
Potřebujeme si uvědomit, že v Božím jednání je přísná zákonitost, kterou Bůh dodržuje. Když ji pochopíme, pak nám Bůh bude moci své dary dát a jeho náruč bude plně otevřená.

Chtěl bych vám přát ono „vidíme“ chtěl bych …, jenže to vlastně nejde. Protože každý, kdo chce, to najde, a kdo nechce, nenajde to.
Jistě, znamená to hledat, přemýšlet, ptát se na to.

Ježíše nejlépe uvítáme mezi námi a nejlépe mu poděkujeme za jeho příchod mezi nás a za všechnu jeho lásku, když o této věci budeme přemýšlet.

Jakmile si to každý vyřešíme, otevřeme se vůči Ježíši a tím mu uděláme největší radost.

Ledacos bychom si přáli, ale to hlavní máme v dosahu a nikdo to za nás neudělá a nikdo nám to nevezme.
Posuďme každý sám, jestli je to nevýhoda, nebo výhoda, když ono „vidíme“ záleží jen a jen na nás.
Ať se nám daří.
	Svátek svatého Štěpána

	2012
Svátek sv. Štěpána       Sk 6:7-8:4       Mt 10:17-22       26. prosince 2012

Pan senátor Jaromír Štětina dal před Vánocemi na svůj FB profil fotografii: nacistický důstojník střílí do týla Žida na pokraji hromadného hrobu. Několik lidí se pobouřilo: „Takové obrázky k Vánocům nepatří.“
Co by řekli nám, každoročně si na druhý svátek vánoční připomínáme vraždu jednoho žida.
(Vraždu ještě jiného žida máme před očima stále – abychom v sobě krotili svou násilnost.)

Jak přečíst Ježíšova slova z dnešního úryvku evangelia, abychom porozuměli a nezavedli posluchače mimo? Jakým tónem je asi Ježíš říkal?

První čtení nám to může nasvítit.
Je dobré si přečíst celý Štěpánův příběh.
Je důležité si všimnout, že Ježíšovi učedníci žili v oblibě ostatních a že přes několik napadení veleknězem a jeho party si několik let udrželi respekt vládnoucích saduceů.

Štěpán ve své řeči při výslechu vzpomenul pronásledování Josefa a Mojžíše a obvinil představené synagogy (židovské církve): „Vaši otcové pronásledovali boží proroky; vy se stejně protivíte Duchu svatému, zradili a zavraždili jste Spravedlivého …“
Dav zbožných Štěpána zlynčoval za souhlasu velekněze: „Hlas lidu – hlas boží“, tak se nemluví s „Nejvyšším“ ...“

Apoštolové Štěpána oplakali a pohřbili. Škoda, že nevyužili všech svých možností. Už jsme o tom mluvili. 
Není ale podezřelé, že my se vždy vidíme na straně boží, na správné straně?
Ale co když se i my někdy protivíme Duchu svatému? 
A co když i my jsme někdy nábožensky nesnášenliví?

Ježíš nás přišel z nenávisti uzdravit a naučit nás, jak se proti zlu bránit.
Pokud se nezkoumáme, zda v nás není náboženská nenávist, můžeme trčet v hříchu.
Ježíš, proroci, Štěpán …, byli pronásledováni velice náboženskými lidmi. Mnoho křesťanských světců bylo pronásledováno vlastními lidmi (například sv. Metoděj byl vězněn biskupem).

Protože máme starost, zda byl arcibiskup Robert Bezák odvolán neprávem, žádali jsme o zveřejnění jeho obvinění (R. Bezák o to také žádal). Nic se nestalo, dokonce slovenští biskupové R. B. zakázali, nebo neumožňují sloužit mši. 
Kdo myslí na matku arcibiskupa Bezáka označeného za zločince?

Sedmibolestná P. Maria je patronkou Slovenska. Lkáme nad jejím utrpením, ale nevšímáme si, že i ostatní pronásledovaní mají své matky (i sv. Štěpán, i Cyril a Metoděj) …

Muži se dopouštějí 90 % všech násilných trestných činů, ale i některé zbožné ženy dokáží být kruté. 
Na internetových stránkách některých „katolických“ uskupení se v anonymní žumpě objevují nenávistné příspěvky jak z Rudého práva.
Můžeme mít jiné názory než druhý, ale nenávist je smrtelně nebezpečná.

Ježíš nepřišel usmířit hněv Boha, od hněvu chce uzdravit a zachránit nás.
 –	„Slyšeli jste, že bylo řečeno otcům: Nezabiješ! Kdo by zabil, bude vydán soudu.
Já však pravím, že již ten, kdo se hněvá na svého bratra, bude vydán soudu;
kdo snižuje svého bratra, bude vydán radě;
kdo svého bratra zatracuje, propadne ohnivému peklu.“ (Mt 5:21-23)
(My jsme za nejtěžší hřích prohlásili smilstvo … ale Ježíšovo varování o nebezpečí hněvu jsme podcenili.)

Spravedlivý hněv může být ctností. Ale Ježíš nás upozorňuje, že je nutné se spravedlivým hněvem obezřetně zacházet, jinak se nám lehce vymkne z ruky a přeroste do hněvu nespravedlivého. (A od nespravedlivého hněvu je jen krůček k nenávisti.)
 –	Je nám jasné, že za vraždu nebo zaviněné zabití budeme souzeni a potrestáni. Ale Ježíš říká: „V Boží rodině se vám dostává od Boha veliké péče a úcty – proto budete i vy budovat úctu k ostatním. Kdo se proviní, bude volán k odpovědnosti.“ (Souhlasíme s tím.)
 –	„Už za nespravedlivý hněv budete vydáni soudu!“
 –	„Kdo někoho snižuje, bude postaven před Nejvyšší soud!“ (Nejde jen o nadávku typu: „racha“
 –	„seš vylízanej mozek“, ale i o nespravedlivá nařčení – nejen Ježíše, nejen sv. Štěpána a Metoděje…)
 –	„Peklu propadá každý, kdo svévolně někoho označí za bludaře, kacíře, bezbožníka nebo posedlého!“
(Tak může být někdo označen jen řádným církevním soudem podle Ježíšových pravidel a samozřejmě s možností řádné obhajoby. Mnozí, kteří byli nenávistně označeni za kacíře, budovali církev, z lásky k ní riskovali a nesli pronásledování od nehodných bratří.)
Ježíš nám ukazuje ochranu před virem nenávisti.
(Protikladem lásky je lhostejnost, ta dovoluje nenávistným konat zlo. Apoštol Pavel naříkal: „Nikdo se mě nezastal, všichni mě opustili“ Srov. 2 Tim 4:16).

Prvním příznakem nelásky (zárodku nenávisti) je naše radost z chyby toho, kdo nám není sympatický.
(Tu radost dokážeme maskovat; i zbožnými frázemi.)

Ježíš nás také vyzbrojuje k obraně proti zlu.
Učedníkům vícekrát připomínal, jak se Abrahám, Mojžíš, Eliáš a Elíša při napadení ubránili. Učedníky obdaroval svou mocí uzdravovat, ale i bránit se. 

Zabít – i v sebeobraně – nebo i nezabít útočníka, ohrožujícího na životě nevinného, poznamená člověka na celý život.
Ale už nezastat se ohroženého nás křiví, poznamenává a oslabuje. Každé „nadělání si do kalhot“ nás ponižuje, mrzačí a sráží pro příště.
Naopak každý statečný projev nás narovnává a do budoucna posiluje a povzbuzuje.

Vraťme se k úryvku evangelia.
„Mějte se na pozoru před lidmi …“ 

Ježíš věděl, že apoštolové nevyužijí vší výbavy, kterou jim nabídl. Proto jim ze své strany přislíbil: „U výslechu při vás bude stát Duch, abyste se ctí obstáli a neskončili poníženi na kolenou.
„Ostatní je na vás – zda se ubráníte nebo ne …“ 

Myslím si, že Ježíš slova našeho evangelijního úryvku říkal smutně.
Děsil se, jak to s námi dopadne, že v našich rodinách, v rodině církve, budeme jeden stát proti druhému. Máme sklon se vidět na straně ubližovaných, ale neptáme se, zda někdy nestojíme na straně útočníků.
Kamení neházíme, ale umíme se nejen slovy přesně trefovat do těch, kteří mají jiné náboženské názory než my.

Máme si opakovat podmínky k Ježíšovu pokoji, máme si opakovat jeho pravidla k hledání pravdy, řešení sporů a provinění. Nejprve pro sebe a pak i pro druhé.

Chartisté se odvolávali na deklaraci lidských práv, kterou podepsala i naše vláda. Augustin Navrátil se ve své petici odvolal na náboženská práva – a jeho petici podepsalo asi 800 000 lidí.
Ježíš podepsal novou smlouvu vlastní krví a my jsme se při svátosti křtu zavázali k jejímu dodržování.
Máme se na Ježíšova slova a odvolávat. Nikdo nemůžeme říci, že jsme Ježíšova pravidla (deklaraci) neslyšeli.
Máme právo žádat o sdělení důvodů k odvolání arcibiskupa Bezáka. Požádali jsme o to slušně.
Církev má být světlem, jako Jeruzalém vystavěný na kopci. Můžeme si dovolit nemít v církvi možnost odvolat se? Můžeme někomu upřít právo na spravedlivou obhajobu?
Nedáváme diktaturám špatný příklad? Nikdo, ani my, se nesmí stavět na místo neomylného.

Nevím přesně, kdo je vinen Bezákovým odvoláním. Papež je za to pochopitelně nějakým způsobem odpovědný. Neobviňuji papeže, ale máme své zkušenosti, možná jsme více zažili než on, ponižující zákaz klást některé otázky.
Kolikrát nám byla strkána hlava do žumpy: „Věříte více Ústřednímu výboru komunistické strany Československa nebo podvratným živlům disentu?“

Omlouváme se za své obavy, že mohlo být Robertu Bezákovu ublíženo. Já se omlouvám za podezření, ale Ježíš nás učí, že podezření se odstraní prosbou k druhému o vysvětlení. (Srov. Mt 5:23-26)
Který táta by odmítl dospělému děcku vysvětlit důvody svého jednání vůči dítěti?

Odvážím se zeptat: Není vina římských biskupů v tom, že si nechávají říkat Svatý Otče?
(Vím, že touto otázkou nesu kůži na trh, okamžitě mě někdo očerní, hned se zvedne nevole některých lidí.)
Ze svých dlouholetých zkušeností v totalitě, ale i v církvi, si myslím, že se tím mezi papežem a námi vytváří hradba zabraňující nám beze strachu vyslovit některé otázky a pochybnosti.
Ale Ježíš nikdy neokřikoval někoho, kdo se slušně ptal nebo měl námitky.
Vím, že za tato slova budu očerněn! Odvolám-li se na Ježíšova slova (Mt 23:9) přitíží mi to. Budu tím více nějakým způsobem obviněn (často po straně).
Každý, kdo chce dělat kariéru u knížecího dvora, má vědět, jaké otázky a jaká slova se nemají klást a jaká slova chce vrchnost slyšet.

Ale Ježíš buduje svou církev na modelu rodiny ...
Něco nás vyučil a učí.
Jsme teprve na cestě, jsme nedokonalí, neexistuje společenství ani rodina bez střetů, chyb a omylů. Ale Ježíš nás pozval také do boží rodiny. A vede nás k tomu, abychom s druhými jednali jako on.
Proto každý z nás máme svým svěřeným (podřízeným) říkat: „Jednej se mnou tak, jako já jednám s tebou. S takovou úctou, s jakou já jednám s tebou.“
Jednejme s nadřízenými s takovou úctou, s jakou jedná Ježíš s námi.
Chceme, aby Ježíš byl mírou našeho jednání.

Dávejme pozor na nelásku v nás samotných.
A važme si prostoru svobody, který nám Ježíš dal a udržujme si jej.

„Ježíši, nikdo není tak moudrý, spravedlivý, milosrdný, nikdo nás nechrání víc než ty – proto jsme si tě zvolili za svého Pána.
Prosíme tě, říkej nám pravdu a upozorňuj nás na chyby, kterých se dopouštíme.“
	Svátek Svaté rodiny

	2018
Svátek Svaté Rodiny       Sir 3:3-17a       Kol 3:12-21       Lk 2:41-52       30. prosince 2018

Vánoční svátky pro nás mají veliký obsah. Společně dobrořečíme Bohu a slavíme Ježíšovy narozeniny – potvrzují to, co rádi slyšíme od Boha už v knihách Mojžíšových: „Na světě je nejcennější člověk. Každý člověk.“

Tady na zemi asi nikdy nedohlédneme a nedoceníme váhu Ježíšova života. 
Těšíme se ze vzájemného porozumění se svými drahými, hodujeme, zpíváme, posloucháme vánoční muziku, chodíme na návštěvy, obdarováváme se ... 
Naše Vánoce snesou i pogrom na betlémské děti a vraždu jáhna Štěpána. 
Myslíme i na ty, které – nejen o Vánocích – postihlo veliké trápení. 

Je dobře, že Vánoce jsou stále svátky rodiny (i pro mnoho lidí nekostelových).
Sám Bůh vymyslel rodinu jako základní a nenahraditelné společenství lidstva. 

Ve svých rodinách se snažíme růst do podoby boží. Ze vztahů v boží Trojici a z Ježíšova života odezíráme program k láskyplnému soužití v našich rodinách.
Bůh se nám dává poznat jako náš Táta-Máma, Ženich, Manžel, Syn, Bratr.
Od Boha se učíme rodičovství a manželství. U Ježíše se učíme synovství (to platí i pro ženy), a partnerství – co znamená být manželkou (to platí i pro muže).

Škoda, že jsme na to pozapomněli a do svých představ o Bohu jsme vnesli mnoho pohanství. Obraz Boha jsme přemalovali podle našich pozemských vladařů. Synovství boží jsme nahradili poddanstvím.
Z Ježíšovy matky Marie jsme udělali císařovnu, místo abychom se od ní učili jako od „starší“ sestry.
Ježíše jsme nepřijali jako „staršího“ bratra; místo jeho následování se mu často jen klaníme a jeho životní styl jsme často smrskli na snahu dodržovat pouze „Desatero“.
A Boží slovo ze 4. „přikázání“ „Desatera“ jsme zúžili na dětskou poslušnost rodičům a církevním představitelům. 

Zakrněli jsme. Krutě jsme zapomněli, že člověk má být obrazem božím. Nechováme se k lidem tak, jako se Bůh chová k nám. Jsme nehodnověrní. 

Každé tři roky na Svátek Svaté Rodiny čteme text o dvanáctiletém Ježíši a jeho rodičích při pouti do Jeruzalémské svatyně.
Čemu jsme se z tohoto důležitého příběhu naučili?

Každý rodič se hrozí ztráty dítěte. Rozumíme strachu rodičů (tenkráte se kradly děti do otroctví).
Ptali jsme se, kdo ze „svaté rodiny“ udělal chybu? 

Židovští mladíci na konci dvanácti let procházejí zkouškou dospělosti. 
Ježíš touto zkouškou výtečně prošel. Jen se ptáme, proč rodičům neřekl, že se v Jeruzalémě zdrží.

Jeho rodiče prošli – i pro nás – tvrdou zkušeností, jak nebezpečné je podcenění toho, co nám Ježíš říká.
„Což jste nevěděli – kolikrát jsme o tom mluvili – že mám svůj program od Otce Nebeského?“
Až za čas Josef a Marie tomuto příběhu a Ježíšovým slovům porozuměli.

„Ježíš byl rodičům poddán,“ slyšíme. To je víc než poslušnost bez odmlouvání.
Židé vedou děti k moudrosti a rozpoznávání pravé autority. Dávno vědí to, co nám potvrdila i psychologie a moderní pedagogika – děti se vychovávají do dvanácti let. Snaží se získat moudrost od Boha pro sebe a k rodičovské výchově svých děti. Když se jim to podaří, děti si váží moudrosti svých rodičů, rozlišují, v čem mají rodiče pravdu. Objevují bohatství autority.

Na tomto základu výchovy dětí pak stojí slova apoštola Pavla:
 –	„Vy otcové nedrážděte své děti“ – nevyžadujte od dětí hloupé a nespravedlivé příkazy. Nesnižujte jejich důstojnost a neznásilňujte jejich svobodu.
 –	Vy děti se učte moudrosti – správnému rozlišování dobra a zla a správnému jednání. Učte se moudrosti.

Stále hledáme hloubku a šíří „Kristova pokoje“, abychom si jej osvojovali a byli jeho šiřiteli.

Příloha:
Můj dnešní štědropředvečerní příběh

Vracela jsem se domů z dnešní vánoční „lucerničkové“ mše z Letohradu – Orlice a čekala v Ústí na nádraží na vlak.
Bylo před šestou večer, tma jak v ranci a nikde nikdo. Hlásili, že vlak do České Třebové přijede na první nástupiště. Tak jsem tam šla, celé nádraží opuštěné, jen na tom nástupišti stál mladík s batohem a kapucí na hlavě.
Stojím a čekám, až přijede vlak a najednou hups! – mladík skočil do kolejiště, šel po jedné kolejnici a balancoval jako na laně směrem k přijíždějícímu vlaku. Furt nikdo nikde, jenom já a ten kluk na koleji.
Hrklo ve mně, ale snažila jsem se zachovat klid, šla jsem k němu a řekla: "Tak už pojďte, už to přijede." On se na mě podíval, usmál se a řekl: "Tak kvůli vám," seskočil z kolejnice a vylezl nahoru na nástupiště. Stačila jsem mu jenom říct: "Vy jste mně chtěl asi zkazit vánoce, žejo?" a už tam byl vlak. Fakt jsem si oddychla.
Nastoupila jsem a mladík se mnou. Sedl si naproti a řekl, že má sedmiletého syna, mívá ho jen ve střídavé péči, ale dnes ho prostě chce vidět, tak jede za ním.
Brzy vystupoval, jen se mě při odchodu zeptal, jestli si myslím, že je důležitější štěstí nebo zdraví. Řekla jsem mu, že myslím, že nejdůležitější je láska, protože i nemocný člověk může být šťastný, když ví, že je milovaný.
Tak krásné vánoce všem!
M. B.

	2021
Svátek  Svaté  Rodiny       Sir 3:3-17a       Kol 3:12-21       L 2:41-52       26. prosince 2021

Tento svátek má pochopitelně přednost před svátkem sv. Štěpána.
Pokaždé se v našich kostelích káže, kdo má větší autoritu a kdo má koho v rodině poslouchat, neboť poslušnost autoritě jsme prohlásili za první ctnost – aby se pohodlně vládlo. A muži samozřejmě obsadili nejvyšší místa.

Před týdnem jsme trochu mluvili z čeho a až kam Ježíšovi předkové a přátelé díky božímu slovu dorostli a kam se jím nechali vést.

Už umíme říci, co znamená slovo svatý, je-li použito o člověku. I o Svaté Rodině platí, že se její členové nechali Bohem zasvětit, uvést do jeho plánů. Svým životem tomu přitakávali. 

Izraelité dodneška řeknou, že jejich existence stojí na věrnosti Tóře, na budování rodiny a slavení soboty.
I členové Svaté Rodiny studovali Tóru, aby jí mohli porozumět a svobodně a s obdivem ji mohli přijmout do svého života. Kdybychom se Josefa nebo Marie zeptali, čím pro ně sobota je, slyšeli bychom od nich:
„Sobota je pro nás darem Hospodina k budování vztahů s ním i s lidmi. Bůh s námi slaví a my s ním. Nikdo nepracujeme (ani otroci a zvířata), slavíme vzájemné přátelství. Všichni si jsme rovni (i do synagogy všichni přicházíme pěšky, bohatí i chudí). Ke slavení v rodině přicházíme v nejlepších šatech – jsme boží nevěstou. Proto zpíváme milostnou „Píseň písní“. Na stůl přinášíme to nejlepší, bílý chléb, víno a maso. Studujeme Tóru, nasloucháme svým učitelům a klademe jim své otázky k božímu slovu. Učíme své děti a vyprávíme si o našich předcích, co všechno zažili na cestě lidu božího, co se jim povedlo a jak se máme poučit z jejich chyb. Vážíme si jich, nechceme zklamat je ani Hospodina. Navazujeme na naše učitele a chceme porozumět božím plánům, abychom věděli, jak dál přispívat ke spravedlivějšímu uspořádání světa. Sobota je pro nás ochutnávkou a nácvikem budoucnosti podle Hospodina.
V modlitbách dobrořečíme Hospodinu za postavení, které u Boha máme.“
(My to můžeme převyprávět svým dětem a vnukům.)

I toto bohatství formovalo Josefa a Marii, jejich přátele a Ježíšovy učedníky. Každý z nich přijal poselství božího slova, přijal jeho naději lepší budoucnosti a přemýšlel, co může pro boží království vykonat, jak být Hospodinu pohotově k ruce. Jejich postoje a jejich práci známe z evangelií.

Svým dětem dáváme jména po Josefovi, Marii, a v některých národech i po Ježíšovi. 
Ale i pro nás, kteří máme jiná jména, jsou tito velcí zasvěcenci božímu programu, vzorem a odkazem.

Pokud známe jmenovce Josefa a Marie (jedinečné příběhy Josefa syna Jákobova, Miriam – sestru Mojžíšovu a další biblické vzory, máme obrovský poklad, který můžeme otevírat i o Vánocích. Pak už nebudeme odkázáni na televizní pohádky každoročně se opakující. Svým dětem a vnukům nabídneme to nejlepší z dějin lidstva.
Včera jsme si čtením z listu Židům připomínali cestu předků Svaté Rodiny od Abraháma až k jejich rodičům.
„Proto obklopeni takovým zástupem svědků, odhoďme všecku přítěž i hřích a vytrvejme v běhu, s pohledem upřeným na Ježíše, který vede naši důvěru v Boha od počátku až do cíle.“ (Žid 12:1-2)

My, kteří jsme také byli přijati mezi Ježíšovy učedníky a spolupracovníky chceme také být svědky živého a žitého božího slova. Patříme do Svaté Rodiny. Její členové nás mají za své nejbližší přátele.
Kéž bychom to mohli my říkat o nich.
„Víra“ nespočívá v odkývání toho, že „je něco nad námi“, ale ve věrném přitakání božím radám a pokynům. 

Už z Mojžíšova vyučování poznáváme, jak a čím se můžeme do lidu božího zařadit.
Ježíšovo vyučování nás vede ještě výš. Učedníkům řekl:
„Nemám vás za zaměstnance, protože zaměstnanec nežije nejvyšším záměrem zaměstnavatele. Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce.“ (Srov. J 15:15)

Každý z nás, kdo chce slyšet tato veliká slova o sobě, se může vydat na Ježíšovu cestu.

	2015
Svátek Svaté rodiny       Sir 3:3-7. 14-17a       Kol 3:12-21       Lk 2:41-52       27. prosince 2015

Slavíme svátek svaté rodiny. Obrazy, nejen ty kýčovité, nám naprosto zkreslily představu o Svaté rodině.
Vážíme si Písma, že idylky míjející se s životem nepoužívá.

Na dnešní slavnost jsme si domluvili poděkování za Boží pomoc k budování našich rodin.

Nejvíce konfliktů a nepochopení i mezi nejbližšími pramení ze špatné komunikace.
Z dnešního úryvku evangelia můžeme pro dobré soužití v rodině (i obecně) získat veliké poučení.
Kde se stala chyba tenkráte ve svaté rodině? Kdo ji udělal?

Událost „nalezení Ježíše v chrámě“ je katolíkům důvěrně známá.
I ve svaté rodině došlo k chybě a tím ke zranění rodičů. (Hřích zde nepřipadá v úvahu.) 

Na pouť tenkráte chodili muži spolu ve svých skupinách, ženy také chodily spolu. Děti chodily s matkami, mladíci od dospělosti chodili s muži. K jídlu a na spaní se každá rodina sešla.
Do Jeruzaléma šel Ježíš a matkou. První večer při návratu se manželé sešli na místě noclehu.
„Kde je Ježíš?“
„Nevím, šel tebou.“
„Šel s tebou.“
„Se mnou nešel, šel přece s tebou. Vždycky přece chodil s tebou.“
„Ano, vždycky chodil se mnou, ale teď už přece patří mezi muže, tak šel s tebou.“ 

Do strachu rodičů se můžeme lehko vžít.
Kdo udělal chybu?

Každý jsme vyrostli v rodině, která byla nějak uspořádaná. Většinou mívá někdo v rodině hlavní slovo.
Měl u vás hlavní slovo táta nebo maminka? Kdo si dokázal dříve přiznat chybu, kdo se častěji omlouval?
Jak by se podobné nedorozumění odehrálo mezi našimi rodiči? Zkusme si to představit … Kdo by se jak choval?

Často rosteme do podoby svých rodičů. Jak se chováme v konfliktech my?

Bylo by zajímavé, kdyby nám naše děti takovou scénu zahráli o nás?

Na příběhu „nalezení Ježíše v chrámu“ se můžeme mnoho naučit.
Je možné (a pravděpodobné), že se Marie s Josefem nehádali (z Písma můžeme vyčíst, že byli osobnostmi veliké úrovně, ale nikdo nespadl učený z nebe).

O Velikonocích býval Jeruzalém plný poutníků k prasknutí.
Ztratilo se vám někdy dítě? (Tenkrát se navíc kradly děti do otroctví.)
Setkání se synem bylo pro rodiče šokující, Ježíš klidně a spokojeně debatuje s cizími chlapy …
Je mu lhostejná úzkost rodičů? Tak inteligentnímu a citlivému hochovi?
Je Ježíšova odpověď pubertální drzostí?

Také vám vaši kladli na srdce: „Řekni, kam jdeš a kdy se vrátíš, abychom neměli starost.“?
To je povinnost a ohleduplnost i mezi dospělými, natož dětí vůči rodičům.

Kdo udělal chybu?
Hádat nemá smysl. Písmo nás učí přemýšlet, učí nás umění hledat příčinu chyby.
Kdo udělal chybu?

Čteme, že ani rodiče nějaký čas neporozuměli Ježíšově odpovědi.
Až časem rodiče pochopili slova svého syna: „Ale vždyť jsem vám přece říkal, že jsem dostal od Otce své poslání.“
Z vlastní zkušenosti víme, jak nějaké zranění ovlivňuje naše přemýšlení a přiznání chyby.
Jinak chápeme situaci u druhých lidí a jinak, když jsme sami zasažení strachem, pocitem nepochopení atd.

Napadne nás další otázka: Nevěděl snad Ježíš, že ho budou rodiče hledat? Nejméně dva dny(!)?
Proč je nešetřil? Proč jim neřekl: „Milí rodiče, chlapi tady nevedou hospodské řeči, hledají odpověď na některá místa v Písmu a já jim mohu pomoci najít odpovědi, dva dny se tady ještě zdržím.“?

Odpověď najde ten, kdo se učí biblicky myslet.

Proč byl zkoušen Abrahám s obětováním Izáka?

Je-li někdo nadaný matematicky a chce-li matematiku studovat, rád přistoupí na to, že jakmile dobře spočítá příklad, hned dostane od učitele příklad těžší. Tak se někteří stali velikými matematiky.
Podobně to platí ve všem.
Každý z nás někde v úspěšnosti počítání matematiky skončil. Podobně jsme dosáhli určité úrovně ve vztahu s nejbližšími a v důvěře v Boha.

Ne každý projde zkouškou Abraháma. Ale někdo se z Abrahámovy zkušenosti s Bohem může poučit, že Bohu můžeme důvěřovat více než sami sobě, víc než největším lidským osobnostem.

To, co je psáno v Písmu, je k našemu poučení. Josef a Marie „spočítali velice těžký příklad“, prošli vysokou zkušeností, řekli bychom drastickou.

Rodiče řadu let své děti převyšují, mají náskok ve vědomostech a zkušenostech. Není úplně samozřejmé dovolit dětem, aby nás přerostly, abychom včas rozpoznali, že něčemu už rozumí víc než my.

K čemu ta drastická zkouška Josefa a Marie byla?

„Neslyšeli jste, co vám bylo řečeno? Co jsem vám říkal?“

Nejvíce chyb se dopouštíme špatnou komunikací.
Často nepečlivě informujeme druhé!
Často nenasloucháme pozorně druhým!
Škoda, že se doma a ve škole neučíme pečlivé komunikaci.

„Neslyšel jsi, co ti bylo řečeno?“

Nám známý mořeplavec Rudolf Krautschneider vypráví příběh o spolužácích. Mladíci Joachym, Hans a Klaus a děvčata Inge a Heni si pronajali jachtu a vydali se na moře. Joachym měl kapitánské zkoušky. Po namáhavé několikadenní plavbě se moře uklidnilo a posádka si odpočinula a užívala klidnou plavbu. „Pojďme se vykoupat.“ Všichni nadšeně naskákali do vody. Časem ale zjistili, že se zvedá vítr a jachta se vzdaluje. Ze všech sil ji doplavali. Ale zjistili, že Joachym nespustil z jachty žebřík. Snažili se nějak dostat do jachty … Přišla bouře.
Za dva dny našli rybáři opuštěnou loď.

Joachym měl kapitánské zkoušky, samozřejmě, že se učil: „vždy je nutné z lodě spustit do moře žebřík“. 

„Jiftáchu, proč jsi Hospodinu obětoval svou dceru?
Neslyšel jsi, že Hospodin přísně zakazuje lidské oběti?
Neslyšel jsi nic o nerozumných slibech? Neslyšel jsi …“

(Na Abrahámově zkoušce a příběhu Jiftácha a jeho dcery jsme se snažili učit přemýšlet.) 

Naše osobní historie i historie lidstva by byla úplně jiná, kdybychom Bohu pečlivě naslouchali …

Kolika zraněním a chybám bychom se vyhnuli, kdybychom si navzájem pečlivě naslouchali ...

Josef s Marií prošli touto zkouškou, aby brzy poznali, jak se vyplácí pozorně naslouchat. (Aby počet svých chyb snížili na co nejmenší počet.)

Komunikaci se můžeme a máme učit. Bůh nás učí přemýšlet. Zadarmo! 

	2012
Svátek Svaté rodiny       Sir 3:3-7. 14-17a       1 J 3:1-2. 21-24       Lk 2:41-52       30. prosince 2012

2. čtení jsem vybral z dodatků k našemu svátku. 
Nikdo nám nenabídl takové postavení jako Bůh. Jsme jeho dětmi, členy boží rodiny.

„Věřit jménu (Božího Syna Ježíše Krista) znamená důvěřovat Ježíši a následovat jej, jeho způsob života přijímat za svůj.
„Klanění“ nevyžaduje mnoho pohybu a námahy. Zato vydat se za Ježíšem, hnout se k pomoci bližnímu, může být namáhavé.

První křesťané se nazývali svatými. Věděli, že jsou hříšní, ale na zasvěcení se Boha lidem, odpovídali zasvěcením sebe sama božímu království.

V Jeruzalémě prý o svátcích bývalo až milion poutníků. Tenkráte kradli děti do otroctví mnohem více než dnes.
Už kdysi jsme hledali, kdo ve svaté rodině udělal chybu. 

Toho, kdo se s vděčností nechává vést vyučováním Božího slova, kdo nepokládá poslušnost vrchnosti za první ctnost, kdo nepřijal postoj ohnutých poddanských hřbetů – toho pochopitelně lehko napadne otázka: „Jestli Ježíš viděl dopředu, proč rodičům neřekl, že se v Šalamounově podloubí při debatě o Hospodinu s profesory zdrží?“
Také vám v mládí vaši rodiče říkali: „Řekněte, kdy se vrátíte, abychom o vás neměli starost“?

Někteří zaměstnanci si myslí, že šéf firmy má pohodlný život, jen si užívá. Podobně smýšleli někteří nevolníci o šlechtě, některé malé děti o rodičích. Podobně falešné představy míváme o svaté rodině. 

Za Ježíšovou stručnou odpovědí z evangelia je třeba si dosadit dlouhé rodinné hovory. 

I ve svaté rodině došlo k chybě a k velikému zranění.
Kéž bychom se od této rodiny naučili řešit své chyby a názorové střety:
 –	v našich pokrevních rodinách,
 –	v rodině naší církve,
 –	v rodině křesťanských církví.
 –	Kéž bychom jednáním a svými postoji k lidem jiných náboženství hlásali, že jsme všichni dětmi jednoho Otce Nebeského.

Kéž bychom včas respektovali, že děti – a pak naše snachy a zeťové – mají svůj život, své poslání od Boha, svou odpovědnost a svůj rozum.

Mě ještě čeká – jestli se toho dožiji – abych byl dobrou „tchyní“ svému nástupci v letohradské farnosti.

Ježíšovi rodiče dostali tvrdou lekci – souhlasíte s touto formulací? Podcenili Ježíšovo dřívější slovo o jeho poslání.

Slova – zvláště některá – nejsou ke klanění.
Víme, jaké následky znamená podcenění některých slov. Například:
Kouření škodí zdraví.
Nekupuj laciný alkohol.
V zatáčce se nepředjíždí.
Vyber si odpovědného manžela, nejdi pod svou cenu.
Neber si člověka závislého na alkoholu, mamince, …
Manželství je třeba budovat.
Odpouštějte si co nejdříve.
Obraťte se a změňte smýšlení.
Přinášíš-li tedy svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar.
Hledejte boží království a vše ostatní vám bude přidáno.
…

Nikdo nemůžeme říci: „Nic takového jsem neslyšel“.

Jestli Svatou rodinu nemáme pouze k získávání protekcí, jestli se jí pouze neklaníme, jestli s ní máme soucit a vžijeme se do jejího strachu, jestli se z chyb Ježíšových rodičů chceme poučit, pak se můžeme z tohoto příběhu mnoho naučit.

Slovo boží je nám dáno k porozumění, osvícení, pochopení, ku pomoci.

Nedovedu si představit život bez knížek a učebnic. Jaké bohatství – oproti našim předkům – máme na dosah ...

Ježíšovi rodiče a apoštolové neměli doma jedinou knihu.
A přesto se jim dostalo jedinečného vzdělání.
Díky Božímu slovu a Ježíšovu vyučování (Nový zákon ještě nebyl) se jim dostalo toho nejpodstatnějšího k životu, k porozumění sobě, vztahům s druhými a s Bohem.
(Neznali naši psychologii, ale mnoho jim pomohly i texty, které nám na dnešní svátek liturgie nabízí.)

Stáli bychom o rozhovor s nimi?
O jak dlouhý rozhovor bychom měli zájem?
O čem bychom s nimi rádi mluvili?
Jaké otázky bychom jim položili?
Za jak dlouho by náš rozhovor vázl?

Mluvit s Ježíšovými rodiči nebo učedníky o politice, drahotě, chybách druhých lidí, by bylo škoda času.
O našich vztazích a chybách v rodině by mělo smysl mluvit.
V tom by nás ale zřejmě odkázali na slovo boží a jejich příběhy v Písmu.
Naše děti také na jejich otázky odkazujeme k pramenům informací. Mají-li znát důležitou knihu, řekneme: „Přečti si ji a neopisuj obsah knihy od spolužáka. Nenapovídáme jim to, co se mají naučit z učebnice nebo vyučování.
Nevaříme za dospěle děti jídlo pro jejich rodinu, neuklízíme za ně jejich byt, neplodíme za ně děti, nestavíme za ně dům, nevysazujeme za ně jejich zahradu. Pomáháme jim, ale každý máme svůj život.

Příběh o nalezení Ježíše v chrámě je velice praktický pro život! (Proto byl napsán.)
Znovu řeknu: Pro praktický život rodiny všeho typu.
Na mé Poznámky ke svátku sv. Štěpána se mě kamarád z chlapů ptal: „Kdo řídí církev? Duch svatý? Lidé? Co je a co není Církev?“
Zeptal jsem se: „Jak to je u Vás doma? Kdo řídí Vaši rodinu?
Odpověděl mi: „U nás doma? Určitě i omylní lidé.“

Tak to s námi je.
Přes všechny svátosti, kterými jsme prošli, děláme nejen chyby, ale hlavně nenasloucháme slovu božímu dost pozorně. To není přeslechnutí, ale veliké podcenění božích slov!
Lékárníci si nedovolí zacházet s předpisem lékaře a pravidly o míchání léků tak, jako my lajdácky zacházíme s Božím slovem!
Vedeme velice zbožné řečičky, papouškujeme oslavné řeči o Božím Slově, okuřujeme kadidlem lekcionář a sebe navzájem.
Nežijeme patřičně podle Božího slova v rodině i v Církvi. Apoštolové se nenaparovali jako my.
Pavel si dovolil opravit sv. Petra. A sv. Petr to uznal.
Apoštolové dělali chyby i po seslání Ducha svatého, ale „neokuřovali se“, nýbrž své chyby poctivě přiznali a nechali je napsat do Skutků apoštolů.

„Ježíšova matka vše to, co se stalo, co prožili, a co od Ježíše slyšela, uchovávala ve svém srdci.“
„Uchovávat v srdci“ je víc než jen uchovávat v paměti, víc než jen v citech. Židé od srdce vkládají „poznání“, moudrost a chtění (láska je čin).

Tu větu o Marii uslyšíme za čtrnáct dní znovu!!

	2009
Svátek Svaté Rodiny       Sir 3:3-7. 14-17a       Kol 3:12-21       Lk 2:41-52       27. prosince 2009

Chceme dnes poděkovat za svá manželství, za děti a rodiče.
Také chceme prosit Boha o vyučování a o pomoc, aby se nám naše soužití v rodinách dařilo. (Soužití s nejbližšími je největším uměním.)

Tóra znamená Učení!
Přijali jsme její vyučování.
Tóra nás také vyučuje jak to má v rodině chodit.

Kdyby někdo neznal vyučování Tóry, mnoho by si z vyprávění o dvanáctiletém Ježíšovi neodnesl.

V Desateru stojí: „Cti svého otce i matku, abys byl dlouho živ na zemi, kterou ti dává Hospodin, tvůj Bůh.“ (Ex 20:12). Kniha Ježíše Siracha mluví stejně.
Není to nařízení, přikázání nebo rozkaz jako na vojně.
Bůh neporoučí. Bůh nám slouží, uchází se o nás a zve nás do své životadárné blízkosti.
Proto i každá pravá autorita má přicházet se zájmem a službou k těm, kteří jí jsou svěřeni. (Na vojně, ve válce a v diktatuře je tomu jinak.)
Bůh říká: „Jsem tu navždycky pro vás“. 
Totéž nabízejí milující rodiče svým dětem. 

Přirozená autorita nemusí říkat: „Musíš mě poslouchat „z moci úřední“, protože jsem tvůj rodič, protože jsem Bůh.“
Kdo objeví péči rodičů a má k nim úctu, bude se mu dařit …
Kdo přijme péči zachraňujícího Boha, zůstane svobodným člověkem.

Dítě se po narození dlouho rozkoukává okolo sebe.
Dítě je odkázané na rodiče, bez jejich péče by zahynulo.
A služba rodičů dětem samozřejmě převažuje nad tím, co rodiče po dítěti chtějí.
Rodiče své děti nejen uvádějí do života, ale také připravují svým potomkům cestu k důvěřování Bohu. Jestli dítě vidí, že si jeho táta váží jeho maminky a maminka jejich táty, jestliže rodiče jednají s dítětem s úctou, pak dítě snadněji objeví autoritu jako velikou pomoc.
Jestli je vzájemná úcta rodičů porušená, jestli dítě nezažije v rodině v dostatečné míře jistoty, bezpečí a úcty – nedivme se, jestli dítě nebude stát pevně na nohou.
Na vztahu rodičů a jejich vzájemné úctě stojí rodina.

Po svatebním obřadu přišli novomanželé do sakristie. Ženich se ptal: „Pane faráři, tak kolik jsem dlužen?“
„No, to záleží, jak si ceníte nevěstu.“
Ženich sáhl do saka pro prkenici, otevřel ji – a vytáhl deset korun.
Pan farář se podíval na nevěstu – a pět korun mu vrátil.

Zkusme si položit několik otázek:
Na kolik sis o svatbě cenil nevěstu (ženicha)?
Na kolik si manželky/manžela ceníš dnes? 

Víš kolik si manželky/manžela cení Bůh?
Na kolik si ceníš sebe?
Na kolik si tebe cení Bůh?

Na kolik si tě dítě cenilo v pěti letech?
Na kolik si tě cení v pětadvaceti letech?
Na kolik si ceníš své dítě ty?
Na kolik si tvé dítě cení sebe sama?
Na kolik si tvého děcka cení Bůh?

Teď si všimneme úryvku evangelia.
Už rozumíme označení svatá rodina. (Bůh se zasvětil nám. Manžel zasvětil svůj život manželce a manželka manželovi, rodiče se zasvětili dětem. Křesťan se zasvěcuje Bohu a Ježíšově věci pro svět.)
Tu událost s dvanáctiletým Ježíšem jsme kdysi podrobněji promýšleli. Stručně připomenu:
Ve svaté rodině se někde stala chyba, došlo ke zranění. Hřích jsme vyloučili. (Zrovna tak řeči o „tajemství“.) Jestli ovšem Ježíš věděl, že ho budou rodiče se strachem hledat, ptáme se, proč nepředešel jejich velikému trápení. Kdo udělal chybu?
Děti chodily s ženami, kluci od své dospělosti (obřadu „syn přijetí Tóry“) chodili s mužskými.
Klíč k pochopení je v Ježíšových slovech: „Nevěděli jste“.
To znamená, že předtím doma Ježíš zřejmě vícekráte a v dostatečném množství mluvil o svém poslání. I Ježíšovým rodičům se stalo, že kluka podcenili.
Pro nás je tato událost velice poučná. Jsme vedeni k tomu, abychom respektovali jedinečnou osobnost svých dětí a poslání svých dětí, ke kterému je zve Bůh.

Není tragické, dopouštíme-li se chyb v soužití a ve výchově děti. Tragické by bylo, kdybychom je nehledali a nechtěli z nich vybřednout a poučit se.
Ježíšovi rodiče se učili.
A celá událost ukazuje také jaké ovoce manželům přináší, nechají-li se vyučovat o manželství podle Písma. Josef se s Marií nepohádal kvůli tomu, že si každý z nich myslel, že kluk jde s tím druhým.
Neudělejme zkrat, že dostali od Boha více milostí než my (boží obdarování je každému z nás nabízeno v neomezeném množství). Je to výsledek spolupráce s božím vyučováním.
Pro Ježíšovy rodiče bylo Písmo, v době Ježíšova dětství, jen to, čemu my (nešikovně) říkáme Starý zákon. My máme k dispozici i Ježíšovu výuku.

My křesťané jsme Židům – svou odpudivou přezíravostí k nim – nepomohli objevit hodnotu Nového zákona. Židé mají jen „Starý zákon“, ale nechávají se jím vyučovat a obdivuhodně domýšlí biblické příběhy.
Podle jednoho jejich vyprávění Abrahámův otec Terach vyráběl modly. Jednou odjel sjednat větší obchod do sousedního města a svěřil svůj obchod na starost mladíkovi Abrahámovi. Ale ten, místo práce v krámě, vzal sekyru a všechny bůžky roztřískal, až na největšího – tomu vrazil sekyru do ruky.
Když se Terach vrátil, křičel na syna: „Co se to tady stalo?“
„Uvařil jsem jim výborné jídlo, ale oni se o ně začali prát. Tak na ně ten největší vzal sekyru a všechny je roztřískal. Podívej, ještě ji má v ruce!!“
„Co mě to vykládáš, vždyť to jsou sochy ze dřeva. Sám jsme je vyrobil!“
„Tak proč ses k nim modlit, zabedněnče?“ Odpověděl tátovi syn a rozbil sekyrou i poslední modlu.

Židé tímto vyprávěním vychovávají své děti k tomu, aby děti věděly, že mají rozpoznat modly svých rodičů a rozbít je. Falešné představy o Bohu, o sobě a o dětech.
Rodiče vědí, že jen tak je mohou děti přerůst. A že se třeba nakonec od svých dětí něco přiučí.
Ke stejnému poznání a požehnání došli i Ježíšovi rodiče.
To ohromně důležité poznání pro výchovu a sebevýchovu, ještě se k tomu více brzy vrátíme.

Pro ty, kteří pracují s texty Písma připomenu co jsme si před pár týdny říkali k Ježíšovu slovu:
Kdo pomůže spravedlivému, dostane odměnu spravedlivého, kdo prokáže něco dobrého prorokovi, získá odměnu proroka, kdo poslouží učedníku Ježíšovu, dostane se mu odměny Mesiáše.
Došli jsme až k tomu: Kdo se svým dítětem jedná pěkně nejen z krásné a přirozené péče milujícího rodiče, ale uznává své dítě jako Ježíšova bratra – to je další stupeň porozumění Ježíši a přijetí nové úrovně jednání – pak se tomu rodiči dostane mesiášské odměny. 
Doplňte si, co pak může znamenat, když dáte dítěti hračku nejen proto, že máte rádi své dítě, ale i proto, že je to Ježíšův učedník. To není otázka získání zásluh, ale porozumění Ježíši – nový přístup k děcku. Jednám s ním nejen s větší úctou, ale podle Ježíšova způsobu jednání, podle jeho pravidel.

Svrběl mě jazyk, abych k našim možnostem vedení a vychovávání Biblí našich dětí ještě něco přidal, ale ovládl jsem se. Budeme pokračovat za tři neděle. Bude se číst o svatbě v Káni a tam si všimneme, na jakou úroveň se Ježíšova matka díky Písmu dostala.

	2006
Svátek Svaté rodiny       Sir 3:3-7. 14. 17       Kol 3:12-21       Lk 2:41-52       31. prosince 2006

Vypadá to jako běžná rodinná historka, naštěstí je to jinak – k našemu obohacení.
Vyprávění o „nalezení chlapce v chrámě“ je tak bohaté, že stihneme jen kousek.
Často podceňujme biblické texty, jako už známé, kloužeme jen po povrchu, neboť si myslíme, že „to přece už známe“.
(I ve svaté rodině se stávají chyby a dochází ke zraněním.)

Nejméně třikráte do roka měli muži (od dvanácti let) povinnost návštěvy chrámu v Jeruzalémě (ženy jednou ročně). Dvanáctiletí kluci tenkrát byli velice vyspělí, zastali mnoho práce (u nás před sto lety šly dvanáctileté děti do služby), ve třinácti letech procházeli iniciační zkoušku dospělosti. 

Z Nazareta do Jeruzaléma je 120 km, šlo se několik dní. Děti chodily s matkami, mužští měli své skupiny. Večer se rodina sešla. První večer při návratu se ukázalo, že Ježíš mezi vracejícími se poutníky není.
Možná se odehrál podobný rozhovor:
Marie: „Josefe, kde je Ježíš“?
Josef: „Já nevím, přece šel s tebou“.
Marie: „Se mnou nešel, šel přece s tebou.“
Josef: „Se mnou nešel, vždycky chodil s tebou“.
Marie: „Chodil, ale to byl malý, já jsem měla za to, že tentokráte šel s tebou (už mu je dvanáct let)“.

Na velikonoce přicházely do Jeruzaléma desetitisíce lidí, nebylo ve městě úplně bezpečno, chápeme starost a zodpovědnost rodičů …

Den cesty měli za sebou, den cesty šli nazpět a třetí den hledali Ježíše v Jeruzalémě …
Matka zoufale říká: „Dítě, proč jsi nám to udělal? Tvůj otec i já jsme tě s bolestí hledali.“
„Nevěděli jste, že musím být v tom, co je mého Otce?“

Mohla by to být odpověď drzého kluka – nebo i druhá možnost, stojící za veliké uvážení.
Ježíš je přece Boží Syn – co když je jeho otázka způsobem výuky?
Nejkvalitnější výuka není ta, při níž učitel žákům všechno vysvětluje, ale klade žákům otázky. Toto je častý způsob vyučování u Židů a Ježíš byl Mistr takového vyučování.

„A proč jste mně hledali? Nevěděli jste, kde mám být?“
Ježíš diskutoval s rabíny a kladl jim moudré otázky. Samozřejmě mnoho věcí vědět nepotřeboval, ale kladl jim otázky jako vyučující. Už ve dvanácti letech.
Nevíme, kdy si Ježíš uvědomil, že je Božím Synem. Jako u malého dítěte probíhá proces uvědomování si okolí a sebe, podobně tento proces proběhl i u Ježíše a je možné, že ten proces uvědomění si, že není jenom člověkem, nebyl hned na začátku, ale právě, když byl v chrámě už jako dospělý, ve dvanácti letech.

Současně rodičům poskytl výuku: „Josefe, maminko, proč jste mně hledali jako nějakého zatoulaného chlapečka, měli jste plnou hlavu strachu a přitom jste zapomněli, kdo jsem. Ty, maminko, už nevíš, kdo je můj táta? Myslíš, že můj Otec se o mně nedokáže postarat, nemyslíte, že jste se zbytečně starali a strachovali? Pobíhali jste po všech možných příbuzných v Jeruzalémě a vůbec vás nenapadlo si říct: „vždyť je to Syn Boží a jít rovnou sem?“

V Ježíšově otázce je celá řada výzev a poučení. Všimněme si i věty: „Oni nepochopili, co jim tím chtěl říci.“
A pak: „Jeho matka všechno uchovávala ve svém srdci.“
Pro ostatní lidi to byl neposlušný kluk, ale Maria o tom uvažovala, přemýšlela.

My oslavujeme Ježíšovu matku za kdovíco všechno, ale vůbec nás nenapadne, že Maria byla postavená Ježíšem před hotový fakt, který musela sama vyřešit.
Uvědomme si, že v Písmu nejsou jen historické popisy, ale to, co tam je napsáno, má sloužit k našemu (praktickému) vyučování. Ježíšův způsob vyučování je určen pro všechny. Jako vyučuje a mluví s Marií, tak (stejným způsobem) vyučuje i nás, stejně mluví s námi.
Jako byla Maria stavěna před otázky, které si musela sama vyřešit, tak to je i v našem soužití s Bohem.

Věta: „Oni to nepochopili“, nás má trknout.
Jak tomu rozumíme my?
O tom se mnoho nemluví. Raději Marii prázdně lichotíme (kdyby se nás někdo zeptal, v čem je Mariina velikost, budeme možná říkat zbožné fráze, jako „bohatý mladík“ říkal Ježíšovi). 
Proč si nevšímáme, jak se Marie stala královnou učedníků?
Proč ve vztahu s Bohem a v porozumění Písmu kloužeme po povrchu?
Jestli to stačilo nám, tak našim inteligentním dětem a vnukům to stačit nebude.
Proč se nebavíme o Písmu hlouběji? Proč se chováme jako ti, co „nepochopili, co jim chtěl říct“?

Tyto texty čteme ve vánoční době, ve slavnostní atmosféře a tím celá věc hasne. Přitom celá událost může okolo rodinného stolu vyvolat zajímavou diskuzi. Mnoho se můžeme naučit.
Kolikrát chceme řešit životní situace a chceme od Boha odpověď, ale on nám ji nedá, protože tu odpověď máme najít sami, to je naše práce.
(Někteří lidé si všimli, že Ježíš v evangeliích na mnoho otázek neodpovídá. Nepřehlíží tazatele, ale učí nejlepším způsobem, na některé otázky jsme schopni najít odpověď sami, ať se lenoši nevymlouvají.)
Jestliže se nenaučíme-li se s Bohem mluvit, nedojdeme k odpovědi. Kdyby někdo zanedbával angličtinu, nemůže se divit, že se pak v Anglii nedomluví (i tak mu to dá práce).

Dáme-li si s dnešním textem trochu práce, vidíme, jak veliký má dosah.
Nepřehlédněme!, že Bůh, když nám chce cokoliv říci, často nám klade otázky.

Jestli se Ježíšova věc o „božím království“ má ve světě hnout (jen ten, kdo nechce vidět, nevidí, že zatím skomírá), potřebujeme si lépe s Ježíšem rozumět. (Má snad někdo lepší recept?)

Kdysi mně Bohumil Bílý (veliký biblista, který mi otevřel dveře k porozumění Bibli) položil otázku, jak rozumím větě: „Nebude učit bratr bratra, nebude vám muset nikdo nic vysvětlovat.......“ (srov. Žid 8:11). 
Neuměl jsem dobře odpovědět. (Písmo nám připadá jako „posvátný“, dost nesrozumitelný text, který se čte v kostele, ale když se chceme něco dozvědět, raději otevřeme Katechismus, tam jsou prefabrikované odpovědi.) Musel jsem si nejprve vyhledat a promyslet řadu textů. 

Bohumil Bílý sám říkal, jak se mu nejdříve slova, „nebude učit bratr bratra“ nezdála, ale jak později dal Ježíšovi za pravdu, když pochopil jeho vyučovací metodu.

Ono: „Všichni budou vyučeni od Boha“, se netýká všech lidí, ale jenom těch, kteří dobře přemýšlejí.

Objevy v přírodních vědách byly učiněny bez poučování z knížek, na základě přemýšlení.
Podobné procesy nás čekají při četbě evangelia. Potřebujeme si uvědomit a přijmout, že Bůh nám nebude napovídat věci, které musíme sami vyřešit, jako první učedníci. (I když třeba nejsme na jejich úrovni, ale v něčem máme porozumění Ježíšovi ulehčeno, můžeme už navázat na to, k čemu učedníci došli.)
Evangelium není těžká věc, ale my mu nerozumíme proto, že tam strkáme svoje „hotové“ názory. Tím mrzačíme text evangelia a také vlastní způsob uvažování.

Odpovědní rodiče by měli vědět, že jejich posláním je uvádět dítě do světa. Neměli by ovšem přehlédnout, že také mohou ze svého dítěte udělat duševního mrzáka. 

Často máme za to, že dobrý učitel se má věnovat především zanedbaným žákům, aby nedostali pětku. Těm se má dostat pomoci, aby se ze své zanedbalosti dostali mezi dobré žáky. Ale nejvíce je třeba se věnovat dobrým žákům, neboť z podprůměrných nebudou chytří, špičkoví lidé, odborníci. Ti posunují svět. Jinak bychom měli například v nemocnicích jenom samé saniťáky a žádné pořádné lékaře.
Tak je to i ve vztahu s Bohem. Ježíš přišel pro všechny, věnoval se i lidem na okraji. Zváni byli všichni, ale Ježíš se nejvíce věnoval těm nejlepším, kteří to pak „někam dotáhli“. (Řada z nich vyšla z lidí na okraji, zanedbaných.)

V svém zaměstnání se samozřejmě snažíme dosáhnout vysoké laťky, ale nezřídka slýcháváme: „Já to v náboženství zase tolik nepřeháním“.
Šli bychom k lékaři nebo truhláři, který by řekl: „Víte, já to s medicínou, s truhlařinou, moc nepřeháním“?
Lidé se rozvádějí s tím, který to moc v manželství „nepřehání“. Co s tátou, který to moc nepředání s výchovou dětí? To je neštěstí.

Vidí-li děti na nás, že se ve vztahu s Bohem „moc nepřetrhneme“, pak nepočítejme s tím, že ke vztahu s Bohem nalákáme.
Každý vztah je pracný a vyžaduje pořádně přemýšlet.
Bůh chce, abychom dobře chápali evangelium a ne přijali nějaké převzaté nauky například ze „zbožných knížek“. Každá dobrá práce a každé dobré podnikání chce své.

Já sám mám velice dobrou zkušenost s dětmi, že rozumí pravdám o Bohu víc, než si rodiče myslí.
Ale rodiče často svým nekvalitním vztahem a nepřemýšlením o Bohu srážejí děti na nižší úroveň. Nejlepší výuka není vysvětlování a podrobný popis, ale naučit dítě správně myslet a přemýšlet. Týká se to i rodičů a nás samotných při naslouchání Písmu.
Je mnoho lidí, kterým se Bible nelíbí a sáhnou po zbožné knížce. Jiní sáhnou po dobré literatuře. Ale je otázkou, jestli se nemíjíme s tím nejhodnotnějším a nejdůležitějším.

Bůh nesvěřil rodičům děti jen k tomu, aby jim pomohli k blahobytu, ale aby jim objevovali smysl života a přiváděli je k Bohu.

I my jsme zdědili základní biblickou modlitbu (posvěcenou samotným Ježíšem): „Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný.
Budeš milovat Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou.
A tato slova, která ti dnes přikazuji, budeš mít v srdci.
Budeš je vštěpovat svým synům a budeš o nich rozmlouvat, když budeš sedět doma nebo půjdeš cestou, když budeš uléhat nebo vstávat. (Dt 6:4-7)

(Ježíš zbudoval církev podle modelu rodiny. Hlavní slovo v rodině má slovo boží, ne otcové a matky.)
Slavnost Ježíšovy Matky

	2022
Slavnost Ježíšovy Matky       Nm 6:22-27       Gal 4:4-7       l 2:16-21       1. ledna 2022

(K národním sportům přibylo odpalování rachejtlí ...)

Slavnost Nového roku má pro lid Izraele veliký význam. Umožňuje nám další možnost pokračování na cestě v přibližování se k Bohu, lidem a vlastnímu uskutečnění – k dospělosti božích dcer a synů.
Izrael je lidem na cestě – od Abraháma a jeho rodiny, Mojžíše a jeho lidu, přes Marii a Josefa až po nás – kteří jsme také pozváni.
Být pozván, ještě neznamená nutně patřit do lidu Izraele. Ten, kdo by se nevydal cestou vystupování (jako po spirále), nedorostl by k vědomému přijetí životního stylu podle Mojžíše a Ježíše.

Biblické lekce vybrané k našemu Novému roku jsou sympatické a prozíravé. Jen neopomeňme manžela Ježíšovy matky, dodneška mnoho znamená i pro Ježíše.

Je pro nás velikým povzbuzením, že před dvěma tisíci lety v sobě našli zalíbení dva mladí lidé, kteří navíc významně porozuměli Bohu a byli ochotní ze všech svých sil žít podle pokynů Hospodinovy Smlouvy s Izraelem.
Žili v jednoduchých podmínkách, bez našeho závratného komfortu.
Koho by nezajímalo, jak žili, co jedli, jaké měli nádobí, jak Marie bez kamen vařila? Měli nějaké oblíbené jídlo? Jaké měli sociální zařízení? Spali na zemi nebo v posteli? Jak trávili volné chvíle? Měli děti tenkráte hračky? Sladkosti? Jaké hry hráli? Jaké svátky slavili? Jaké písně zpívali, jakých melodií? Jak vychovávali děti? Jak vypadalo tehdejší vyučování ve škole? Co věděli o světě?
Víme, o čem přemýšleli? Jaké příběhy si vyprávěli a jaké měli životní vzory? Jak žili své manželství a rodičovství? Kdo u nich měl hlavní slovo?
Jaké představy máme o jejich životě a z čeho čerpáme k jejich porozumění? Co bychom uměli říci třeba studentům střední školy? Nebo vysokoškolákům?

Marie je pro naši patriarchální církev stále nezpracovanou postavou. 
Josef i Marie jsou poctivými a bystrými učedníky Mojžíše a brzy i Ježíše.
Více známe – a to je pro svět mužské nadvlády převratné – úroveň Mariina jednání při „zvěstování“ a úroveň její modlitby: „Dobrořečí má duše Hospodinu.“
Marie je nejbystřejší učednicí Ježíše – viz její jednání při svatbě v Káni Galilejské.
Je nám příkladem v naší snaze porozumět Bohu? Co jsme od ní odkoukali a přejali? (Lichocením o její výjimečnosti to nenahradíme.) Před týdnem jsme slyšeli něco dramatického z jejich života. Jak se jim ztratil syn. Můžeme odhadovat, jak asi jednali. Myslím, že se nehádali, kdo nedohlédl na návrat kluka z pouti. Jak řešíme naše spory my? Jak si řešení našich sporů představuje Bůh? Co se nám osvědčilo? Krásných otázek je mnoho.

Ale začněme od prvního čtení. Co je požehnání?
Co tím boží slovo myslí?
Jak smysl požehnání vysvětlíme dětem?

Jak Josef a Marie žehnali Ježíšovi?
Zajímá nás, co o smyslu požehnání věděli?
Že štědrá a věrná boží péče je požehnáním?
Věděli, že si boží přízeň – požehnání – nemusíme u Boha teprve vyprošovat, ale že o ně máme prosit. 
Hospodin je tak štědrý, že nechává svítit slunce a padat nebeskou vláhu na dobré i zlé. Pečuje o všechno své stvoření.

Proč o Bohu mluvíme nepřesně? Nezaslouží si snad Bůh – který je velice pečlivý i v řeči k nám – pečlivé vyjadřování?
Udělat druhému křížek na čelo může být modlitbou, ale biblické požehnání – říkali jsme si – má mnohem, mnohem větší obsah. Je životním svědectvím žehnajících žehnaným o věrném a spolehlivém božím přátelství (to je víc než ručením celým svým majetkem). Mnohokrát jsme o tom mluvili.
Proč o tento typ požehnání nestojíme? Nechceme se za Boha zaručit?
Kdy budeme s božím slovem více pracovat?

Chybí nám bázeň před Bohem. 
Proč o Marii říkáme „Matka Boží“? 

Překlad druhého čtení je pro mě nesrozumitelný. Ale nikomu to zřejmě nevadí (po přečtení řekneme: „Slyšeli jsme slovo boží,“ a máme to za sebou, už s ním nepracujeme).
Ježíš se narodil (tak jako ostatní Izraelité) do úžasné Smlouvy Hospodinovy, nenarodil se pod nějakou knutu nelidských nebo nerozumných zákonů.
I my jsme se narodili jako svobodné dcery a synové z královského, božího rodu. Jenže, nejen Izraelité, ale i my, kristovci, se zpronevěřujeme božímu přátelství (Smlouvě) a opětovně upadáme do otroctví pohanským božstvům (svévole a pozemské zajištěnosti).
Proto přišel Ježíš – aby nás z tohoto otroctví opět vysvobodil ke svobodě božích dětí.

Ježíšovi rodiče (a manželé, nikoliv snoubenci) byli lidmi otevřenými. Dokázali rozpoznat informace od Boha skrze anděla, Alžběty, Zachariáše, Simeona, Anny, mudrců i pastýřů. 
(Pokorný člověk ví, že neví o Bohu všechno a také, že kdekteré tvrzení o Bohu je pravdivé.)
Josef a Marie došli k moudrosti, kterou nám nabízí Bůh ve svém vyučování – přijali pravidla k ověřování hodnověrnosti božích poslů (mluvili jsme o tom).

Od Ježíšových rodičů se můžeme a máme učit jak porozumět Bohu.

Čteme: „Marie zprávy od Boha uchovávala v paměti a přemýšlela, co znamenají.“

Před týdnem jsme – při nalezení dvanáctiletého v Jeruzalémě – slyšeli Ježíšovu odpověď rodičům: „Proč jste mě hledali, přeci jsem vám říkal, že mám od Boha svůj životní program.“

Ten, kdo hledá moudrost Písma, nahlédne hloubku a význam slov: „Přece jste ode mne slyšeli …“
Neslyšet vážná slova a varování od Boha přináší veliká trápení.
Nevaroval nás Bůh dostatečně, jak se vyhnout válkám? Neučí nás dostatečně jak hledat porozumění s druhými, jak udržovat dobré vztahy, jak dojít k odpuštění a smíření, jak se dopracovat k pěknému manželství, jak dobře vychovávat děti …?
Naše nepozornost a podcenění Ježíšových a božích slov je velikým proviněním. Copak nás Bůh nedostatečně učí, jak si máme v životě počínat?

Budeme Bohu v příštím roce pečlivěji naslouchat?

Na svatbě v Káni Galilejské Marie řekla služebníkům „Udělejte vše, co vám Ježíš řekne.“
My těm slovům rozumíme už více než ti, co tenkráte Marii poslechli a nanosili vodu do mikve (rituální lázně), i když to vypadalo nesmyslně. My tomu máme rozumět více, známe celý Ježíšův život a jeho program pro dobré soužití světa.
Obdivujeme, jak Marie porozuměla smyslu Ježíšových slov: „Ještě nepřišla má hodina.“ – nejsou připraveny podmínky pro pomoc boží.
Marie věděla o spolupráci člověka s Bohem – v tom vynikala.
Věděla, že Bůh za nás nedělá to, co je v našich silách. A že my nemůžeme činit to, co umí jen Stvořitel.
Věděla, že nás Bůh pozval k dotváření světa a čeká na náš podíl přispění. Není jako rodič, který nepustí děti k práci, protože dokonale pracuje jen on. Bůh se těší z každé naší dobré dovednosti, přeje si, aby z nás vyrostlí šikovní a odpovědní lidé.

Slova Ježíšovy matky jsou zásadní.
Budeme v novém roce podle nich více jednat než dosud?

Na Boží hod jsme se znovu ptali, kým pro nás Ježíš je.

Přeji sobě i Vám všem do nového roku pečlivé naslouchání božím slovům a následovní Ježíše. Vstupujeme do r. 2022 obohaceni vánočním slavením, příkladem biblických osobností a neutuchající přízní Boha.
	Slavnost Zjevení Páně

	2022
Slavnost Zjevení Pána       Iz 60:1-6       Ef 3:2-6       Mt 2:1-12       2. ledna 2022

Lid boží – Izrael – plní své poslání být božím kvasem pro ostatní národy. I my – původně z pohanů – jsme pozváni do boží blízkosti.

Apoštol Pavel se stal apoštolem pro pohany.

Vyprávění o mudrcích, kteří se přišli poklonit malému Mesiáši, zní pohádkově, ale má hlubokou výpověď. 
Bůh se nechává poznat hledajícím a přemýšlivým, včetně pohanů.

Herodes, šikovný politik, budovatel jeruzalémské svatyně, byl chytrý a lstivý diplomat. Byl také podezřívavý, bezohledný a krutý.

Evangelium pak popisuje jeho pogrom na betlémské chlapce a útěk rodiny do Egypta.

Z mordovaných je občas někdo zachráněn.
Ježíšova rodina patří mezi šťastné utečence.
Jsme vděční Egypťanům, že rodině poskytli azyl.

Izraelité už za Mojžíše přijali Hospodinův pokyn: „Nebudeš si hnusit Edómce, neboť to je tvůj bratr. Nebudeš si hnusit Egypťana, neboť jsi byl hostem v jeho zemi.“ (Dt 23:8)
My bychom měli být navíc poznamenáni Ježíšovými slovy: „Byl jsem na cestě a ujali jste se mě.“

Škoda, že se nám pokřtěným nepodařilo zabránit pogromům na Židy, Romy, a další lidi. Mnohokrát jsme některé lidi odmítali pokládat za milované děti boží.
Některé strašné zločiny jsme přímo způsobili. Ani Ježíš nás svým příběhem nepřesvědčil, že všechny lidské bytosti jsou milovanými dětmi Boha.
Lhostejnost k životně ohroženým je strašná. A sobectví je nakažlivé.

V minutém týdnu jsme byli na obědě u Afghánců, kterým se podařilo odletět posledním letadlem z Afghanistánu při odchodu amerických vojáků. Manžel známé novinářky paní Petry Procházkové je Afghánec, který pracoval pro české vojáky v Afghanistánu, léta už žije u nás. Jeho příbuzní byli v ohrožení života. Mají holé ruce. Jeden je právník, druhý má vystudovanou střední školu. Potřebují se naučit česky a získat český řidičský průkaz, jako řidiči uživí rodinu. Ale potřebují pomoc.
Stát se o utečence mnoho nestará, úředníci jsou pod vlivem všeobecného odporu k utečencům.
Římský biskup František už před několika roky nás vyzval: „Přijměte do každé farnosti jednu rodinu válečných uprchlíků.“ To je rozumné řešení …

Politici účelově rozjeli hysterickou kampaň proti uprchlíkům. Vím, jak těžké je strach z uprchlíků rozpouštět.
Nepopírám, že přijímání je určitým rizikem. Ale rizikem je i mít vlastní děti.

Doufám, že nová vláda bude k uprchlíkům vstřícnější. A kojím se nadějí, že třeba nový arcibiskup pražský bude více naslouchat Františkovi. Řada lidí zatím uprchlíkům v Řecku pomáhá alespoň přežít. Ale tábory pro uprchlíky nejsou řešením.

Na Silvestra jsem byl smutný z ohromného množství petard. 
Necháme se pohnout k ušlechtilejším činům? Bez nich jsou naše modlitby za uprchlíky opovážlivé.
Pomodlit se za někoho nás nic nestojí. Modlitba, která úkoluje Boha, bez našeho přičinění, je opovážlivá.
Svým blízkým jsme přáli vše nejlepší do nového roku. Přejeme totéž i vzdáleným? I utečencům?

„Kdo je můj bližní?,“ ptal se teolog Ježíše. A Ježíš vyprávěl tehdy známou událost: „Kněz a pak levita, se u zraněného a okradeného člověka na cestě ptali sami sebe: „Co se mnou bude, když tomu člověku pomohu? Je to nebezpečné… Nemám čas, spěchám do Jeruzaléma na bohoslužby.“

Milovat lidstvo je snadnější, než být bližním potřebnému.
„Blahoslavení tvůrci pokoje.“

Žehnat světu a nehnout prstem pro ohrožené je trestuhodné. „Byl jsem na cestě a neujali jste se mě.“
Ale ti, kteří pomohli, uslyší:
 –	„Pojďte, požehnaní mého Otce, ujměte se království, které je vám připraveno od založení světa.
 –	Byl jsem v nouzi a vy jste mi dali jíst, pít, ujali jste se mě na útěku – na cestách, oblékli jste mě, byl jsem nemocen a ve vězení, a přišli jste za mnou.
 –	Cokoliv jste učinili jednomu z těchto mých nepatrných bratří, mně jste učinili.“

	2019
Slavnost Zjevení Pána       Iz 60:1-6       Ef 3:2-6       Mt 2:1-12       6. ledna 2019

I vánoční (nejen velikonoční) svátky slavíme několik dní, abychom náležitě objevovali jejich šířku a hloubku a dobrořečili Bohu za ně. I v dnešním textu evangelia vystupují Ježíšovi rodiče. 

Zjevení Pána mudrcům pro nás mnoho znamená – i nám – původně pohanům – je zjeveno, že Bůh je Otcem a Matkou všech lidí. 

Ježíšovu rodinu vyhledali pastýři (tenkráte nevzdělaní Izraelité, poslední společenská skupina) a vzdělaní pohané, oceňující poznání z Písma. 

Zbožní Izraelité zájem neměli, i když věděli dobu i místo narození Mesiáše, čekali, až přijde v „plné zbroji moci a slávy“. 
Ježíšovi rodiče uměli rozlišovat, komu naslouchají: nepřehlédli poselství andělů, starých lidí, pastýřů i pohanů. Ne každý, kdo mluví náboženskou řečí, je od Boha.

Mudrci od východu byli kněžími, v astrologii hledali poučení náboženské moudrosti. 
Zpráva o jejich návštěvě je napsána podle určitého klíče; naplňuje se proroctví, že Izrael bude studnicí moudrosti pro ostatní národy.
Bůh si cení hledajících.
Už ve starověku se někteří lidé snažili získat co nejvíce poznání, i z jiných říší a náboženství. Je možné, že mudrci četli Tóru v řeckém překladu.
Hospodin si přeje, aby jej všechny jeho děti poznaly. Jako k nám mluví naší řečí, tak k jiným lidem mluví jejich řečí (třeba i skrze znamení hvězd).
Bůh nás i skrze otevřenost „mudrců od východu“ povzbuzuje k novému poznávání.
Většina osobností byla pronásledována. Novým malířům se současníci posmívali, řada nových hudebních skladeb propadla, vědci byly zatracováni, proroci vražděni.
Ježíš nás upozorňuje na naši nedůvěru k pokroku, říká: opatrníci na nové víno, s pochybami tvrdí: „Staré víno je dobré, nevíme, co se z nového vyklube.“ Proto Ježíš říká, nové víno potřebuje nové měchy. Nikodéme, pokud chceš vejít do království božího, potřebuješ se „znovu narodit“, potřebuješ být začátečníkem jako prvňáček Mesiášova vyučování. Jinak se vzteknete, Mesiáše budete pronásledovat a odsoudíte jej na smrt.

Mudrce od východu vyučování Hospodina (Tóra) přitahovalo. Jinak by se nevydali na cestu.
(Život je cestou, biblické osobnosti se vydávaly na nové cesty.)
Rozpoznali rozdíl mezi svými božstvy a Hospodinem.
Hospodin nevyžaduje oběti jako pohanská božstva.

My jsme v mnohém zůstali trčet v pohanství.
 –	Znáte mé naříkání, že v našem překladu Písma pro korban používáme pohanské slovo oběť. 
Izraelité Hospodinu neobětovali, ale přinášeli dary, korban.
Izraelité po každé úrodě přinášeli dary na „dobročinný účel“. „Hospodine, s dobrořečením Tobě přináším desátek ze své úrody. Díky tobě se mně urodilo desetkrát více.“ (Smysl celopalu za hřích jsem už také vysvětloval.)
Kristus říká, když přichází na svět: „Oběti ani dary jsi nechtěl, ale dal jsi mi tělo. V zápalné oběti ani v oběti za hřích, Bože, jsi nenašel zalíbení. Proto jsem řekl: Zde jsem, abych konal, Bože, tvou vůli, jak je o mně v tvé knize psáno.“ (Žid 10:5-7) „Otče, chtěl jsi, abych byl člověkem, rád budu člověkem podle tvých představ a plánů.“
 –	Nerozpoznáváme rozdíl mezi kněžími pohanskými, královstvím kněží v Izraeli, izraelskými kohanin, královstvím kněží pokřtěných a služebnými kněžími v církvi.
 –	Naříkám, že místo micva používáme přikázání.
Micva je příležitost k vykonání něčeho dobrého, pěkného.
(V milující rodině netřeba rozkazování a příkazů. Přikazuje se otrokům, vojákům a neposlušným.)
Micva rodí další micvu, každá osvojená dovednost něčeho dobrého nás zve k další. Příklady táhnou.

I při dnešní slavnosti my – původně z pohanů – děkujeme Hospodinu, že i nás pozval na cestu životem a na cestu nových a nových poznávání. Jsme postupně zváni dál a dál, výš a výš.

Když jsme se narodili, nic jsme neuměli.
Do tří let jsme byli zaměřeni jen na sebe sama. A rodiče a další blízcí se nám s láskou věnovali.
Pak nám pomáhali objevovat svět druhých, od našeho „Já“ nás vedli k „Ty“. Postupně krok za krokem jsme se učili dělit se, nabídnout pomoc, dávat přednost druhému …
Objevovali jsme: „Co nemáš rád, nečiň druhému“ a „Jak chceš, aby druzí jednali s tebou, tak jednej ty s nimi“.

Učili jsme se z chyb druhých i chyb svých.
Nebylo nám a není příjemné, když někdo zakrněl v batolecím věku, neobjevil „Ty“, nenaučil se sociální dovednosti, nemyslí na druhého a jen prosazuje sebe. Neumí dát přednost druhému, neumí přiznat chybu, neumí se omluvit, myslí si, že je vždy v právu. Tito lidé zakrněli, jsou věčnými sobci. 

Viděli jsme, že některé děti někdy jednaly zištně. Takové se snaží s druhými obchodovat, například řeknou: „Maminečko, ty jsi tak hodná…
Že mně koupíš lízátko.“
V politice i v náboženství pozorujeme zištné dávání: „Dám, abych dostal.“ Vládcům a božstvům se přinášejí dary za účelem získat víc. Pochválím, dám úplatek, abych získal zakázku, vliv, kariérní postup, vyznamenání … I s Bohem se kšeftuje: „Pomodlíš-li se určité modlitby tak a tak, vykonáš-li určitý rituál, zaručeně se ti dostane … Nebo: „Nepotká tě neštěstí.“ 
Už proroci kritizovali veškerou manipulaci a obchodování s Hospodinem.
Na farizeích a na druhých vidíme, jak je pokrytectví nebo důraz na bezduchou formu nebezpečné. A Ježíš nás vede ke zkoumání sebe samých, abychom nepropadli vlastní povýšenosti, nesnášenlivosti nebo dokonce náboženské nenávisti.

Mudrci nepřišli s prázdnou. A neodešli s prázdnou ...
Bylo by bláhové se ptát, jak Ježíšovi rodiče naložili se „zlatem, kadidlem a myrhou“, jestli ty cennosti před útěkem do Egypta zakopali, nebo si za ně v exilu něco pořídili …

I my jsme s mudrci od Východu vděčni Bohu za poznání, že o nás stále stojí; on první nám nabízí osobní přátelství.

Kdo by nestál o přátelství těch, kteří jej mají rádi? Mnoho jsme vděčni dobrým rodičům.
Těší nás život s Hospodinem a jeho vyučování. Díky jemu objevujeme krásu života božích dcer a synů. Krásu pravdivosti, spravedlnosti, úcty k druhým.
Smíme přijímat obdarování od Boha i od lidí. Dary přijímáme s vědomím milovaného. Jako například s vděčností a radostí přijímáme dobré jídlo od hostitelky nebo ze srdce darovaný dar od dárce, tak přijímáním darů od Boha vzdáváme Bohu čest. Takové přijímání patří do dobrořečení.
Víme, že Bůh nás svými dary nezahanbuje, neponižuje, naopak přivádí nás k napodobování, k následování – nezištným a radostným dáváním a péčí o druhé se přibližujeme Bohu.

Zdalipak mudrci od východu viděli, že Izraelité každé ráno, při uvazování tfilin na ruku, když konec řemínku třikrát ovíjejí okolo prostředníčku, doprovázejí slovy Hospodina:
 –	„Zasnoubím si tě navěky,
 –	zasnoubím si tě spravedlností a právem,
 –	milosrdenstvím a slitováním,
 –	zasnoubím si tě věrností a poznáš Hospodina.“ (Oz 2:12-22)

	2016
Slavnost Zjevení Páně       Iz 60:1-6       Ef 3:2-3a. 5-6       Mt 2:1-12       3. ledna 2016

Rodiče slouží dětem, úředník má sloužit občanům, učitel žákům, Bůh slouží nám. Lid boží má sloužit s Bohem. Než se Hospodin začal věnovat Hebrejům, byli původně barbaři. Už v předježíšovské Bibli existuje očekávání, že i pohané poznají Hospodina.
K poznávání slouží proroci, učitelé, rodiče, z učedníků se stávají učitelé, rodiče, misionáři, z některých i proroci…

„Tříkrálový příběh“ je stále živý.
(Vysvětlete, prosím, dětem a vnukům, proč se ulekl Herodes i celý Jeruzalém.)

Mudrci od východu se vydali na neznámou cestu do Betléma. To nebyla náboženská turistika za účelem získání nějakých „milostí“, ale cesta za Poznáním.
V Bibli se často putuje, Abrahám je prvním vydávajícím se na Cestu.
Biblické postavy se ale také vydávají nebo jsou odvlečeny do „Egypta“ nebo „Babylónu“. Některé se pak pracně vracejí.

Mudrci od východu jsou typem abrahámovským, pro holuba na střeše pouští vrabce v hrsti. Dosáhli velikého vzdělání a zřejmě i vysokého postavení. Ale ani jedno jim nestouplo do hlavy. Věděli, že možnost dalšího hledání nikdy nekončí. Hledání a poznávání je těšilo. Objevení „nové hvězdy“, přisuzované Judejcům, je vzrušilo. Ne astronomicky (astronomie tenkráte nebyla), ale nábožensky.

Velekněží a učitelé Zákona z lidu věděli přesně, kde a kdy se má Mesiáš narodit. Měli více informací než cizí mudrci nebo betlémští pastýři, ale pohodlně čekali, až Mesiáš přijde a osvobodí je od římských okupantů.
I obyvatelé Jeruzaléma drželi svého vrabce v hrsti. Byli patřičně hrdí na svou příslušnost k božímu lidu. Sebeuspokojovali se přísliby proroků o příchodu Mesiáše. Čekali, až se Mesiáš objeví v Jeruzalémě na bílém koni a všechno zařídí – úplnou náboženskou svobodu a nové možnosti. Někteří se těšili, že si bouchnou do Římanů. Nenapadlo je připravovat se, aby byli Mesiáši pohotově k ruce.
Herodes za chvíli spustí vraždění dětí.
Kaifáš za pár let Mesiáše popraví, mnoho „zbožných“ bude řvát: „Na kříž s ním!“ Ostatní budou pomlouvat a apoštolové se budou těšit na ministerská křesla Mesiášovy vlády.

Ti, co jsou spokojení se svým poznáním, se na nové cesty nevydávají. Nad těmi, kdo nové cesty hledají, se naopak pohoršují, označují je za povýšené. Někteří z nich ty, kteří nové cesty hledají, likvidují nebo pomlouvají. Platí to obecně. 

„Jeruzalémští občané“ všech dob se spokojují s pár náboženskými informacemi a už nevystrčí nos za humna svého obzoru. Cítí se polichoceni konvertity, jejich obrácení pokládají za potvrzení toho, že oni jsou v té správně skupině „vlastnící“ pravdu. Nic nevědí o pracnosti a odvaze nutné pro celoživotní hledání a každý živý vztah (s člověkem i Bohem).
Kámen ponořený do vody nic nenasákne, vodu nepropustí dovnitř.
Podobně člověk – který formálně patří do lidu božího – do sebe nepustí Ducha božího, nenasákne Duchem. Podobně člověk, žijící v manželství, který není dost pružný, ustrne a soužití s ním se stane soužením.

Židovství a křesťanství je Cestou (i některá jiná náboženství mluví o Cestě). I zde platí nerudovské, kdo zůstal stát, stojí opodál.
(Podobně je to se svobodou. Mnoha lidem za minulého režimu svoboda nechyběla, přáli si jen větší blahobyt. Náboženským peciválům starého i Nového Izraele také stačí jen náboženský průmysl zbožných akcí. V hledání nemají zálibu.)

Čeští peciválové mají rádi pohádky o Hloupém Honzovi, který se stal králem bez potřebných znalostí a dovedností k vládnutí.
Náboženští peciválové mají rádi legendy o pasáčcích, na které se usmálo „nebeské štěstí“.
V Bibli se takové postavy nevyskytují. David (původním povoláním pastýř), vdova ze Sarepty, Alžběta, Maria, Josef, betlémští pastýři, Simeon a Anna, kananejská žena, Samařanka …, jsou jinými typy.
Ti nechodili celý život v náboženském kabátu svého tatíka.

My toho už víme víc než Ježíšovi současníci. Víme, že v božím království to nechodí jako na Hradě nebo v podhradí. (Na Hradě je třeba ohebných lokajů, v podhradí ohnutých hřbetů poddanských.)
Boží království stojí na službě druhým. František chce sloužit lidem.
Papaláši na Hradě i určitý typ prelátů v církvi touží po moci, slávě a bohatství.

Příslušnost ke správné církvi mi ještě nezaručí, že si rozumím s Bohem a že on se mnou může navázat kontakt. Porozumění Bohu vyžaduje vydat se na nekončící cestu.
Uzavření legitimního manželství nemusí stačit k tomu, abychom si s partnerem rozuměli.

Nevíme, jak byla spokojená paní veleknězová Kaifášová. Zdali svého manžela obdivovala a těšila se z postavení a bohatství, ke kterému došla, zda byla šťastná nebo ne.
Nevíme, zda si manželky mudrců z východu rozuměly se svými manžely, zda souhlasily s jejich hledáním a cestou. Nespekulujeme, jen si ujasňujeme co je pro nás důležité.

Za pár hodin po návštěvě mudrců Josef začal narychlo balit a ostražitě se vydal na útěk. Do Egypta! 

Při každé Večeři Páně vyznáváme: „… očekáváme požehnaný příchod našeho Spasitele Ježíše Krista“.
Někteří lidé se čertí, když místo „očekáváme“ říkám: „připravujeme“ požehnaný příchod …“
„Nemá se nic měnit (to je otázka poslušnosti a to je nejvyšší ctnost!)“, brání zavedené formulace, ti, co jim je zatěžko se pohnout, natož se vydat na nevyšlapanou cestu. 

Čekáme-li na vlak, stačí být ve správnou dobu na správném místě. Ve vztahu s lidmi nebo Bohem to nestačí. Jeruzalémským občanům nepomohlo, že byli ve správné době na správném místě … Ani k manželství nestačí být jen ve správném čase na správném místě v kostele.

K získání boží moudrosti je nutné hledat, vydávat se i na nevyšlapanou cestu.

	2013
Slavnost Zjevení Páně       Iz 60:1-6       Ef 3:2-3a. 5-8       Mt 2:1-12       6. ledna 2013

I na nás se naplňuje boží příslib – díky rozsvícenému Jeruzalému – se i nám dostalo osvícení, i nám se rozšířilo srdce…
Nikdy bychom neměli zapomenout na nezasloužený dar pozornosti boží, která hledá své děti, které v pubertálním vzdoru nebo lhostejnosti opustily rodný dům …

Nikdy bychom neměli sebe sama výlučně považovat za boží děti a myslet si, že někdo jiný božím dítětem není. Bůh se hlásí i k tomu, o kterého by možná někdo neopřel ani koště. Bohu je to vlastní.

Boží milosrdenství ale není amnestie. Neponižuje nikoho, ani poškozené, není výsměchem právu, má svá pravidla (dostává se tomu, kdo uzná vinu a napravuje škodu) …

O vánocích jsme si připomínali, že se Bůh vedle „svatého zbytku Izraele“ (pozdějších blízkých Ježíši) ukázal i pastýřům. 

Zjevením Páně nám připomíná další velkou opovážlivost Boha. Bůh se zjevil i pohanům!! To bylo pro některé nehorázností. 
Skupinou cizinců se tehdejší zbožní asi necítili nijak poctěni. Bohatí poutníci přišli možná ze země dávných nepřátel (představme si příjezd Sudetských Němců nebo Rusáků k nám).
Bůh nepřichází jen „k lidem dobré vůle“ (jak pokřivle říkáme každou neděli v kostele; čímž snižujeme Boží milosrdenství a mateme své děti i sebe).

Na spravedlnosti stojí život. Ale jak bychom podle ní dopadli?
Jen díky milosrdenství Božímu můžeme přežít.
Milosrdenství je nám příjemné.
Ale prokazovat milosrdenství druhým, i těm, kteří nám nemusí být sympatičtí nebo nejsou neviňátka, je nám obtížné.
Milosrdenství Boží nás zavazuje k milosrdnému jednání. 

Už jsme hledali klíč, podle něhož se Bůh člověku ukazuje. 
Ptali jsme se, zda by se Bůh zjevil nám.

Řada vzdělaných Izraelitů věděla, že Betlém bude rodištěm Pomazaného. Větřili ve vzduchu čas jeho příchodu, ale pohodlně čekali, až se sám ohlásí. Ani je nenapadlo jít do Betléma, „každý máme přece své starosti a důležité zaměstnání…“ 

Nakolik byli poznamenáni setkáním se „svatou rodinou“ pastýři a nakolik mudrci, by bylo spekulací.
Ale potřebujeme se ptát, jak my jednáme s velkorysým Bohem a co si z našeho jednání mohou odečíst lidé nekosteloví.

Pro mudrce byli židé obdivuhodní a přitažliví – pro jejich lepší a osvícenější náboženství.
Jak na ně zapůsobila zpráva o nebezpečném králi? Nic takového nepředpokládali („podle sebe soudím tebe“).
I my bychom byli zřejmě překvapeni, že děcko není v královském paláci nebo chrámě.
Lhostejnost židů – kteří měli znalosti o Mesiáši po ruce, ale u svaté rodiny nestáli frontu – nás i dnes překvapuje.

Má nás zajímat, jak nás – kostelové lidi – vidí dnešní „pohané“ a lidé na okraji společnosti.
Zaujme je na nás něco víc než lidové koledy? 

Pastýřům bylo řečeno jen pár slov, mudrci – díky své vzdělanosti – zpozorovali zvláštní úkaz na obloze.
Bylo by i nám líto, kdyby oběma skupinám časem vybledla vzpomínka na poctu, které se jim dostalo a vrátili se ke stejnému životu jako dříve.
Možná si pastýři nebo mudrci kloučka pochovali v náručí. To by pro ně byla určitě veliká čest a zážitek.

Každému z nás se dostává od Boha mnohem větší pocty. Všimněme si toho při této veliké vánoční slavnosti. Omezím se na Večeři Páně.

Vzpomínám si, jak se mi poprvé dostalo cti – už jako bohoslovci, který přijal službu akolyty – nést jedné nemocné paní Tělo Páně. Čtyř kilometrovou cestu jsem šel na samotu, byl to silný zážitek …
Až po mnoha létech jsem si uvědomil, jak to máme vzhůru nohama. Co je víc: nosit nebo přijímat?

Většímu děcku dovolíme pochovat menší děcko, později mu dítě svěříme k pohlídání. V dospělosti mu dáme požehnání před svatbou a pak se mu narodí jeho dítě.
S Eucharistií to vedeme opačně. Větší děcko smí ke Stolu Páně. Na nošení nebo podávání Těla Páně ale máme další zvláštní školení a povolení biskupa.
Není řádnou kvalifikací křest dospělého nebo příprava před první Ježíšovou Hostinou?
Kněz může jednotlivě požádat každého pokřtěného, aby pomohl při podávání Těla a Krve Páně. 

K žité kultuře patří oživování významu pozdravu, prosby, poděkování … stolování, pravidel společenského chování nebo pravidel spisovného jazyka. Doma si občas znovu vyprávíme o těchto velikých darech. I v kostele si občas znovu připomínáme jak se pěkně chovat.
Nedávno náš pan biskup v jedné farnosti právem poukazoval na některé nešvary. To je další důvod, abychom si něco připomněli.

Pěstujme si kulturu při setkávání s Bohem i doma. Natož při Večeři Páně.
Účastnit se Stolu Páně má být největší modlitbou a nejvýznamnějším setkáním.
Bohoslužba není naší službou Bohu, to by bylo často všelijak usmolené. Bůh slouží nám. Na bohoslužbě dostáváme víc než občan vyznamenaný presidentem ve Vladislavském sále na Hradčanech. 

Paní Miroslava Němcová, předsedkyně poslanecké sněmovny a předseda senátu pan Štěch byli pozváni na oběd k panu presidentovi. Nepřišli ve sportovní bundě.
Bůh nepředepisuje oděv na setkání s ním. Je na každém a jeho možnostech, jak přijde ustrojen, ale naše chování, ustrojení, gesta a postoje mají být projevem úcty a modlitbou.
Většina z nás má větší než základní vzdělání, každý máme slušné společenské postavení a víme o svém vysokém postavení před Bohem.
Většina lidí si může pořídit slušné ustrojení. Na promoci svých dětí nebo na ples se ustrojit umíme. Osprchujeme se a vyčistíme si zuby nejen před návštěvou lékaře. Na vlastní oči jsem ale viděl, jak zastupitel obce přišel do ordinace v montérkách (nepřišel s úrazem).
Jde především o náš vnitřní postoj k Bohu, ale obsahu má odpovídat i forma.

Ustrojením vyjadřujeme úctu k druhému a svou kulturu. To neplatí jen o podávajících Tělo Páně, o těch, kteří přicházejí číst Slovo Boží k ambonu, ale o každém, kdo přichází na bohoslužbu.
Předstírání nepomůže (muž chodící nápadně zbožně ke Stolu Páně bil svou manželku doma provazem).
Zbožnost má být pravdivá, cudná i uctivá. Nestačí jen příklad rodičů dětem, je třeba děti učit vystupovat na veřejnosti i v kostele.

Při sekávání s Bohem se mi trochu chvějí kolena. Kdo je Bůh – a kdo jsem já?
U Boha jsme doma, ale naše jednání doma je přece poznamenáno vědomím, že s námi bydlí Bůh.
Znáte větší kulturu?
Doma, ani u Stolu Páně, se nechováme prkenně. Stačí selský rozum a úcta. Sociální inteligenci – tak pro pěkné a citlivé jednání s lidmi – se učíme a pěstujeme si ji.

Podívám-li se na toho, kdo mně podává nebo komu podávám Tělo nebo Krev Páně, nic z toho nemusí rušit mou zbožnost a úctu ke Kristu. Ježíš nežárlí na druhé.
Ale už jakým krokem přicházím (vídávám někde ruce na zadku), jak nastavím ruku (jak mají děti umyté ruce), jak se tvářím, tím vším vypovídám o sobě a svém vztahu k Bohu a k lidem.
Nespěchejme u Stolu Páně, nikdo nás nehoní.
Někteří přicházejí jako kusy ledu. Někteří se tváří jako bubáci. Copak se takto tváříme na svatbě? Jsme odpovědní za svou tvář.
Jak bychom se tvářili, kdyby nám někdo dovolil pochovat své dítě? Jak bychom se tvářili, kdyby nám Josef a Marie nechali pochovat své dítě?
Jíst a pít u Stolu Páně je mnohem větším setkáním …
Věříme tomu? Co znamená naše: „Amen“?
Někteří přijmou Tělo Páně na jazyk a pak říkají: „Amen“. Asi si nepropojí stolování při bohoslužbě se stolováním doma. Už malým dětem radíme: „S plnou pusou se nemluví“.

K vlastnímu setkání – ke communiu – sjednocení (nemám rád naše ploché pojmenování: „svaté přijímání“) je nutná a důležitá chvíle ticha na osobní setkání. Sjednotit se s Ježíšem a druhými je určitou „prací“. Tu za nás nikdo neudělá, ani ji nenahradí citový zážitek. K tomu potřebujeme určitý čas.

Proto nelze hned zpívat píseň. Ta by nás vytlačila z nejvnitřnějšího setkání s Bohem! Muzika beze slov je možná, pokud i varhaníkovi chvíli ticha dopřejeme.

To platí i o přijímání těch, kteří přisluhují u Stolu Páně, včetně kněze. K naší kultuře patří, že hostitel nebo hostitelka si na talíř dává jídlo jako poslední. Osobní setkání u Večeře Páně je tak silné, že přijímám Tělo a Krev Páně teprve až obsloužím druhé, abych se mohl v tichu a soustředěnosti věnovat Hostiteli. 
Pokud někdo neomdlí, nenechme se nikým a ničím rušit.

Kdo objeví závratnost tohoto setkání s Bohem a lidmi (kdo ví, že nejsme hosty, ale jsme množinou vytvářející Nevěstu Kristovu – kde je důležitý a jedinečný každý z nás), nemá potřebu po mši přidávat nějaké další modlitby.
„Vše bylo řečeno.“
V blízkosti a porozumění není třeba říkat mnoho slov.
Kdo se silně setká s Bohem a pochopí Ježíšův záměr „sjednocení“ se s Bohem a druhými, bude usilovat o setkání se slavícími, s Ježíšovými sestrami a bratřími.

Dostalo se nám nepřestavitelně většího obdarování než mudrcům z Východu.

Dostalo se nám osvícení, k rozšíření našeho srdce – i pro jiné.

Rozdávejme druhým z pokladu božího zrno! Ne plevy. Lidé nejsou hloupí, plevy umí rozpoznat.
Žádnou novou evangelizaci nemusíme vymýšlet.

A občas, prosím, svým dětem tyto věci připomínejte a veďte je postupně k hlubšímu a hlubšímu porozumění Ježíšovu úmyslu jeho Večeře.

A neberte si, prosím, příklad z toho, co my kněží děláme špatně.
(Viděl jsem kněze a akolyty, kteří rozdávali Tělo Páně, jako karty karbaníkům.)
My kněží si vyprávíme: „Víte, jaký je rozdíl mezi knězem a rozcestníkem (ukazatelem)? Žádný. Oba ukazují správný směr, ale ani jeden z nich se nevydal na cestu.“

Poznámka 10: Mt 13:44-46
	2. neděle po Narození Pána

	2010
2. neděle po Narození Pána       Sir 24:1-4. 12-16       Ef 3:1-6. 15-18       J 1:1-18       3. ledna 2010

Už jsme si všímali věty: „Všem, kdo Mesiáše přijali, dal moc stát se Božími dětmi“.
Zrovna tak jsme už probírali, proč Ježíš nebyl přijat ani svými vlastními. 
Soudný člověk si nemůže o sobě dělat žádné iluze. Kdybychom žili v Ježíšově době, s velkou pravděpodobností bychom patřili mezi zbožné a slušné lidi, kteří Ježíše odmítli.
Uvidíme, jak dopadneme my, až se jednou setkáme s Ježíšem tváří v Tvář. 

Ježíšova generace – přes upozorňování Janem i Ježíšem – toto nebezpečí podcenila. My to podceňujeme podobně. Máme pocit, že my přece „v Ježíše věříme“.
Ale copak ten, kdo nečte evangelium, neodmítá Ježíše?
A kdo si vybírá z Písma jen to, co se mu hodí, neodmítá částečně Ježíše?

Bůh pro nás udělal všechno. Dal každému z nás moc stát se Božím dítětem.
Nedal nám pouze si tu možnost nebo příležitost vyprosit nebo vyškemrat. Dar jsme dostali.
Už je jen na nás, zda budeme hledat, jak to udělat, abychom jako boží děti jednali a kde k tomu brát sílu.
Jsme dětmi božími, nejsme žebráky. Nemusíme žebrat, nemusíme shánět protekci u nebeských dvořanů. Tu moc – stát se Božími dětmi – nám nikdo nemůže vzít, ani ďábel, ani některý z andělů, ani Bůh (ten svá rozhodnutí nemění).
Na nás je promýšlet to, co nám Bůh říká. (Ježíšova matka je nám velikým vzorem dobrého učedníka.) 

Je nutné se naučit poctivě přijímat evangelium.
Například Ježíš zbožným lidem ukazoval ještě krásnější Tvář boží, než kterou znali. Jenže oni jej často pomlouvali: „Nevytahuj se!“
Nabídl jim nový způsob modlitby – obvinili jej: „Pohrdáš naší modlitbou a modlitbou našich otců“.
Upozorňoval na slova proroků, že dobrý vztah k lidem nelze nahradit „láskou k Bohu“. Prohlásili jej za buřiče a kacíře.

Božím dítětem se můžeme stát tak, že přijmeme Ježíšovo jednání. V evangeliu najdeme návod, jak se to dělá. Záleží jen na našem rozhodnutí, vezmeme-li Ježíšovy rady vážně – o jednání s lidmi, o dobrém řešení konfliktů, o smíření, o modlitbě, o pravé zbožnosti (o spravedlnosti, věrnosti a milosrdenství).
K tomu je ale zapotřebí vzdávat se svých předsudků a vyježděných kolejí a prosit Boha o pomoc, abychom využili Ježíšovy Moudrosti a jeho darů například ve svátostech.

Kdybychom uvěřili, že nám Bůh dal kompetence (to je moderní slovo) – moc k tomu naučit se jednat jako jeho děti, pak by mnoho našich modliteb vypadalo jinak. Neříkali bychom, že je třeba si boží přízeň vyprosit. Není třeba si vyprošovat něco, co nám bylo dávno dáno. Bůh se nad námi dávno smiloval. Tím se nemusíme zdržovat. Zaměřme se na to, jak uvěřit Ježíšovým slovům, že jsme milovanými dětmi božími. (Nestyďme se třeba znovu ptát, jak se to dělá.)

Až to přijmeme, pak vydržíme i Ježíšovy rady nebo upozornění, že v něčem nejme důslední nebo jsme někde zbytečně pozadu.

Pak dokážeme poctivě stát před Bohem.
Jak si zvykneme hrát divadélko sami před sebou, nebude nám před Bohem dvakrát příjemně. Tušíme, že Bůh nás prokoukne.
Smekám před lidmi, kteří v rodině nic před druhými nepředstírají. Tam to začíná. Víme, že to není samozřejmost. Za takovou upřímností stojí veliká práce o upřímnost a čistotu jednání (myšlením počínajíc a mluvením pokračujíc).

Pak zakusíme, že nám je s Bohem dobře, získáme postupně čím dál více svobody. Zakusíme, jak je boží pomoc účinná a přináší nám novou radost ze života.
Poznáme, že nám Bůh přeje zdraví a všechnu pomoc.

Už starý Izrael byl vyučován, že je Bohem zván k zajímavému, svobodnému a dobrodružnému životu (dobrodruh je druh v dobru). Dost Izraelitů bylo ochotných překonávat překážky, usilovat o nové a nové poznávání a duchovní růst. Bránit se lhostejnosti, nesmiřovat se s průměrností, nekrnět v pohodlí, hledat nové a přesnější odpovědi. (Takoví lidé nás od dětství přitahovali, tak jsme si vždy představovali hrdiny.)
Tento druh lidí nadšeně přijal Ježíšovu ochotu je vést.
Slova: „Těm, kdo Ježíše přijali za Mesiáše, dal Bůh moc stát se jeho dětmi“ se jim stali základním a životním pozváním.
(Měli bychom si je říkat jako mantru.)
	Svátek Ponoření Pána

	2022
Svátek Ponoření Ježíše       Iz 42:1-7       Skt 10:34-38       L 3:15-22       9. ledna 2022

Práce s biblickým textem vyžaduje určitou námahu, čas a zvídavost, ale ten, kdo se vydá na cestu, ochutná nevšedně vonné a lahodné plody.
Ponoření Ježíše do Jordánu by se nám mohlo jevit jen jako dávná epizodka bez dalšího významu pro nás, ale v evangeliích není nic nedůležitého. Všichni evangelisté o té události mluví.

Bible je protináboženská. Náboženství popisuje lidské (pohanské) představy o božstvech a jejich jednání, o nutném získávání přízně božstev, jejich usmiřování a o dodržování nutných pravidel k přežití pod vládou vrtkavých a zlomyslných božstev nepříliš nakloněných člověku.
Písmo tyto naše ubohé náboženské představy bourá a převrací. Hospodin není svévolný a zlomyslný jako pohanská božstva nebo diktátorští vládci, ale slouží lidem mnohem víc než milující rodič. Sestupuje k nám s láskou, pečuje o nás a vychovává nás do své podoby.

Text prvního čtení mluví k Izraelitům v babylonském zajetí. Ti měli na své utlačovatele pochopitelně vztek. Ale časem začali hledat příčinu svého neštěstí u sebe. Těšili se z příslibu proroků, že jednou vyjdou svobodni a vrátí se do své otčiny.
Izaiášův text je nečekaný převratný, mluví o zachránci Izraele, který ale nebude mstitelem ponížených a zavražděných, ale naopak bude člověkem soucitu.
Až Izraelité zakusí soucit Hospodina, budou otevření vlastnímu soucitu s jinými. Tak pokročili v porozumění Bohu a k přijetí nového přátelského jednání k lidem (nejen vlastního národa).

Izraelité v babylonském zajetí také došli k nové náboženské formě, věděli, že Hospodin byl i s jejich otci v otroctví egyptském). Když se nemohli modlit v Jeruzalémské svatyni („chrámu“) a nemohli přinášet dary na oltář, začali se víc společně modlit u rodinného stolu a v synagogách (ty vznikly právě v babylonském zajetí). Na stole v synagogách pokaždé rozvinuli svitky Tóry a studovali, hledali smysl božích slov a společně se modlili. 

Z těchto lidí – kteří začali studovat Písmo, aby poznali, co je Bohu milé a jak a čím se mají podobat Bohu – později vznikli farizeové. Z nich vyšel Ježíš a také křesťané přijali jejich bytostný zájem o porozumění tomu, co nám Bůh říká. 

Pojmenování „Ebed Jahve“ – otrok boží, je zvláštní. Učíme se mu porozumět. 

Izaiášova píseň o ebed Jahvem je dodneška převratná a šokující. Její výpovědi a jejímu programu dodneška v naší církvi zůstáváme dlužni. 

Už v Babyloně začali Izraelité promýšlet Izaiášova slova o božím otroku – Mesiáši. Ta slova a program „Izaiášova“ Mesiáše jim ladil s učením Mojžíše. Byli ohromeni – ne pomsta nepřátelům, ale šalom blízkým i vzdáleným. Hospodin svou manželskou Smlouvu míní nabídnout i lidem jiných národů.
Tento „Izaiášovský“ program Mesiáše začal ovlivňovat jejich jednání doma i v babylonské společnosti. 

V druhém četní a v dnešním úryvku evangeliu si místo Janova křtu dosazujeme Janovo ponoření.

Vzpomínáte, jak jsme se v minulých letech pozastavovali nad slovy apoštola Petra (z úryvku druhého čtení: „Teď už chápu, že Bůh stojí o každého člověka, i o pohany.“ 

O významu ponoření Ježíše do Jordánu jsme také vícekrát mluvili ...
Janovo ponořování bylo rituálem, kterému Izraelité rozuměli. Rituály je nutné doprovázet vysvětlujícími slovy. To Izraelité poctivě dělají, už dětem „řeč“ rituálů pravidelně vysvětlují, aby se rituál nestal nesrozumitelnou šifrou.
Řeč omývání známe, vrah, který se děsí svého skutku, si zoufale omývá ruce. Zneužité a znásilněné ženy se umývají ve snaze smýt ze sebe ponížení a hanbu.
Rituální židovské omývání, včetně Janova ponoření do Jordánu, není magií, nesmyje naše viny, ale ukazuje naši touhu po milosrdenství božím. Rituál je gestem hříšníka, přiznávajícího vlastní bídu a ubohost. Bez Boha a jeho slitování bychom zahynuli, silný a kalný proud zla by nás nemilosrdně strhl ke dnu.
Ponořením jde hříšník naproti boží nabídce milosrdenství. Ponoření je vyjádřením vnitřního postoje, zřeknutím se hříchu a projevem velké ochoty změnit svůj život. Bez toho by byl vnější rituál velikou opovážlivostí. 

Nahlédneme-li do duchovního světa židů, národa, ve kterém vyrůstal Jan i Ježíš, porozumíme hlouběji výzvě Jana Baptisty i evangelií „k obracení se“.
Mikve (rituální očišťující lázeň) je pro židy návratem k prameni života, říkají: „Mikve Izraele je Hospodin. Tak jako mikve očišťuje nečisté, tak Svatý – budiž požehnán – očišťuje Izrael.“ (Talmud, Joma 8a)
Židé dodneška často mikve využívají.
Známe-li tyto informace, snadněji pochopíme, že i naše obracení se k Ježíši má být trvalým procesem porovnávání našeho jednání s jednáním Ježíše.
Možnost stálého obracení se k Bohu nám přináší velkou úlevu a záchranu.

Proč se Ježíš nechal ponořit – byl-li bez hříchu? Nepotřeboval se znovu vracet k Otci (žil stále vyladěn na jeho notu), ale ponořením do Jordánu potvrdil důležitost Janova rituálu a jeho procesu.
Přidejme si k tomu událost z dnešního druhého čtení s apoštolem Petrem a oceňme, jak sám Ježíš umožnil Petrovi, aby si porovnal své jednání a přístup k pohanům, s Ježíšovým postojem a opravil si ho.

Obracení se ke Kristu nám pokaždé otevírá dveře k nabídce ponořit se do Ducha svatého a do ohně jeho lásky.
Ano, ne každý snese oheň Ježíšovy lásky. Ten oheň nespaluje, neničí, ale očišťuje a pozvedá vzhůru (i plameny obyčejného ohně šlehají vzhůru a vynášejí ohřátý vzduch nahoru).

Často odporujeme Bohu, jako apoštol Petr: „To co po mě chceš, je nepřijatelné. Jak mám jednat dobře s tím, kdo mně ubližuje? Víš, jak s námi jednali pohanští Římané?
Proč mě pokoušíš, Pane, abych jedl něco nečistého? V životě jsem neměl v puse vepřové maso!“ (Srov. Sk 10:10-17)
„Petře, tys zapomněl, že jsme si vícekrát říkali, co člověka znečišťuje? To, co vyšlo z ruky, mysli a srdce Otce, nemůže být nečisté. Proč na to nemůžeš přistoupit? Je to hloupé? Přijal jsi už jiné nové a dobré věci, proč se bráníš tomuto novému kroku?“

Komu není příjemná boží trpělivost a jeho věrná a slitovná láska s ním samým?
Tak proč ji nešířit k druhým lidem?
Bůh nás hříšníky nevydědí a nikoho neodstrkuje.
Přikývneme na slova Hlasu z nebe o Ježíšovi: „Ty jsi můj milovaný syn, v tobě mám zalíbení.“?
Dlouho jsem pracně zkoumal, zda si tato slova smím vztáhnout i na sebe.
A není jednoduché je přijmout o lidech, které nemáme rádi. Třeba o těch, na které máme zlost, že mluví o Bohu jinak než my. Mám je vztáhnout i na pomlouvače? A na mučitele?
Jak se to dělá, jak k tomu dojít?
Proč o tom v kostele nemluvíme?

Dá určitou práci porozumět božím slovům: „Ty jsi moje milovaná dcera, můj milovaný syn,“ tak, aby nám nedrhla v mysli a v srdci. Kdo hledá a prosí, ten bude okouzlen novou krásou božího milosrdenství a šlechetnosti. Nebude se do nového postoje nutit a něco v sobě lámat. Ale opakuji, toto pochopit a s radostí přijmout není samozřejmé.

Zatím jen naznačím směr. Boží láska nás okouzluje a strhává k sobě, k napodobování. I děti napodobují své rodiče. Není obtížné rozpoznat, zda je náš život milý Bohu.
Už jako větší děti jsme rozpoznávali spravedlivé a obětavé jednání od svévole a sobectví. A chtěli jsme být dobří. Bůh nám k tomu nabízí příklad svého jednání s námi. A nabízí nám svou pomoc.
Ježíš nás chce ponořovat do ohně své lásky.
Kdo zakouší nezměrnou přízeň Boha, získal nevyčerpatelný poklad a zdroj vody živé.

Ale každý ochotně přijímáme dary Ducha božího, neboť Duch často převrací naše zaběhané představy o Bohu, i náboženské návyky a názory.

Duch boží vane, kde chce. Vidíme, že řada nekostelových lidí je ušlechtilosti Ducha božího otevřená, ve své službě potřebným nás předcházejí.

Jan ani Ježíš netopí naše hříchy ve vodě, Ježíš nevynáší naše viny na kříž – těmto kazatelským obratům potřebujeme správně porozumět a nedělat z nich posvátný magický proces. Boží přejícnost a jeho milosrdenství se děje v srdci Boha. (Naslouchejme Ježíšovým slovům, z nich vycházejme. Slova nás, kazatelů, nejsou tak přesná jako Ježíšova.) Vy, milující rodiče, tomu snadno rozumíte. Z vaší velkorysosti se slitováváte i nad zlobivými dětmi. Nepotřebujete k tomu – jako pohané ve svých představách o božstvech – vylévání „obětované krve na váš rodinný oltář“. Bůh také není svázán nějakými pravidly a našimi představami o spravedlnosti Boha, které by byly nad božím svrchovaným přátelstvím. To úchylní lidé tvrdého srdce vyžadují zadostiučinění a rádi by předepsali i Bohu za jakých podmínek smí (podle nich uražený Bůh) odpouštět provinilci. Ježíš nám svým podobenstvím o dělnících na vinici, vysvětlil, jak to Bůh dělá. 

O božím milosrdenství k Izraeli (a lidem ostatních národů) budeme mluvit i za týden.

Vydali jsme lednové Okénko. Zmiňuji se v něm o řadě vzácných osobností, které nás v prosinci předešli do království nebeského. Mezi nimi také usměvavý anglikánský arcibiskup Desmond Tutu. Ten člověk viděl mnoho bolesti a násilí, a přesto neztratil radost ze života a odvahu zastávat se ponižovaných.

Připojuji fotografii tančícího arcibiskupa – není kvalitní, ale není na ní pan kardinál Duka, nýbrž právě Desmond Tutu. A přidávám k tomu jeden text.

někdy zapomínám
že jsem byl stvořen pro radost
moje mysl je příliš zaneprázdněná
mé srdce je příliš těžké
abych si pamatoval, že jsem byl
povolán k tanci
k posvátnému tanci života
byl jsem stvořen, abych se smál
miloval
nechal se pozvednout
a pozvedal druhé
ty svatý
rozvaž mi nohy
od všeho, co je polapilo do pasti
osvoboď mou duši
abychom mohli
tančit
a naše tančení
mohlo být nakažlivé
Hafiz

	2019
Svátek Ponoření Pána       Iz 42:1-7       Sk 10:34-38       Lk 3:15-22       13. ledna 2019

Druhému čtení snadno přitakáme. Přečteme-li si ale souvislosti, pak nám Petrova slova zní absurdně. 

Proroctví o Božím služebníku dodneška zní Izraelitům lahodně. Mají o něm vysokou představu.
Kdo to je? Nebo bude?
My jej (možná příliš rychle) vztahujeme na Ježíše. Jak mu ale rozumíme?

Židům jméno Ježíš Nazaretský naší neláskou ztrpklo.
O Bohu jim můžeme těžko něco vyprávět – protože předježíšovské Písmo neznáme a ve svých představách o Hospodinu jsme zůstali trčet v pohanství.
Co my o Bohu říkáme za nesmysly? Tvrdíme, že Bůh je hrozný ve svém hněvu a Ježíš nás před ním zachraňuje (svou krvavou smrtí). Ježíš se ale prý na stará kolena „potatil“ (podle někteří katolíků), chystá se na nás a tak prý máme svými modlitbami pomáhat Ježíšově matce, aby trestající ruku svého syna zadržela.
Nedivme se, že naše děti a nekosteloví lidé o Boha nemají zájem (ani církevní politika v Česku slušného člověka nenadchne).

Program božího Služebníka (doslova „otroka“, otrok pracuje bez mzdy) máme – jeho učedníci – přijmout za svůj. Ale to jej potřebujeme znát. Pak se pro jeho program můžeme nadchnout.

Připomínám – Jan Baptista (Alexandr Flek jej vtipně nazývá Potápníkem) jen ponořoval do vody. Ježíš nás ponořuje do Ducha svatého a do ohně (vkládá nás do náruče boží). 

Říkáme si, že Ježíš rozmlouval s Otcem ve dvou „řečech“. Většinou spolu mluvili svou řečí (B. Bílý ji vtipně nazývá – „otcovštinou“). Pokud Ježíš s Otcem mluvil „mateřštinou“, pak jsou jeho slova vyučováním pro nás (abychom porozuměli Bohu, Ježíšovi, jejich vztahům a našemu postavení před Bohem).

Když se Ježíš stal jedním z nás, měl také lidské potřeby (potřeboval jíst a pít, dobré slovo jej těšilo). 
Ježíš jako Izraelita znal (na rozdíl od nás) krásné biblické texty. Z nich a z vlastního poznávání Boha (to slovo má v Bibli nejvyšší a bytostný rozměr i obsah) si s Otcem rozuměl.
Milých slov není nikdy moc, Ježíš rád slyšel: „Ty jsi můj milovaný syn, v tobě mám zalíbení.“

Celé roky své kněžské služby naříkám nad naším nezájmem o slovo Boží. Proč od něj odrazujeme už názvem Starý Zákon? Izraelité vědí, že je Smlouvou (manželskou) Hospodina s Izraelem.
Znají úžasná vyznání Hospodina k Izraeli, často si opakují milostná slova Ženicha k nevěstě (často nevěrné). Od Hospodina se učí svému rodičovství. Každý den si všímají darů od Boha. Umějí slavit – vědí, co slaví. Vědí, že jsou nevěstou, proto na sobotní rodinnou slavnost připravují dobré jídlo (to není z poživačnosti), ustrojí se do nejlepších šatů (vědí, že jsou nevěstou) – to vše je pro ně bohopoctou, modlitbou micvou (dobrým činem, oslavujícím Boha).
My jsme neuvěřili, že nás Bůh pokládá za svou nevěstu, nepřijali jsme postavení nevěsty.
Neznáme Boží vyznání lidem (nazpaměť).
Neupozornili nás: „Spočítejte, kolikrát Stvořitel prohlásil o svém stvoření, že je to dobré.“
Z Ráje si pamatujeme jen ten jedovatý strom.
Nevšimli jsme si, že Bůh je proti trestu smrti nad Kainem.
Neznáme příběhy o Božím milosrdenství. Kdy jsme naposled četli příběh o Josefovi a bratřích?
Proč jsme přijali jen Desatero a ošidili jsme se o další micvot (moudré pokyny boží určené pro náš život)?
Neznáme bohatství Písma a tak jsme nepochopili Ježíšovo „horské kázání“.
Mohl bych dlouho pokračovat.

Naše modlitby a rituály bývají často nesrozumitelné a nezáživné. Děti z nich nejsou nadšené.
Neobjevili jsme Večeři Páně jako královskou svatební hostinu, kterou můžeme kdykoliv slavit – ne jako diváci, ne jako hosté na svatbě, ale jako Nevěsta. (Tridentská mše je nekrvavou obětí na záchranu světa před Božím hněvem.) Ježíš je ochoten a schopen nám kdykoliv znovu opakovat svůj svatební slib. Rád s námi slaví.

„Modlitbě Páně“ nerozumí mnoho křesťanů (zůstali v dětském chápání a opakuji ji jako mantru). 
Od nás katolíků se nekosteloví lidé naučili vyslovovat boží jména jako vycpávku (pro nás je to velkou neúctou). Od židů nebo protestantů by to nikdy neslyšeli.
Ježíšovo vyučování je vzdělávací nadstavbou „Mojžíšovy školy“. V evangeliích mnohá vyznání Boha k nám z předježíšovského Písma nenajdeme, protože evangelia tuto znalost nutně předpokládají.
(Dát katechumenům nejprve „Nový Zákon“, je hrubým porušením osnov Boží výuky.)

Mrzí mě, když se lidé bojí smrti, protože neslyšeli, jaký program pro nás má Bůh připravený – dopomůže nám mít rád lidi i Boha, tak jak jsme toužili a jak nás k tomu Bůh vždy zval.

Ve vyučování o Bohu, jsme byli ošizeni, ale na to se nemůžeme do nekonečna vymlouvat. Číst umíme, Bibli doma máme a můžeme se svými otázkami – čemu z Písma nerozumíme – obracet na biskupy a kněze. Bylo by škoda, kdyby nám jednou Ježíš řekl: „Proč jste ošidili své děti a sami sebe?“ (Srov. „Všichni, kdo přišli přede mnou, jsou zloději a lupiči.“ J 10:8) 

I my nutně potřebujeme ne pokání, ale obrácení se k Bohu, změnu jednání, změnu smýšlení a nápravu. Reforma by bylo málo. Často si připomínáme, že obrácení je trvalým procesem Ježíšova učedníka.

Nepřehlédněme, jak Izraelité pochopili kázání Jana Basptisty: „Obraťte se – Bůh je milosrdný a slitovný.“

Kdo zná závratná vyznání Boha k nám (z předježíšovské Bible), pro koho není Bůh cizím pánem, kdo krok za krokem naslouchá něžným slovům Boha, ten se odváží slova: „Ty jsi můj milovaný syn, v tobě mám zalíbení,“ přijmout i pro sebe.
Nás – hříšníky – Bůh stále pokládá za své milované dcery a syny. U Boha máme stále výsostné a neochvějné postavení.
My, kteří už víme, jak je udržení lidského přátelství náročné a že naše pocity ve vztazích bývají často proměnlivé jako počasí, umíme Boží přátelství ocenit. A přijmout.

Od Boha se pak rádi učíme jak být dobrými rodiči, partnery v manželství a přáteli.

	2016
Svátek Ponoření Pána       Iz 42:1-7       Sk 10:34-38       Lk 3:15-22       10. ledna 2016

Program Služebníka (Otroka) Hospodinova vyhlášený skrze proroka Izaiáše je programem každého Ježíšova učedníka.

Úryvek druhého čtení nás lidi 21. století nepřekvapí, odkýváme ho. (Ale kdo si promýšlí souvislosti, je překvapen, jak i Petrovi některé důležité věci z Ježíšova vyučování docházely až za mnoho let. Kdysi jsme si tohoto místa podrobněji všímali.)

Doufám, že si nepřesný překlad opravujete: „Vy víte, co se po ponořování, které hlásal Jan, událo … (Sk 10:37)

… Jan říkal: „Já vás ponořuji do vody, … přichází mocnější, on vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně. … Když se všechen lid dával ponořit a když byl ponořen i Ježíš …“

Opakování:
Ježíš nebyl pokřtěn. Katechumen je křtěn, stává se kristovcem, křesťanem. Ježíš je „Christios, Pomazaný“ od počátku. Z patřičného materiálu se vyrábí stůl, ze stolu se už stůl nedělá.
Ježíš se nechal Janem ponořit do Jordánu na potvrzení trvalé platnosti Janovy výzvy k obrácení a ponořování.
Ježíš je od počátku plný Ducha. 

Svátek Ježíšova ponoření do Jordánu a proklamace – vyhlášení, že je plný Ducha, slavíme každý rok. Je to důležité pro každého pokřtěného. Do Ježíšovy podoby jsme přece byli ponořeni. Duch svatý v nás otiskl Ježíšovu podobu, jako pečetidlo vykreslí svůj obraz do pečetního vosku. (Samozřejmě, že o pečeť je třeba se správně starat. Těch obrazů máme celou řadu.)

Dostává se nám možnosti ponořovat se do Ducha božího. Naslouchat mu v Písmu, v okolnostech života, při pití z kalicha, spolupracovat s dary Ducha, přijímat „transfúzi Ducha“. 
Kdo se noří do Ducha, kdo se obklopuje jeho moudrostí, prohlubuje v sobě obraz boží.
Je to na něm znát …

Jako Ježíš přijal program Služebníka (Otroka) Hospodinova za svůj (srov. Lk 4:16-21), tak jsme i my puzeni Duchem, toužíme se k Ježíšově službě světu přidávat.

Přijali jsme program Služebníka (Otroka) Hospodinova!
Přijali?

Bůh nám – s laskavostí a úctou ke každému slabému – nabízí svou Spravedlnost.
To není utopie. 
Ale nádherný program.

Prohlášení: „Ty jsi můj milovaný Syn, v tobě mám zalíbení“, je dvojnásobně určeno nám:
 1.	Bůh se proti nám zastává svého Syna, kterého my dodneška v jeho služebnících utiskujeme nebo dokonce pronásledujeme. 
 2.	Slova: „Ty jsi můj milovaný Syn, v tobě mám zalíbení“, si smíme a máme vztáhnout každý sám na sebe.
Často vidíme, jaký rozdíl je mezi dětmi, kterým se rodiče věnují a kterým se nevěnují. Rozdíl mezi milovanými a nemilovanými dětmi.
Mnoho manželek si stýská manželovi: „Tys mě už dlouho neřekl, že mě máš rád.“
„Vždyť jsem ti to říkal včera.“
„To už je dlouho ...“
My si nemůžeme naříkat, že se nám Bůh nevěnuje, že s námi málo mluví, že nás nevymazluje.
Kroutím hlavou nad nekonečnými řečmi o modlitbě …
Naslouchej přece Božímu slovu!! První je naslouchání! Nemel pořád. (A to si ze svého pohanského mluvení ještě děláš zásluhu! (Srov. Mt 5:7)

Při svátku Svaté rodiny jsme přemýšleli nad „nalezením Ježíše v chrámu“ a vytěžili jsme si z toho závažnost a závaznost slov: „Copak jste neslyšeli?“ 

Ptávám se rodičů, kteří chtějí pokřtít dítě: „Jaký k tomu máte důvod? Bylo vám někdy k něčemu, že jste byli pokřtěni?“ Jsem smutný, že jich dost neumí odpovědět. Umíme přece říci, k čemu nám je, že jsme Novákovi: „Naše maminka je nejlepší na světě, náš tatínek …“

Bylo by škody, přeškoda, kdyby nám bylo jednou řečeno: „Jak to, žes neslyšela: Ty jsi moje milovaná dcera. Ty jsi můj milovaný syn. V tobě mám zalíbení.“ Srov. 

V létě jsem napsal do Poznámek, co pro nás křest znamená. Teď jsem to trochu vylepšil.

Prosím Vás, jestli přijmete můj návrh – vzít si to jako program do Velikonoc (o Velikonocích obnovujeme svoje křestní ponoření do Ježíšova programu) – podívejte se na to.

O KRÁLOVSKÉM KNĚŽSTVÍ

„Izraeli, tys prohlásil při Hospodinu, že ti bude Bohem a ty že budeš chodit po jeho cestách a dbát na jeho nařízení, přikázání a právní ustanovení a že ho budeš poslouchat. A Hospodin prohlásil tobě, že budeš jeho lidem, zvláštním vlastnictvím, královstvím kněží… Budeš mu chválou, věhlasem a okrasou, budeš svatým lidem Hospodina.“ (Srov. Ex 19:6; Dt 26:16-19)
Římský biskup František nás vybízí, abychom církev dále neklerikalizovali. Potřebujeme se vrátit k vědomí a službě křestního královského kněžstva a k významu a praxi domácí církve.

Obřadem křtu Bůh prohlašuje: „Jsi mou milovanou dcerou, milovaným synem. Máš trvalé místo v mé náruči. Všude, kde jsi, jsem s tebou. Budu tě učit rozlišovat dobro od zla. Navždy tě budu zachraňovat ze zla.“
Pokřtěný vstoupil do smlouvy Boha se svým lidem. Má budovat vztah s Bohem, má naslouchat jeho slovům v Písmu, aby jim porozuměl.
Křtem patříme do království kněží – každý má přímý přístup k Bohu. (Královské kněžství je základní. Služebné kněžství není vyšší; je určené jiné službě).
Víme, že vším dobrým spolupracujeme na dotváření světa a budování božího království.
Od křtu jsme Ježíšovými spolupracovníky.
Máme trvalé místo u stolu Ježíšovy hostiny.
Z titulu královského kněžství může pokřtěný číst slovo boží při bohoslužbě.
Může podávat a přinášet Tělo a Krev Páně jiným.
Křtem dostal pověření ke zvěstování dobré zprávy: „Bůh o nás pečuje a je milostivý …“
Může a má slavit (všechny) svátosti.
Při slavení Večeře Páně může a má pokřtěný koncelebrovat – slavit s druhými.
Každý pokřtěný může a má při Večeři Páně s Duchem božím proměňovat sám sebe do Ježíšovy podoby – aby byl s ostatními důstojnou nevěstou Kristovou.
Pokřtěný může v manželství dávat sám sebe druhému. (Muž a žena se manželským slibem odevzdávají jeden druhému a přijímají druhého za manželku a manžela. Jáhen, kněz, biskup pouze asistují při sňatku, jsou pouze svědkem – kvalifikovaným, úředním).
Pokřtěný může a má předávat život svým dětem, vzdělávat je a vychovávat podle boží moudrosti. Je pro své děti prvním božím poslem – andělem.
Má svým dětem žehnat (ne méně než Izraelité) a má vědět, k čemu ho žehnání zavazuje.
Každému pokřtěnému Duch boží nabízí své dary, aby je rozvíjel a odpovědně s nimi hospodařil.
Každému pokřtěnému je svěřena v nějaké míře pastýřská péče (například rodičovství, služba potřebným, obci, společnosti …) a prorocká služba (hájit čest Boží proti nespravedlnostem, zastávat se obětí).
- - - - - - - -

Prosím Vás, od 18. do 25. ledna nás čeká týden modliteb „Za jednotu křesťanů“.
Připravujeme ekumenické bohoslužby. Chtěl jsem přidat jeden text Františka z lednového časopisu Getsemany, ale bylo by to už dlouhé, připojím to za týden, těšte se.
Zkusme si zatím, prosím, promyslet, nakolik bohatství ze křtu – výše uvedené – platí pro křesťany z jiných církví.
Zda a nakolik jim je svěřeno stejné křestní poslání: Hlásat, že všichni lidé jsou milovanými dětmi božími.
(Mnoho nepokřtěných to ještě neví.)

	2013
Svátek Ponoření Páně       Iz 42:1-4. 6-7       Sk 10:34-38       Lk 3:15-22       13. ledna 2012

Aby nedošlo k mýlce nad Poznámkami k minulé neděli o ustrojení, přidávám v poznámce pod čarou úryvek z děkovné modlitby na Silvestra. 

Svátek Ponoření („křtu“) Páně je pro nás nejen příležitostí k promýšlení významu Ježíšova ponoření Janem, ale také příležitostí k promýšlení našeho programu křesťanů.

Zopakujme si naše východiska:
Každý člověk byl stvořen k obrazu Božímu. 
Někteří lidé o této cti nevěděli a nevědí (žijí v nevědomosti, nesvobodě a ponížení), proto byl Izrael vybrán k osvětě ostatních národů.

Protože i většina Izraelitů časem zbloudila (šla od Boha na opačnou stranu), byl poslán Izraelitům i ostatním národům Mesiáš.

Ježíš byl (coby člověk) obřízkou přijat do manželství mezi Hospodinem a izraelským lidem.
Pak jako mladík se obřadem „syn přikázání“ přihlásil k odpovědnosti za své jednání podle „Mojžíšovy“ smlouvy.
Ponořením do Jordánu začíná jeho služba (nejprve Izraeli) rabínská a mesiášská (ta druhá je poněkud skrytá).

Ježíš není hříšníkem potřebujícím obrácení, ale Janovým rituálem se solidárně zařazuje mezi nás hříšné.
Ježíšovo ponoření do Jordánu je i potvrzením správnosti Janova počínání – přípravy na setkání (neminutí se) s Mesiášem.
Především je Ježíšovo ponoření vyhlášením Ježíšova mesiánského programu. Nejen ze strany Ježíše, ale i ze strany Boha: „Toto je můj milovaný a vyvolený syn“. Později apoštolové na hoře „proměnění“ uslyší navíc: „… toho poslouchejte“). 

Událost svou symbolikou naznačuje nebezpečnost Mesiášova podnikání. Voda v moři nebo voda rozbouřené řeky je nespoutaný živlem, je symbolem zla. Ponoření do silného proudu Jordánu nebylo úplně bez rizika. („Ještě krok a strhne mě proud.“) Však také nebyly ponořovány děti a Jan stál u ponořovaného jako záchrana a vytahoval ponořeného na břeh.
Ježíš později také dvakráte označí konec svého života za „ponoření“ (v našich překladech nesrozumitelně popsáno jako křest). 

Vnější obrazy popisující událost při ponoření Ježíše u Jordánu (Duch sestupující jako holubice, hlas z nebe, které zpozorují jen někteří, a v různé síle) odkazují na setkání s Otcem a působení Ducha – to samo, je vždy neviditelné a ne dost dobře popsatelné slovy.

My máme už více informací o Ježíši než Ježíšovi současníci. Máme v něm rozpoznat a přijmout Mesiáše.
Smíme jej následovat, stát se jeho učedníkem. 

Učedník Ježíšův přijal bohatý životní program:
 –	základní lidský program (být obrazem božím),
 –	poslání Izraelity (království kněží),
 –	být dělníkem, stavitelem božího království.

Byli jsme pozváni k záchraně světa. Přijali jsme povolání ke službě proroka, kněze a krále.
Místo obřízky procházíme ponořením do Ježíšova Ducha křtem a biřmováním.
Přijali jsme poslání: „Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření.“ (Mk 16:15)

My křesťané (pokřtění, Kristovci, Ježíšovi) jsme teprve učedníky svého Mistra.
Už od Izraelitů víme o královském kněžství. Nový zákon tuto výsadu potvrzuje i křesťanům (neobřezaným).
To obnáší:
 –	volný přístup k Bohu (jsme u něj doma)
 –	čest a možnost svým potomkům: svědčit o Bohu 
 –	a zvěstovat (žehnat) Boží přízeň, pomoc. 

Královské kněžství křesťanů je základní a „větší“ než služebné kněžství. 
Ke kněžské službě patří také vědomí života jako nezaslouženého daru a služby životu (v jakékoliv formě) a životní odpověď Tvůrci. Poučeni Bohem víme, že Bůh pro sebe nic nepotřebuje, víme, že mu můžeme prokázat radost každým dobrým konáním (cokoliv prokazujeme i nejmenšímu člověku, Bohu jsme prokázali).

Pastýřská, královská služba, je stavitelskou prací božího království (dotváření světa podle Božích plánů a Ježíšových pravidel) a péčí o svět a jeho uzdravování. 

Prorocká služba slouží novému porozumění a blízkosti s Bohem a mezi lidmi.
Podle vzoru proroků a samotného Ježíše víme, jak hájit čest Boha a jeho dětí.

My, katolíci, ovšem máme několikasetletý dluh v poznávání Božího slova. To se nedá jen tak snadno dohnat. Jak má ale potom skrze nás Bůh osvěcovat a ozdravovat svět?

Až II. vatikánský koncil vrací Písmu patřičné místo, ale většina práce pro porozumění Bohu leží před námi.

Často jsme se nechovali jako Ježíšovi učedníci. Mnohokráte jsme (do posledního koncilu) jednali přezíravě k druhým, jako milionářští synkové. Například povětšině jsme tvrdili, že nekřesťané (nekatolíci) nebudou v nebi.

Znovu připomínám, jak je nezbytné si osvojit biblický způsob myšlení. Boží náhled a přístup k člověku.
Je velice neobvyklý, nám cizí, často převratný. I apoštolové s tím zápasili po celý život. Počítejme s tím. Ježíšovo učednictví není „školou pro spanilomyslné paní a dívky“.

Uvedu několik příkladů.
Ctí nás, jak dbáme na kulturu českého jazyka. Jsme natolik vzdělaní, že nám vadí kdekterá pravopisná hrubá chyba. Ve škole učitelé opravují děti a kdekdo z nás si necháváme opravit napsané texty. Pokládáme za ostudu napsat špatně „i“ nebo „y“.
Ale – mluvíme-li o Bohu, chyby „do nebe volající“ nám nevadí.

Lidé okolo nás nám mohou nastavit zrcadlo.
Myslíte si, že se židé v naší zemi bojí? 
Víte o velikém rasismu Čechů? 

Židům jsme nepomohli k objevení Ježíše jako největšího syna jejich národa. Pronásledování od křesťanů jim byla nepřekonatelnou překážkou.
Dobrá, my Židy nepronásledujeme. Ale cestu k Ježíši jim zatarasujeme svým pohanstvím a suverénními postoji. K tomu uvedu dva příklady.
Příklad našeho špatného hlásání:
V mezináboženských debatách nám židé i muslimové namítají, že v našem náboženství používáme modly a svaté – jako prostředníky u Boha.
Neodmítejme lacino jejich námitky.
Letohradem projížděli čeští „harekrišnovci“ s dřevěnými figurami na voze taženém voly. Ptal jsem se, co to znamená, Řekli, že figury (jejich zemřelých guruů) jsou jejich bohové.
Mezi českými a moravskými katolíky se rozšiřuje putování obrazů po rodinách. I v katolickém tisku se na to říká: „Panna Maria navštěvuje naše domy“ …
V našem kostele se děti už po několik generací dívají na obrazy Boha jako starce …
Michelangelův obraz „stvoření člověka“ (Tvůrce se dotýká prstem prstu Adamova) je geniálním uměleckým dílem, ale je přestoupením geniálního přikázání Hospodina: „Neučiníš si obraz …“
Lidé nekosteloví donedávna poslouchali naše řeči o Bohu a pak nad námi mávli rukou. Bůh jejich představ je někdy šlechetnější než ten, kterého hlásáme my.
Zkuste říci židům, že Bůh potřebuje Mesiášovu krev k utišení svého hněvu (jak hlásají některé texty opatřené „církevním schválením“), aby nám mohlo být odpuštěno.
Namítnou: Kainovi Bůh nabídl odpuštění, Josefovým bratrům byl odpuštěn hrdelní trest, a nad provinilým Izraelským národem se Hospodin mnohokráte slitoval bez zadostiučinění …
Příklad naší přezíravosti a netaktu:
1. ledna byla ekumenická bohoslužba křesťanů a židů. V kostele, kde byl kříž s ukřižovaným Kristem. (V tomto znamení byly často páchány pogromy na Židy. „Rež a rubaj do krve, nebude to poprvé …“ zpívaly Hlinkovy gardy.)
Při bohoslužbě byly čteny biblické úryvky o Mojžíšovi (skvěle vybrané téma). Ale už v první modlitbě byla řeč o Kristu.
Bez ohledu na židy. To tam křesťané nepřišli s vědomím viny na antisemitismu?
Nepřišli s pokorou a vděčností za to, že židé jsou ochotni se s námi modlit k Hospodinu? 
Připadlo mně to, jako bychom mohamedána nebo žida pozvali na naši zabíjačku (ať si přinesou třeba pytlík piškotů, co nám je do nich.)

Další naše chyby:
Řada kostelových křesťanů nahlas řekne: „Jak by mohl Bůh uvrhnout lidi do pekla?“
Co ti lidé dělají v kostele? Naslouchají biblickým textům nebo ne?
Ježíš několikráte vysvětluje, že Bůh nejen zve každého člověka (i sebevětšího hříšníka) do nebe. Ježíš několikráte vysvětluje, že o nebi a pekle rozhoduje člověk.
Neznám člověka, který by nevěděl jaké „i“ se píše ve slově žížala.
Jak to, že dospělý křesťan nezná takovouto základní pravdu?
Jak mohou dospělí říci: „Bože, dej světu mír.“
Takový člověk nemůže postoupit z 1. do 2. třídy. Nemá jasno, co dělá a nedělá Bůh, a co máme udělat my.
Z Mistrovic (vesnice naší farnosti) pocházeli dva kněží. Jeden (pokorný františkán) mi před 15 lety říkal: Jak to, že v modlitbě „Zdrávas Maria“ říkáme: Svatá Maria, matko Boží …“ Proč neříkáme „Matko Kristova“?
Už to ani neslyšíme!
Přece my nemáme svou „víru“ pro sebe. Máme ji zvěstovat (celému světu)!
Byl jsem potěšen, jak se jedna nekostelová maminka ptala na masakr dětí betlémských. S citlivostí sobě vlastní, se ptala na Ježíšovu mámu. Byl jsem za to rád.
Jen se děsím, jak jsme se spokojeně zabydleli „ve víře“.
My katolíci nelkáme nad příkazem obětování Izáka (nebo se nebouříme), stejně nás nezajímá mnohá trápení Ježíšovy matky. Nad sedmi bolestmi P. Marie rozjímáme, ale dál už ne. (Jak jí třeba vadily vymyšlené pomluvy. Nejen pomluvy na jejího syna!)
Kdekdo vyhledává údajná „Mariánská zjevení“, ale náboženské „hrubky“ do nebe volající, přehlédne. Umí napsat správně: „Víly vily věnec“, ale uvěří tvrzení, že „P. Marie vyzývá lidi k modlitbám, aby ji svými modlitbami a posty pomohli zadržet trestající ruku Boha“.

Před dvěma tisíciletími poslal Ježíš své učedníky hlásat světu dobrou zprávu o spravedlivém a Milosrdném Bohu. U nás posílá do pohanského světa.
Lidé okolo nás přestali poslouchat naše řeči o Bohu. Toho bychom se měli vyděsit. Mikulášské slavnosti to nespraví.
Jestli se v nás zkazí sůl a vyhasne světlo, jsme nepoužitelní.

Místo nové evangelizace začněme my sami pečlivě a poctivě naslouchat svému Učiteli a Mistru.

	2010
Svátek Křtu Páně       Iz 42:1-7       Sk 10:34-38       Lk 3:15-22       10. ledna 2010

Je užitečné si na začátku roku uvědomit, čeho chceme dosáhnout ve svém vztahu s Bohem. Pro co se rozhodneme?
Každý rok čtou Židé znovu Tóru, aby se jí nechávali dál a dál vyučovat. My křesťané každý rok znovu procházíme vyučováním Ježíšovým (vedle starozákonních textů).

V Římském misálu bychom marně hledali svátek „Křtu Páně“, ale „Ponoření Páně“… 

Student může přerůst svého učitele a učedník svého mistra, ale Ježíše přetrumfnout nemůžeme. Přesto se častěji než si myslíme, nad Ježíše stavíme. Hned se k tomu vrátíme.
Od nového liturgického roku každý očekáváme ledacos, ale jedno očekávání bychom měli mít společné (proto sem chodíme) – chceme svému Učiteli a Mistru hlouběji porozumět a více si osvojit jeho způsob jednání.

Obrazu Izaiášova služebníka („otroka božího“) nejvíce odpovídá Ježíš.
Jeho program je i naším programem.

Věta svatého apoštola Petra z dnešního úryvku druhého čtení se pěkně poslouchá: „Teď opravdu chápu, že Bůh nikomu nestraní, ale v každém národě že je mu milý ten, kdo se bojí a dělá, co je správné“. Pokud si ale čteme předcházející události, jsme překvapeni, že tuto věc (nám připadající jako samozřejmost) Petr pochopil až po více než šesti letech po Ježíšově nanebevzetí.
Apoštolové vyrůstali v prostředí, které nemělo rádo pohany. Měli ve svých dějinách zlou zkušenost s nejrůznějšími okupanty. (My se také podobně obtížně zbavujeme třeba svých špatných zkušeností s Němci a Rusy.)
Apoštolové Ježíše milovali jako svého Přítele a Učitele. Líbil se jim Ježíšův přístup k lidem, ale přijímat druhé jako Ježíš – s dobrou vůlí, navzdory dřívější špatné zkušenosti, je opravdu Mistrovská práce.
A náročná práce dá učení.

Pokud se nepokládáme za lepší učedníky, než byl Petr, potřebujeme se smířit s tím, že i tomu, kdo se snaží, dochází některé boží věci až třeba za dlouho. Proto nám je zapotřebí stálého obracení se k Ježíši a porovnávání si svých nedokonalých názorů s dokonalými názory Ježíše.
Kdo si myslí, že už ví, jak je co správné, ten při setkání s Ježíšem shoří jako papír.

Proto Jan říkal: „Já jsem jen pomocník Mesiáše, já ponořuji jen do vody“.
Voda rozvodněného Jordánu bývá hrozivá a může člověka utopit. „Víra“ je životodárná jako voda Jordánu, ale pokud se vylije z břehů, strhává kdeco. Nezvládnutá „víra“ strhla proroky, Ježíše a řadu Ježíšových učedníků ke dnu. Nepokorná, pyšná „víra“ je životu nebezpečná, ohrožuje život a sužuje bližní.
Sám Ježíš později řekl: „Bohatý těžko vejde do božího království“. Tedy i člověk „bohatý“ „vírou“.
Proto také Ježíš gratuluje těm, kteří jsou „chudí v duchu“ a mají „čisté srdce“. (Srov. Mt 5:1n)

Jan pokračoval: „Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně“.
Co znamená ponoření do ohně? Do jakého ohně?

Ježíšovi posluchači Janovu slovu rozuměli. Řemeslníci tenkrát pracovali lidem na očích, skoro každý věděl, jak se získává drahý kov (každý kov byl tenkráte cenný). Ohněm se roztaví ruda, aby byl kov oddělen a zbaven všech nečistot a jalové strusky. Jen čistý kov plní svou práci. Nekvalitní železo selže, třeba se zlomí, nečistý drahý kov má nízkou cenu.

S ohněm měli už lidé veliké zkušenosti a byl jim v mnohém znamením a symbolem.
Oheň dává jídlu novou kvalitu.
Oheň obracel přinášené oběti na obětní dým.
O tavení drahých kovů také obrazně mluvili proroci. 
V ohni se několikráte zjevil Hospodin.
I Mesiáš tedy přijde s ohněm.
Budeme nebo jsme i my „ponořováni do ohně“?
Co to pro nás znamená?
O jaké třídění, očišťování a oddělování je řeč?

Hospodin poslal ke svému lidu velice vzdělaného učitele. Zajistil Mojžíšovi veliké vzdělání v Egyptě a později jej osobně doučoval. 

Mojžíš předal lidem mnoho moudrých pokynů ke zdárnému životu. Ale zároveň je vedl k rozpoznávání dobra a zla, spravedlnosti od nespravedlnosti.
V partnerském vztahu dospělých, svobodných a odpovědných partnerů, nejde o slepou poslušnost, ale o službu životu.
Bůh nám dal rozum a odpovědné svědomí, smysl pro spravedlnost a soucitné srdce.
Bůh se nám natolik věnuje, že můžeme porozumět jeho úmyslům s námi a se světem.
Vzdělaný člověk je schopen posoudit, že jindy dobrý příkaz, by v některém případě utlačoval život. Stál by proti smyslu Zákonodárce.
Cílem zákonodárství a životní moudrosti nejsou zákony, ale spravedlnost. Zákony mají sloužit životu. Nad literou zákonů stojí nádherná a přející autorita boží.

To jen člověk líný a zbabělý se ohání literou, vymlouvá se na autoritu a příkazy, aby se nemusel namáhat s porozuměním, aby nemusel riskovat chybu a nemusel se stavět za vyšší spravedlnost než za literu zákona. Pohodlný a zbabělý se zříká své odpovědnosti a odevzdává svou odpovědnost jinému, nezřídka horšímu než je on sám.
Poslušnost není nejvyšší ctností. Ale snaha porozumět Zákonodárci a sloužit životu podle jeho záměru a spravedlnosti. K tomu byl od začátku veden Boží lid. 

Ježíš byl poslán jako Učitel, který „přichází z boží náruče“ (srov. J 1:18) a poskytuje jim (a nám) jedinečný vhled do názorů, myšlení a úmyslů Božích. U něj si můžeme trvale opravovat své názory.

Znovu připomínám, že Ježíš nejprve každého objímá, pozvedá a až pak ukazuje, kudy se jde cestou k Bohu, k člověku, k životu a láskyplnému soužití.

Mnoho zbožných lidí před Ježíšovým očišťujícím ohněm neobstálo. A to se třeba nedopustili velikých hříchů, jenže Ježíšovy názory jim byly proti srsti. S Ježíšem narazili a nepřijali ho. (Ježíš je dveřmi, kterými se vchází do božího království (srov. J 10:7)).

Zatímco řada darebáků byla Ježíšem nadšena, mnoho zbožných lidí odmítlo a odmítá Ježíšovy názory. 

Jak asi obstojíme my?
Máme brát Janova a Ježíšova slova vážně. Zatím často přinášíme Bohu oběti. Osobní i Ježíšovu oběť. 

Jednou jedna posluchačka Ježíšových kázání nadšeně zvolala: „Blaze té, která tě zrodila a odkojila!"
Ale Ježíš ji opravil, „Blaze těm, kteří slyší slovo Boží a zachovávají je." (srov. Lk 11:27-28)

	2007
Svátek Křtu Páně       Iz 42:1-7       Sk 10:34-38       Lk 3:15-22       7. ledna 2007

… Jan říkal: „Já vás ponořuji do vody, … přichází mocnější, on vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně.
Když se všechen lid dával ponořit a když byl ponořen i Ježíš …“

Nejprve otázka – byl Ježíš pokřtěn?
Záleží, co znamená slovo křest. Ježíš se nechal od Jana ponořit.

Zatímco my slavíme „Svátek Křtu Páně“, v Římě slaví „Svátek ponoření Páně“.
V latinském misále (my jsme ritu latinského) stojí: „Svátek ponoření Páně“, v českém překladu misálu máme: „Svátek Křtu Páně“
Svatý Cyprián říká: „Křesťan je druhý Kristus“.
(Každý „politý vodou“ není automaticky druhým Kristem.)
Z Ježíše nikdo nemusel Krista dělat, byl jím.

Christos je řecký překlad slova Mesiáš – „Pomazaný“ (Bohem).
Izraelští králové nebyli korunováni jako králové evropští, ale byli mazáni olejem – přesněji řečeno byli ovoněni parfémem (vonným olejem).
Vůně je esencí rostliny, Král Izraele měl „vonět“ jako Pastýř (ne cítit hnojem nebo krví), jeho úkolem byla péče o Boží lid – měl „vonět“ Hospodinem. 
Pomazaných bylo mnoho, už méně bylo a je těch, kteří přijali své poslání a voněli Bohem.

Kdy byl Ježíš pomazán?
Ježíš se nechal od Jana ponořit a přitom bylo zjeveno, že je plný Ducha (ten na něj nesestoupil až v Jordánu, z Písma víme, že má plnost Ducha, je počat Duchem božím – to je víc než nějaká biologie).
Každý, kdo měl „čuch“ pro boží věci, z Ježíše cítil (to slovo používáme šířeji než jen pro samotné vůně), že má „něco společného“ s Bohem – veliké přátelství, empatii, spravedlnost, obětavost, věrnost, milosrdenství. 

Skoro polovina lidí u nás neví, jaký význam měla Charta 77 – že tlačila režim, aby vláda dodržovala mezinárodní závazky o lidských právech, které podepsala.

V jednom kostele jsem se ptal, k čemu Jan nabádal.
Byl jsem zklamán, že na tak základní otázku života z víry neumíme odpovědět.
Zkuste si nejdříve sami zformulovat odpověď.
Pokud vás bude zajímat, zda jste se strefili, nebo jak to tedy s Janem je, pak si tím otevřeme přístup k hledání.

Kolik lidí přijalo tenkrát Mesiáše?
Kolik lidí přijímá Mesiáše dnes? (Je otázkou, kde jsme my.)
Zdaleka ne každý pokřtěný ví, o co jde.
Proč mnoho zbožných lidí Mesiáše nepřijímá?

Když jsem se ptal, co Jan hlásal, většina lidí řekla: „Pokání, aby lidé přestali páchat zlo“.
(Za to může česká záměna – Janovo „obrácení“ překládáme: „pokání“ – a přispívá k tomu povrchní čtení evangelia, neboť nám v paměti o Janovi utkvěli vojáci a celníci, ptající se: „Jane, co máme dělat?“)
To farizeové a zákoníci (teologové) nabádali k nehřešení. A přidávali si další příkazy, aby se Izrael zalíbil Hospodinu. „Vyprošovali“ si příchod Mesiáše.
Jan říkal: „Mesiáše si vyprošovat nemusíme, už je uprostřed vás, ale potřebujeme se připravit – jak říká prorok Izajáš. Potřebujeme snížit bariéry, které jsme nastavěli Bohu do cesty a musíme zasypat propasti – to, co jsme zůstali dlužní: spravedlnost, věrnost, milosrdenství. (Srov. Mt 23. kap. a další) 

V Janově době měli Židé už dějepisectví více jak tisíc let. Lepší, než my!! 
Jan věděl z dějin, jak dopadli proroci (později na vlastní oči viděl, jak ti „spravedliví“ dokázali – ve jménu zbožnosti a vyšších cílů – pomlouval, lhát a vymýšlet si na Ježíše).
Jan si uvědomil, že i náboženství se dá lehce zneužít na ideologii (ne jen politickou).
Viděl, že je třeba se nejprve „obrátit“ k Bohu (samozřejmě také mluvil o odvrácení se od zla).
Zbožnost sama nestačí, je totiž slepá. Může vést i do pekla. (Ďábel může být ctnostný“ )

Zbožnost potřebuje osvícení od Boha. (Ježíš říká: „Petře, teď mluvíš jako satan“. ) Jako na lodi denně určovali svou polohu a opravovali si svůj kurz, svůj směr, tak si my potřebujeme denně opravovat směřování svého života osvícením od boha skrze jeho slovo.

Nepřitakání Janově „prozíravosti“ přineslo veliké tragedie. Od odporné vraždy Ježíše až po hrůzné vraždy miliónů Židů a nežidů ve 20. století.

Jan byl poslán hlásat obrácení a ponořovat do vody.
Sestoupení Ducha na Ježíše bylo potvrzením Janovi, že otvírá lidem správné dveře. Sám říká:
„Já jsem nevěděl, kdo to je, ale přišel jsem ponořovat do vody proto, aby ho poznal Izrael.“
Jan vydal svědectví: „Spatřil jsem, jak Duch sestoupil jako holubice z nebe a zůstal na něm.
A já jsem stále nevěděl, kdo to je, ale ten, který mě poslal ponořovat do vody, mi řekl: `Na koho spatříš sestupovat Ducha a zůstávat na něm, to je ten, který ponořuje do Ducha svatého.´ Já jsem to viděl a dosvědčuji, že toto je Syn Boží." (J 1:31-34)

Ježíš tím, že se nechává ponořit od Jana do Jordánu, potvrzuje Janův program jako nutnou přípravu na přijetí Mesiáše. Dodneška! Obrácení hlásané Janem a odřeknutí se zla je součástí našeho křtu. 

I nám svědčí Jan o Ježíšovi: „Já jsem to viděl a dosvědčuji, že toto je Syn Boží“.
A sám Ježíš se na jeho svědectví odvolává. 

Jan zůstává dodnes opomenut.
Kdo by se dnes zabýval nějakou „Osvětimí“? Optimismus do budoucna, pozitivní myšlení, to jsou dnes hlásané přístupy k životu. 20. století svědčí, že humanismus a demokracie není sto ubránit život.
Mužský má bránit ženu, děti a slabší, svou zem, má hájit vlastní čest a jméno. V náročných situacích obstojí jen ten, kdo má vyšší smysl života než jen záchranu své pozemské existence.
Nestačí ani sama zbožnost, bez silného osobního vztahu s Bohem. Mnoho vojáků německé armády za 2. světové války bylo pokřtěných. A pokřtěných civilistů, jež mlčeli k válce, ještě více.

Ježíš říká o Janovi, že je víc než prorok.
Potřebujeme přijmout Janův program, jinak se míjíme s Ježíšem. Kdo je trochu soudný, vidí, že naše křesťanství je vyčpělé. Zbožnost sama nestačí, dokonce nás může odvádět od Boha.
Můžeme si porovnat kam došli lidé, kteří prošli OBRÁCENÍM, o kterém mluvil Jan (a pak i Ježíš), a mezi těmi, kteří nad tím mávli rukou a zůstali jen u své zbožnosti.

Pro budoucnost naší společnosti a 21. století je „obrácení“ ještě důležitější (protože zlo je lstivější, nenápadnější než dříve).
	2. neděle v mezidobí

	2022
2. neděle v mezidobí       Iz 62:1-5       1 Kor 12:4-11       J 2:1-12       16. ledna 2022

Před týdnem jsme mluvili o Janově rituálu ponoření do Jordánu a o jeho smyslu.
Také jsme mluvili o veliké duchovní otevřenosti Izraelitů v babylonském zajetí a po zničení Jeruzalémské svatyně („chrámu“), pochopili ochotu Hospodina setkávat se se svým lidem v jejich domech a synagogách (Bůh nepřebývá v chrámech, chce přebývat uprostřed nás a v nás).
(Zdalipak my ve 21. století uděláme další krok, ke kterému nás zve Duch boží?)

Na biblické hodině jsme se k tomu vrátili. Nabízím pár řádek.
Mluvili jsme o božích slovech k Ježíšovi na břehu Jordánu: „Ty jsi můj milovaný syn, v tobě mám zalíbení.“
Je třeba ta slova zpracovat, porozumět jim. Začněme první částí: „Jsi můj milovaný syn.“
Mohu snad ta krásná slova: „Jsi moje milovaná dcera, můj milovaný syn,“ vztáhnout i na sebe?

Suveréni o sobě nepochybují (jsou naladěni na lichocení).
Lidé s malým sebevědomím se to milé boží slovo brání přijmout a namítají: „To si já nezasluhuji.“ (Nerozpoznávají mazaná pokušení toho, který nás odvádí od Boha: „Ty nevíš, že jsi veliký hříšník?“)
Ale přitakat slovu božímu je ctností. 
Jako partneři a rodiče víme, jak se projevuje přejícnost druhého, jak ji projevovat a jak ji přijímat. 

Bůh nám svou lásku (a slova: „Navždy jsi moje milované dítě.“) dopřává zdarma a v mnohem větší míře než rodiče svým dětem. Tím jsme dostali kapitál do života, který nám nikdo nemůže vzít a ani my jej nemůžeme prohospodařit. 

Slova: „Ty jsi moje milovaná dcera, můj milovaný syn,“ nás těší, pozvedají a posilují (vyjadřují boží požehnání všem lidem, nemusíme si je vyprošovat, máme za ně být Bohu vděční). 

Ta velkorysá slova Hospodina nás vedou k přejícnosti vůči lidem.
Také nám pomáhají přijímat i lidi, z kterých máme nedobrý pocit. 
Krotí zbrklost našich soudů o druhých a pomáhají nám odpouštět naším dlužníkům a viníkům (kteří také – jako my – stojí o odpuštění a nápravu narušených vztahů a selhání).
Jsme-li Bohu milí my, proč nepřát boží přízeň jiným?

Boží vyznání: „Jsi moje milované dítě,“ platí pro všechny – z boží lásky a věrnosti svým tvorům – bez našich zásluh. 

Ale platí totéž o druhé části Hlasu z nebe: „V tobě mám zalíbení.“?
Nejsou to laciná slova. Právem zkoumáme, zda ve mně má Bůh zalíbení. (A jak mám poznat a zakoušet, že ve mně má Bůh zalíbení?)

Může mít Bůh zalíbení například i v jednání Hitlera?

Elie Wiesel, který prošel Osvětimí, nositel Nobelovy ceny za mír (a jeden z mých nejoblíbenějších spisovatelů) v r. 1995, během oslav 50. výročí osvobození Osvětimi a Birkenau, vyslovil závažná slova, která se nepříjemně dotkla některých křesťanů:
 –	„Milosrdný Bože, neměj slitování s těmi, kdo vytvořili toto místo.
 –	Odpouštějící Bože, neodpouštěj vrahům židovských dětí.
 –	Neodpouštěj vrahům ani jejich pomahačům.
 –	Vzpomeň si na průvody dětí v noci, stále více ustrašených dětí…
 –	Kdybychom dnes mohli vidět jediné z nich, puklo by nám srdce. A srdcem vrahů to nepohnulo?
 –	Bože, milosrdný Bože, neměj slitování s těmi, kdo ho neměli s židovskými dětmi.“

Elie Wiesel vysvětluje: „Mluvil jsem bez nenávisti. S hněvem? – S bolestí. V Birkenau nacházím zlo, které stravuje veškeré radosti.“ 

K porozumění Bohu a jeho myšlení nabízím Dt 26. kap.
(Častěji se těšíme z úchvatných slov Hospodina ke svému lidu: „Budeš mým lidem, zvláštním vlastnictvím … a já tě vyvýším nade všechny pronárody, budeš mu chválou, věhlasem a okrasou, budeš mým svatým lidem“.)

Prosím vás, pročtěte si celou 26. kap. Teď z ní uvedu to podstatné:
 –	„Izraeli, až přijdeš do země, kterou ti Hospodin, tvůj Bůh, dává do dědictví …, vezmeš z prvotin všech polních plodů, které se ti urodí, a přineseš je před Tvář boží. Pokloníš se před Hospodinem a budeš se radovat ze všeho dobrého, co dal Hospodin tobě a tvému domu.
 –	Před knězem vyznáš: `Hospodin nás vysvobodil z otroctví do země oplývající mlékem a medem. Všechny desátky ze své úrody jsem dal lévijci, bezdomovci, sirotku a vdově podle tvých pokynů. Nepřestoupil jsem ani neopomenul žádné z tvých pokynů. Shlédni na nás i na zemi, kterou jsi nám daroval, a požehnej nám.´
 –	Hospodin ti klade na srdce, abys jeho pokyny bedlivě dodržoval celým svým srdcem a celou svou duší.
 –	Vždyť jsi prohlásil při Hospodinu, že ti bude Bohem a ty že budeš chodit po jeho cestách a budeš ho poslouchat. A Hospodin ti prohlašuje, že budeš jeho lidem, zvláštním vlastnictvím. Budeš dbát na všechny jeho pokyny a on tě vyvýší nade všechny pronárody, které učinil. Budeš mu chválou, věhlasem a okrasou, budeš svatým lidem Hospodina, svého Boha, jak ti slíbil.“

Celá kapitola patří do Smlouvy (manželské) mezi Hospodinem a jeho lidem. 
V ní se obě strany zavazují k vlastnímu podílu jednání. (Izraelité slova Smlouvy znali a často a rádi si je připomínali.)

Izraelité vědí, že Smlouva je nerovnoměrná, pro ně nesmírně výhodná. Bůh nás miluje první, v nepoměrně větší míře než my jeho.
Bůh se nám bytostně zasvětil, uvádí nás do života božích dětí, a my (učedníci Mojžíšovi od Abraháma do dnešních dnů a my učedníci Ježíšovi) jsme se rádi a svobodně rozhodli na boží Smlouvu přistoupit.
Chceme dodržovat pokyny, které nám Hospodin láskyplně klade na srdce.
Budeme-li je dodržovat, budeme lidem Hospodinovým, jeho zvláštním vlastnictvím … a Bůh nás vyvýší nade všechny pronárody, budeme mu chválou, věhlasem a okrasou, budeme jeho svatým lidem.“

Porozumění Dt 26. kap. je pro mě klíčem k porozumění slovům Hospodina: „Mám v tobě zalíbení.“
Jsou oceněním dobrého života ve spravedlnosti a v žití pro druhé. Platí v případě našeho přátelství k Bohu a lidem.
Příslib, že mohou platit i pro nás je lákavý a vzrušující. I o nás je může Bůh prohlásit.
Bůh nás zve ke spolupráci, k dospělému přijetí života jako příležitosti k dobrému, k dotváření světa a šíření nezištné lásky.

Vracím se k židovskému přísloví, že naše cena nespočívá v našem výkonu, ale v péči Boha o nás.
Boží přízeň je větší než všechen náš výkon, ale to neznamená, že naše dobré jednání nemá v božích očích valnou cenu. Nikdo neocení cokoliv dobrého ze života každého člověka tak, jako Bůh! 

Ctí nás, chceme-li porozumět Bohu, a vědět, v čem má Bůh zalíbení, abychom na jeho přátelství mohli odpovědět svým přátelstvím k němu.
Jako rozumem obdarovaní tvorové se hlásíme k daru života a přízně Boha a našich drahých.
Vyšli jsme z náruče svých předků a z Náruče Boží a oceňujeme tuto velikou náklonnost k nám – umožňuje nám prožít život ve službě druhým. Láska Boha k nám a šlechetné jednání lidí nás povzbuzuje ke stejnému úsilí. Jsme na ně hrdí, nechceme mařit to, co jsme od nich dostali. Chceme jim i Bohu dělat čest – svému a našemu rodovému jménu, chceme být „chválou, věhlasem a okrasou“ lidu božího.
Proto svobodně prohlašujeme: „Naše urozenost nás zavazuje. Zadarmo jsme dostali, zadarmo chceme dávat. Nechceme svůj život promarnit, chceme být užiteční a pokračovat v tom, co dobrého jsme přijali.“

Vracím se k židovskému přísloví, že naše cena nespočívá v našem výkonu, ale v péči Boha o nás.
Boží přízeň je větší než všechen náš výkon, ale to neznamená, že naše dobré jednání nemá v božích očích valnou cenu.

Židé se stále hlásí ke Smlouvě Hospodina s Izraelem (každou sobotu slaví své manželství s Hospodinem, čtou si Píseň písní).
To my se šidíme, když místo „Smlouva manželská“ používáme slovo „Zákon“. 

Čím je pro nás křest? Slavíme ho?
Z Ježíšovy slavnosti jsme udělali „mši“. O čem to slovo vypovídá?
Ježíš se nám znovu a znovu vyznává ze svého závratného přátelství. Při opakování svého manželského slibu nám nad kalichem dobrořečení říká: „Toto je nová (obnovená) manželská smlouva, tu slavte na mou památku. Všichni jste mou milovanou nevěstou, mám ve vás zalíbení. Všichni pijte z mého poháru, jsme manželé. Připijme si na společný život.“
Je znát, že slova naší liturgie formulovali staří mládenci právnického, klerikálního myšlení. Ti nad nimi nikdy netančili, jako židé tančí z radosti nad Tórou.

Stále je mnoho lidí nedomilovaných. Ježíš nás k nim posílá, ale ne s prázdnou náručí. Ten, kdo umí číst a psát, už může učit negramotné. Ten, kdo v určité míře zakouší přízeň Boha a lidí, může nedomilovaným lidem pomáhat. 

Na biblické texty dnešní neděle mi už nezbývá prostor.

K prvnímu čtení. Izraelité se rozešli s Hospodinem. V babylonském zajetí žili jako rozvedená, osamocená žena. Ale Hospodin svou nevěrnici znovu vyhledal a opět jí nabízel svou ruku.
Také vám jsou Izaiášova slova milostným vyznáním Hospodina?
(Za týden v prvním čtení uslyšíme, že Hospodin s Izraelity – po vyvedení z babylonského otroctví v zemi darované otcům – uzavřel novou (manželskou) Smlouvu. 

Druhé čtení mluví o darech Ducha.
Vedeme spolu synodální rozpravy, jaké dary Ducha se ve vaší farnosti projevují?
Duchovenstvo si dosud téměř na vše duchovní dělalo monopol. Mnohým farníkům to vyhovovalo. Svým dětem neuměli říci ani, čím je pro ně křest, „mše“ nebo biřmování. Věnovali se pouze lidové zbožnosti a lidovým pobožnostem.

K evangeliu. Škoda, že svatbu v Káni Galilejské bereme pouze jako epizodku v Ježíšově životě. Zajímá nás jen zázrak s vínem.
Protože neznáme Písmo (mnohé texty mluvící o manželství Hospodina s Izraelem, o nevěře Izraele, o manželské věrnosti Boha, o svatbě Beránkově), uniká nám, že Ježíš přichází jako Ženich. Nedáme si do souvislosti jeho podobenství o svatbě, o závratné péče Ženicha o svou nevěstu (L 12:31n) a veliké překvapení, kdo do množiny nevěsty bude patřit.
Jak to, že my v Ježíšových slovech při „Poslední večeři“ nerozpoznáváme Mesiášův manželský slib a v jeho hostině výzvu k opakovanému slavení „manželství“? O nepochopení slov: „Toto je nová smlouva,“ jsem se už zmínil výše.

Co si o nás Ježíš myslí, když máme „mši“ především za jeho oběť přinesenou na usmíření našich hříchů, kterou církev přináší Bohu? Jsme spíše na popravišti a než na svatbě. Nálada v kostele tomu odpovídá.

To, že Ježíš na počátku svého vyučování zjevil svou slávu (znamením) na svatbě, je silné sdělení.
Pro mě jsou z této události podstatná slova Ježíšovy matky služebníkům: „Udělejte všechno, co vám Ježíš řekne.“
Kdo na Ježíše dá a poslechne ho, „bude mít oči na vrch hlavy“.

Kdy porozumíme křtu jako uzavření Smlouvy Hospodina (katechumen je přece ponořen – vložen do Boží náruče)?
Kdy si všimneme, že nás Ježíš už u dveří kostela vítá jako své nejbližší přátele pozvané k přátelství Boha a jeho lidu k slavení (přirovnané k manželství)?
Kdy přijmeme Ježíšovu hostinu jako slavnost nové Smlouvy?
Kdy nás zaplaví závratná radost z tohoto bohatství?
Kdy budeme u Ježíšova stolu zakoušet Náruč jeho a našich sester a bratří?
Kdy si všimneme, že nás Ježíš ponořuje do svého Ducha a ohně lásky?

Ten, kdo zakusil krásu rodičovské náruče, ten, kdo poskytuje svým dětem rodičovskou náruč, ví jaké bohatství má.
Ten, kdo zakusil krásu prarodičovské náruče, ten, kdo poskytuje svým vnukům svou náruč, má bohatství, které mu nikdo nevezme.
Ten, kdo objevil krásu boží Náruče, ten se těší, že třeba tomu, kdo hledá, bude vyprávět o Bohu milujícím každého člověka.

	2019
2. neděle v mezidobí       Iz 62:1-5       1 Kor 12:4-11       J 2:1-12       20. ledna 2019

O svatbě v Káni Galilejské jsme mnohokrát uvažovali.
(Bez starých vyučovacích biblických lekcí by nám ale proměnění vody ve víno připadalo jako pohádka „Stolečku prostři se“.)
Prastarý úžasný a obdivovaný obraz „manželství“ Boha a Izraele v Písmu má mnoho krásných kapitol.
V Ježíši obraz svatby Beránka s nevěstou Izraelem vrcholí.

(Bůh se nám představuje jako Táta-Máma, Ženich a Manžel. Jsme zváni k božímu obrazu. Od něj se učíme být dobrými syny a dcerami, rodiči, partnery.)

První čtení a evangelium nás zvou k uvažování o Ženichovi a nevěstě a jejich svatbě.

K prvnímu čtení.
Hospodin je věrným manželem. Přesto, že jeho nevěsta Izrael často cizoloží s pohanskými božstvy a zadává si s pohanskými vládci, její manžel dodržuje svou (nerovnoměrnou) Manželskou smlouvu. Smilovává se nad nevěstou, když se k Manželovi vrací. (Není na ní závislý, není slabochem, ale je nám věrný nad naši lidskou představu.)
Raduje se z krásy své nevěsty – z každého jejího spravedlivého jednání. 
Hospodin je ke své nevěstě velkorysý a štědrý. Izrael od Hospodina odkoukává nový způsob života, učí se mu, přijímá jej za svůj a tak se stává světlem pro ostatní národy a potěšením pro Ženicha.
- - - - - - - -

Úvod k evangeliu.
Léta trvá, než z děvčátka vyroste nevěsta.
Izrael – dcera boží (a každá její generace) má v pozemském životě dospět tak, aby o svého Ženicha stála a dospěla (s boží pomocí) na úroveň nevěsty. (Někteří lidé se s Bohem rozvedou.)

Od Abraháma a praotců, Mojžíše a proroků až po Jana Baptistu zrál Izrael až k přijetí Mesiáše.
Abychom „nekupovali zajíce v pytli“, seznamovali jsme se s ženichem a poznávali jej na zkušenostech praotců.
Připomenu několik z nich:
 –	„Abrame, žehnám ti, vyjdi z domu otcovského, staneš se požehnáním pro národy.“
 –	U praotců …
 –	„Mojžíši, posílám tě do Egypta, vyveď můj lid z faraonova otroctví …“
 –	U Eliáše: „Vdovo ze Sarepty, nejprve upeč chlebovou placku pro mě …“
 –	U Elíši: „Malomocný Námane, ponoř se do Jordánu …“
(Na které další rady od Boha a zkušenosti lidí z Písma si vzpomínáte?)

Od Mojžíšova vyučování jsme pak přišli k Ježíšovu vyučování. On sám nám připomíná: „Každého ženicha a každou nevěstu je třeba poznat a ověřit si jejich solidnost: „Ověřili jste si důvěryhodnost Boha, ověřte si mou důvěryhodnost.“ (Srov. J 14:1)
 –	„Petře, znovu vyjeďte lovit ryby (i když je poledne!) …“
 –	„Malomocní, běžte se ukázat kněžím …“
 –	„Učedníci, jděte po dvou do okolních obcí, přinášejte jim dobrou zprávu, uzdravujte lidem nemocné.“
 –	„Odvalte kámen z Lazarova hrobu …“

(Na jaké další rady od Ježíše si vzpomínáte? Jakou osobní zkušenost jste s Bohem udělali vy?)

K přijetí Ježíše za Mesiáše vedla dost dlouhá cesta, bylo třeba, aby Izraelité nejprve dozráli. 
Až po poctivém hledání a zkoumání Ježíšovy hodnověrnosti (tak to má být) jsme Ježíšovi přitakali a přijali jej za svého Ženicha. (Podle evangelií je „víra“ dáním Ježíšovi za pravdu.)

K textu o svatbě v Káni.
Ježíš přijal také „poslání Ženicha“ – přichází v linii prorockých příslibů o Ženichovi.
Marie je prvotinou Izraele, nevěsty.
Gabriel (při zvěstování) je družbou.
Jan Baptista je přítelem Ženicha.
Není náhodou, že Ježíš v Janově evangeliu činí první znamení – legitimuje se, aby mu mohli lidé důvěřovat – na svatbě (v Káni).

Ježíši, těmto přátelům (kteří nás pozvali na svatbu) došlo víno, nedalo by se pro ně něco udělat?
„Ještě nepřišla má hodina,“ odpovídá Ježíš. (Rozumím tomu tak: „Nejsou vytvořeny podmínky.“)

Marie říká lidem sloužícím na svatbě: „Kdyby po vás můj syn něco chtěl (i kdy se vám to zdálo nelogické), udělejte všechno, co vám řekne.“
Je logické, že Marie si (přinejmenším v prvních dnech svatby) značně získala lidi na svatbě přirozenou autoritou (zřejmě pomocí při svatbě a svou milou osobností) – jinak by na její radu nikdo nedal.
Nanosit vodu do mikve (rituální lázně) bylo absurdní. K čemu by to bylo dobré? Přece na svatbu všichni přišli vykoupaní i rituálně čistí. Z jaké vzdálenosti museli 600 l vody přinést?
Řídit několikadenní slavnost, nejenom vaření jídel a podávání nápojů, bylo uměním. Správci svatby si touto organizací často přivydělávali. A komu by nezáleženo na pověsti šikovného logisty?
„Náš správce“ se na ženicha zlobil: „Budu před lidmi vypadat jako matlák!“

Víno a svatba v Písmu jsou obrazy poukazující na výsostné boží dary.

Vyzkoušeli jsme si, že Ježíš vidí přesněji a do větší dálky než my (i o něm platí: „Ty, který jsi na nebesích“). Udělali jsme s ním dobrou zkušenost, můžeme mu důvěřovat. Vede nás tam, kam sami nedohlédneme a kam bychom sami nedošli – k novému umění mít rád, k manželství, na které bychom se jen s vlastním uměním a silou nezmohli.

Od křtu jsme se vydali na cestu s Ježíšem.
On – obraz Otce – je neskonale štědrý. Dostali jsme od něj závratný příslib: „Kdo vytrvá v mé škole, kdo si bude osvojovat dovednosti mé spravedlnosti, ten doroste na patřičnou úroveň a Ježíš jej přijme za svou manželku. O takové bude pečovat, jako ženich pečuje o svou nevěstu na svatbě. (Srov. Lk 12:35-40)
Tato vyhlídka z Ježíšova podobenství překračuje všechnu lidskou zkušenost.
Ti, co připravovali svatbu a pracují pro ženicha, říkají: „Ženichu, jak to, že se staráš o nás? Ženich na svatbě nevaří, neobsluhuje hosty ani nemyje nádobí. Ženich pečuje o svou nevěstu. Kde máš svou nevěstu? Pečuj o svou nevěstu!“
Co dělám jiného, než že pečuji o svou nevěstu. Vy jste mou nevěstou!“

Zapamatovali jsme si Ježíšovo: „K dalšímu obdarování, k zázraku lásky, je třeba vytvořit podmínky.
Ne z každé holčičky vyroste dobrá nevěsta, dobrá manželka a maminka. 

Aby Ježíš mohl proměnit naši „vodu“ ve „víno“, je třeba našeho poznávání Boha, setkávání se s Kristem.
Stálého obracení se k němu, stálého porovnávání si svých postojů s jeho postoji a osvojování si toho, co vidíme u něj. 

Už malé děti bereme na naše slavnosti (na svatby i na bohoslužby). Uvádíme-li je k porozumění jejich obsahů, nejsou odkázány jen na vlastní dohady a názory těch, kteří nejsou chytřejší než ony.

I k porozumění činu Jana Palacha jsme potřebovali poznat něco z jeho života, myšlení a postojů. Kdekdo vykládal své rozumy. (Za nejlepší slova pokládám kázání faráře Jakuba Trojana.)
K porozumění životu Ježíše je teprve třeba zkoumání. 

K druhému čtení.
Tvůrce vybavil všechno stvoření (každou rostlinu, každé ovoce, rozličná dřeva, nerosty, jednotlivé odstíny barev, vůní, tvarů, živočichů …) věnoval k užívání lidem. Nás lidi – korunu svého díla – obdaroval nejvíce. Ale tím jeho štědrost nekončí. Apoštol Pavel píše: ten, kdo spolupracuje s Bohem, bude dál a dál obdarováván. 
Každý máme svá obdarování rozvíjet, abychom měli s čím budovat boží království a obdarovávat druhé lidi.
Vrcholem pak je pozvání do množiny nevěsty Boha. Kdo obstojí, „usedne po Beránkově pravici na jeho trůnu“.

	2016
2. neděle v mezidobí       Iz 62:1-51       Kor 12:4-11       J 2:1-12       17. ledna 2016

Nejprve poznámku k druhému čtení. Jaké dary jsem od Ducha dostal? A o jaký (další) dar usiluji?

Hospodin uzavřel smlouvu s Abrahámem a jeho potomky,  později s Mojžíšovým lidem. 
U proroků pak čteme výslovně, že jde o smlouvu manželskou.
V našem prvním čtení je Sión (Izrael, lid boží) nazván: „Mé potěšení“, „V manželství daná“, „Snoubenkou“, „Nevěstou“. Ženich svou nevěstu obdivuje … a obdarovává něžnými osloveními.

Svatba v Káně je bohatá svým obsahem.
Ježíš přichází jako Ženich (Gabriel je družbou – Marie je prvotinou Izraele zastupuje nás, Jan Baptista je přítelem ženicha).

Počátkem Ježíšových znamení (že přichází od Boha) je proměnění vody ve víno výtečné kvality.
Největším svědectvím a znamením Ježíšovým je ale jeho manželská láska k nám (přesto, že jsme nehodnou nevěstou), znovu a znovu potvrzované jeho svatební Hostinou.
Bůh svůj Lid (od počátku lidstva, včetně nás), žádá o ruku; smíme patřit do množiny tvořící nevěstu.

Marie je prvotinou Izraele. Od ní se učíme jak dorůst na úroveň manželky, která si rozumí se svým Ženichem a je použitelná pro spolupráci. „Jedno tělo a jedna duše.“

Marie je skvělá Ježíšova učednice. (Ježíš svým rodičům dával biblické hodiny.)

Hledali jsme, co znamenají Ježíšova slova: „Ještě nepřišla má hodina.“
Ježíše nikdo přemlouvat nemusí. (Nikomu není tak vlastní obdarovávat lidi, prokazovat jim přízeň a pomáhat jim, jako Bohu. Nikdo není štědřejší, milosrdnější a nápaditější, než Bůh.)
Bůh je vždy připraven, ale nám je třeba přípravy.
Ježíšovým slovům rozumíme takto: „Ještě nejsou připraveny podmínky …“

Ježíšova matka, první učednice Páně, radí i nám: „Kdyby od vás Ježíš chtěl cokoliv, udělejte to.“
Ti, co obsluhovali na svatbě v Káni, nám dali výborný příklad, i když se jim Ježíšův pokyn mohl zdát nesmyslný (všichni už rituální lázní – mikve prošli).
I Ježíšovi první učedníci později poslechli, když jim Mistr například řekl:
„Petře, vyjeďte na moře.“
„Nasyťte z pěti rohlíků a dvou rybek zástupy.“
„Běžte naproti do vesnice a přiveďte mi osla.“

„Připravit podmínky“ (k zázraku, k novému obdarování) například znamená:
Abys mohl dostat auto a jezdit s ním, potřebuješ projít autoškolou.
Aby se nám po nedorozumění podařilo znovu si porozumět – abych byl schopen vyslechnout druhého, neskákat mu do řeči, abych byl případně schopen si přiznat svou chybu, uměl se omluvit nebo odpustit druhému – k tomu všemu potřebuji dozrát já, i druhá strana.

Umím-li o svém trápení mluvit s Bohem a umím-li mu naslouchat, moje dozrání se urychlí, budu připraven, vytvořím podmínky pro boží obdarování. 
(Jak vypadá moje modlitba, mé rozhovory s Bohem? Žebrák stále jen nastavuje ruku k almužně a žebrá. Učedník se Mistra ptá a naslouchá mu, aby se od něj co nejvíce naučil.)

Větu: „Udělejte všechno, co vám Ježíš řekne“, bychom si měli napsat vedle věty: „Copak jsem vám neříkal …?“ (Ježíšova slova rodičům při nalezení Ježíše v chrámě.)
(Nazpaměť známe důležitá pravidla, vybraná slova a důležité vzorce. Ve svém notesu učedníka a v paměti máme mít základní slova pro křesťanský život a soužití.) 

Ježíš na svatbě v Káni zachránil svatebčany před trapasem s nedostatkem vína. Obdaroval je vínem nad všechna očekávání.

Vážili bychom si toho, kdyby na naši svatbu přišel Ježíš?

Mimochodem, komu z nás nebyl Ježíš na svatbě?
Jak nás to povzbudilo a poznamenalo? (Pokud jsme to tenkráte nestihli nebo nevěděli, nic není ztraceno.)

Svatba v Káni je počátkem Ježíšových znamení vypovídajících o Ježíši – kým pro nás je.

Kdo čte evangelia podruhé, ví, že Ježíš svou poslední velikonoční večeři povýšil na svatební hostinu se svou nevěstou.
Učíme se Večeři Páně porozumět a přijímat.

Pokročilejší učedník nad to ví, že naše společné jídlo u rodinného stolu po Večeři Páně můžeme a máme propojit s Ježíšovou Hostinou v kostele. 

Nechce se nám slyšet, že mše je Hostinou Beránkovu. Raději naříkáme, že nám nefungují náboženské rituály. 

Odvážíme se přijmout Večeři Páně jako opakování svatební hostiny? Přistoupíme na opakování Ježíšova svatebního slibu?
Někdo přichází na mši ke splnění náboženské povinnosti.
Někdo přichází pouze jako host na svatbu (tomu stačí se patřičně ustrojit a způsobile se chovat).
Někdo přijmeme pozvání být nevěstou Velikého krále.
Být hostem je samozřejmě méně náročné. Svatební slib ženicha je pobídkou k odpovědi nevěsty: „Odevzdávám se ti … Přijímám tě … Navždy … Jsem tu pro tebe.“

Kdo je chudý duchem, kdo je hladový po přátelství, kdo žízní po porozumění s Bohem, kdo chce být uzdraven ze své bídy, kdo chce ve svém manželství dávat svému partnerovi lásku, kterou dostává od Ježíše, je zván. 

Znovu a znovu slyšet Ježíšovo vyznání, jeho svatební slib, nás pozvedá. Život nás okopává, jsme přehlíženi, ponižujeme jiné i sebe. Ježíšovo vyznání nás uzdravuje a nabíjí novou silou.

Chystáme se na ekumenickou bohoslužbu.
Před týdnem jsem připojil text o bohatství křesťana. 
Ptal jsem se, zda to bohatství ze křtu také platí pro křesťany nekatolické. K čemu jste během týdne došli?

My vyznáváme, že Ježíš je skutečně přítomen při čtení Písma, vyznáváme, že Ježíš je skutečně přítomen ve shromáždění pokřtěných – pokud se shromáždili v jeho jménu (to znamená v Ježíšově postoji k Otci a lidem, s touhou Ježíši porozumět a následovat ho v jeho způsobu života jako jeho učedníci).
Tak církev vyznává nejen ve svých dokumentech. Platí to i u nekatolických křesťanů?
Víc toho o nich subjektivně tvrdíme, než víme. Nejen o jejich porozumění Ježíšově Hostině. Bylo by dobré s nimi o Eucharistii mluvit.
Ale nejprve se my sami potřebujeme dovzdělat. A naučit se mluvit o Eucharistii v rodině. Odcitování Katechismu nestačí.
I mezi námi najdeme řadu různých názorů na Eucharistickou přítomnost Krista v jeho Těle a Krvi.
Dětem se dostává jen pár základních informací a mnoho z nich se ani v dospělosti už nedovzdělává.
Povýšenecký postoj je nejen trapný, je hříchem. Kdyby se bratři protestanté ušklíbali nad našimi malými znalostmi Písma, bylo by nám to nepříjemné. 

K přípravě vám nabízím dva texty papeže Františka.

Má odpověď na otázku výše: I u protestantských bratří je Ježíš skutečně přítomen při naslouchání Božímu slovu a v jejich shromáždění ve jménu Ježíšově (to říká i naše církev ve svých dokumentech).
Než se vyslovíme o Eucharistické přítomnosti Krista při nekatolických bohoslužbách, radím každému, aby se dovzdělal.

V dětství nám některá jídla nechutnala, řadě věcí jsme nerozuměli (jinak porozumí svatbě pětiletý, jinak patnáctiletý a jinak manželé slavící zlatou svatbu), ale časem jsme mnoho nových věcí objevili a k ledasčemu dorostli. Jako druzí mnohé odkryli nám, tak i my si můžeme navzájem ukazovat krásu, s kterou jsme se už setkali. Platí to i v porozumění Božímu slovu.

Přílohy:
Poselství papeže Františka účastníkům ekumenického setkání katolických a letničních křesťanů ve Phoenixu v Arizoně z května 2015:
„Mám od vás pozvánku na slavnost jednoty křesťanů, na tento den smíření. Chci se k vám připojit odsud. „Otče, ať jsme jedno,... aby svět uvěřil, že jsi mne poslal.” To je výchozí text k vašemu setkání: Kristova modlitba k Otci o milost jednoty.
Dnes budu s vámi duchovně a celým svým srdcem. Budeme společně hledat, budeme se společně modlit o milost jednoty. Jednota, která se rodí mezi námi, je jednota, která začíná ve znamení jednoho křtu, který jsme všichni přijali. Je to jednota, kterou hledáme na společné cestě. Je to duchovní jednota modlitby jedněch za druhé. Je to jednota našeho společného úsilí jménem našich bratři a sester a všech, kdo věří ve svrchovanost Krista.
Drazí bratři a sestry, rozdělení je rána na těle Kristovy církve. A my nechceme, aby tato rána zůstala otevřená. Rozdělení je dílo otce lži, otce nesvornosti, který dělá všechno možné, aby nás udržel rozdělené.
Dnes společně, já zde v Římě a vy tam, budeme žádat našeho Otce, aby seslal Ducha Ježíšova, Ducha svatého a dal nám milost, abychom byli jedno, „tak, aby svět mohl uvěřit”. Mám pocit, jako bych říkal něco, co může znít kontroverzně nebo možná dokonce hereticky. Avšak je tu někdo, kdo ví, že navzdory našim odlišnostem jsme jedno. Je to ten, který nás pronásleduje. Je to ten, který dnes pronásleduje křesťany, ten který nás pomazává krví mučednictví. On ví, že křesťané jsou Kristovými učedníky: že jsou jedno, že jsou bratři! Nezajímá ho, jestli jsou evangelikálové, pravoslavní, luteráni, katolíci nebo apoštolští… to ho nezajímá! Jsou to křesťané. A krev mučednictví sjednocuje. Dnes, drazí bratři a sestry, prožíváme „ekumenismus krve”. To nás musí povzbudit, abychom činili, co činíme dnes: modlili se, vedli společně dialog, zkracovali mezi sebou vzdálenosti, posilovali naše pouta bratrství.
Jsem přesvědčený, že to nebudou teologové, kdo mezi nás vnesou jednotu. Teologové pomáhají, teologická věda nám pomůže, ale pokud budeme spoléhat, že se teologové navzájem shodnou, dosáhneme jednoty až v den po dni posledního soudu. Duch svatý působí jednotu. Teologové jsou nápomocni, ale více nápomocná je dobrá vůle nás všech, kdo jsme na této cestě a máme srdce otevřené Duchu svatému!
Se vší pokorou se k vám přidávám jako další účastník tohoto dne modlitby, přátelství, blízkosti a reflexe. V jistotě, že máme jednoho Pána: Ježíš je Pán. V jistotě, že tento Pán je živý: Ježíš je živý, Pán žije v každém z nás. V jistotě, že On seslal Ducha, kterého nám slíbil, tak aby se tato „harmonie” mezi všemi Jeho učedníky mohla realizovat.“

František 15. listopadu po večerní bohoslužbě v evangelicko-luteránském kostele v Římě odpovídal na otázky shromážděných. Jedna žena, jejíž manžel je katolík, se chtěla dozvědět, co má udělat pro to, aby mohla přistupovat k eucharistii.
„Jmenuji se Anke de Bernardinis, a stejně jako mnoho jiných žen v našem společenství, i já jsem se vdala za italského katolíka. Jsme spolu šťastni. Mnoho let už spolu prožíváme radosti i smutky. Ale to, co mě mrzí, je, že jsme rozděleni ve víře a že se společně nemůžeme účastnit Večeře Páně. Co můžeme dělat, abychom s manželem konečně dosáhli společenství i v této věci?“
Papež se začal ptát sám sebe, co je to Večeře Páně. „Není jednoduché odpovědět Vám na otázku týkající se účasti na Večeři Páně, zvláště pak v přítomnosti takového teologa, jakým je kardinál Kasper. Mám obavy!“, řekl římský biskup.
„Myslím na to, co řekl Pán, když nám dal tento příkaz: 'To čiňte na mou památku.' A když se účastníme Večeře Páně, připomínáme si a následujeme to, co dělal sám Pán Ježíš. A Večeře Páně jednou nastane, bude tu konečná hostina v Novém Jeruzalémě, ale ta bude poslední. Sám si kladu Vaši otázku a nevím, jak mám na ni odpovědět. Ptám se tedy, jestli účast na večeři Páně je cílem cesty nebo je pokrmem na cestě při společném putování? Nechávám tuto otázku teologům, těm, kteří rozumějí“, řekl papež. Pak řekl: „Pravdou je, že v určitém smyslu něco sdílet znamená, že mezi námi není rozdíl, že máme stejnou doktrínu, zdůrazňuji to slovo, slovo, které je těžké k pochopení – ale já se ptám: nemáme snad stejný křest? A jestliže máme stejný křest, musíme putovat společně.
Vy zde svědčíte o cestě, která je velmi hluboká, protože je to cesta manželství, rodiny, lidské lásky a sdílené víry. Máme stejný křest. Když se cítíš být jako hříšnice – také já sám cítím, že jsem velkým hříšníkem – jestliže se tvůj muž cítí být hříšníkem, předstoupíš před Pána a prosíš Ho o odpuštění. Tvůj muž dělá stejnou věc. Jde za knězem a žádá o rozhřešení. To jsou prostředky, které udržují křest naživu. Když se spolu modlíte, křest roste, sílí. Když učíte děti, kým je Ježíš, proč přišel Ježíš na svět a co pro nás udělal, děláte to stejné, ať už v jazyce luteránském nebo v jazyce katolickém, ale je to stejné.“ A papež pokračoval dále: „Jak to je s Večeří Páně? Jsou otázky, které si může zodpovědět každý sám, pouze pokud je upřímný sám k sobě a také s tím nevelkým teologickým 'světlem', které mám. 'To je mé tělo. To je má krev', řekl Pán. 'To čiňte na mou památku', a to je pokrm na cestu, který nám pomáhá v našem putování.
František zmínil svého známého, protestantského duchovního. Řekl: „Kdysi jsem se intenzivně přátelil s biskupem episkopální církve, který měl 48 let, byl ženatý a měl 2 děti a toto ho znepokojovalo – manželka katolička, děti katolíci a on byl biskupem. V neděli svoji ženu i děti doprovázel na katolickou mši a následně se vydával do svého společenství. Byl to krok k účasti na Večeři Páně. Pak v tom pokračoval, až ho Pán povolal do svého domu, byl to spravedlivý člověk. Na Vaši otázku odpovím pouze otázkou: Jak to mohu s manželem udělat, aby mě Večeře Páně provázela na mé cestě? To je problém, na který si musí každý odpovědět. Jeden můj přítel, který byl pastor, mi jednou řekl: 'My věříme, že Pán je tam přítomen. Je přítomen. Vy věříte, že Pán je přítomen. A pak tedy, jaký je rozdíl?' Ach, ta vysvětlování, interpretace. Život je větší, než vysvětlování a interpretace. Vždy vycházejte ze křtu. 'Jedna víra, jeden křest, jeden Bůh.' Tak nám to říká Pavel a odsud vyvozujte důsledky. 'Nikdy si netroufnu dát povolení takto činit, protože to nespadá do mých kompetencí. Jeden křest, jeden Pán, jedna víra. Promluvte s Pánem a jděte dopředu. Více si říci netroufám“, ukončil papež.

Zpět do poznámek na neděli

	2013
2. neděle v mezidobí       Iz 62:1-51       Kor 12:4-11       J 2:1-12       20. ledna 2013

Bůh k nám mluví naší řečí. Nazývá nás svými dětmi, přáteli, manželkou.
Žádné jiné náboženství, žádní andělé, nám nenabízí tak blízký vztah.
Jsme dokonce pozvání být manželkou Krále – viz 1. čtení.

V evangeliích Ježíš vícekrát vystupuje jako ženich. Není náhodou, že v Janově evangeliu začíná jeho první vystoupení na svatbě.
O svatbě v Káni jsme vícekrát mluvili. (Dětem, prosím Vás, vše vysvětlete. Jak vypadala tehdejší svatba, co byla rituální koupel, proč se správce svatby zlobil …)

Navždy ctí Marii její skromnost, velká sociální inteligence, schopnost myslet na druhé, na chudé a ochota k rychlé a praktické pomoci.
To vše Ježíš na své matce viděl. Děti rostou do obrazu svých rodičů. Maria se ovšem také mnoho naučila od Ježíše. Všímáme si, v čem byla jeho velikou učednicí. 

Na svatbu Maria nepřišla povzneseně jako „matka novokněze“ nebo rabína. Nenechala se obsluhovat, nebyla středem pozornosti, naopak svou pozornost směřovala k druhým. Všimla si, že novomanželé nejsou bohatí, přála jim, trnula, aby vše dobře dopadlo. Ona první zpozorovala nouzi.
Toho si na ní ceníme a jsme jí vděční. Taková je.

Jen nevím, kde berou kazatelé důvod k tvrzení, že Ježíš udělal první zázrak na přímluvu své matky.
To je okopírováno ze života nás, chlapů. My si nevšimneme tak často jako ženy, čeho je třeba. Ale Bůh je ve všem větší než člověk.
Tím naprosto neříkám nic proti Marii. Jde mi o velikost Boha a jeho přejícnost. Copak by si Ježíš nevšiml potřebných? To jen namyšlený nabob čeká, až mu někdo políbí střevíc a poníženě poprosí.

Prosebná modlitba má ctěné místo v naší kultuře.
 -	Prosím, protože nic neberu jako samozřejmost.
 -	Prosím, abych převzal odpovědnost za to, co si přeji. A pak za dar, který jsem dostal.
 -	Prosbou se také stavím pod moudrost Dárce, k jeho posouzení. („Dostaneš pejska, až budeš schopný se o něj starat.“)

Už Hebrejská bible (starý zákon) vyučuje o prosebné modlitbě. 

Sám Ježíš k prosebné modlitbě vybízí. Ale je třeba vědět, do jaké polohy ji pozvedá. Pozvedl nás do postavení milovaného dítěte a přítele božího.
Nebuďte mnohomluvní, Boha není třeba přemlouvat jako souseda, natož jako nespravedlivého soudce. 

Kdo si v tomto neudělá jasno a nedbá na Ježíšova slova, mrhá Ježíšovým vyučováním. Hrozí mu, že bude přeřazen do „pomocné školy“. Ježíš má právo na určité nároky na své učedníky.

Tam, kde se žid modlí celý žalm (Ježíš žalmy neruší), tam Ježíšův učedník nebo učednice řekne:„Nemají víno.“
„Pane, ten, kterého máš rád, je nemocen.“
„Pane, zachraň nás, nebo zahyneme!“
„Ježíši, smiluj se nade mnou.“
To je důvěrná modlitba přátelského vztahu.
Buď se snažíme být dobrým učedníkem (jako Marie) nebo ne.
(Je snad mariánská úcta něčím jiným?)

Řekl jsem, že jsem odpovědný za dar, který jsem dostal.
Jsme odpovědní za Ježíšovu péči, za jeho slova, za jeho vyučování a trpělivost.
Nebereme za samozřejmost, že nás Bůh slyší. Vážíme si toho, že nám naslouchá dřív, než na něj vůbec pomyslíme. Berme vážně, říká-li nám: „Stačí poprosit jednou, nejsem hluchý. Místo dlouhých modliteb promýšlej, co ti říkám, abys nebyl nedoslýchavý a zpožděný ty.“

Nikdy jsem se neposmíval způsobu modlitby jiných lidí. Ale je trapné a nevděčné, když se Ježíšův učedník modlí jako nevzdělaný pohan.
Kdyby se naše děcko zachovalo někde nepatřičně, vadilo by nám to a styděli bychom se: „Copak jsem ti mnohokráte neříkal, že se nevrtáme v nose?“
Psychiatr na stará kolena konvertoval. Modlí se: „Andělíčku, můj strážníčku“. Pochybuji, že je z toho Ježíš nadšený. Každý rodič a učitel si lehko představí Ježíšův pocit z marné snahy o osvětu.
Cucá-li si patnáctiletý palec, něco to znamená.

Všimněme si, že se Ježíš také někdy na své učedníky zlobí. Právem.
Jsme odpovědní za Ježíšovu námahu, za jeho informace, které mají větší cenu než zlato. Vážíme si toho nebo ne?
Svým potomkům nemáme zůstat dlužni Ježíšovu moudrost.
Co znamená Ježíšova výtka apoštolům na konci jeho života: „Až dosud jste o nic neprosili v mém jménu (J 16:24a)? Znepokojuje nás to, ptáme se, co to znamená?

Můžeme se spokojit s pohanským způsobem života? (Tím nesnižuji některé krásné modlitby pohanů.)
V které třídě Ježíšova vyučování jsme zůstali lenošně trčet?
Ježíš neprovozuje bačkorovou kulturu. Některým zájemcům učednictví rozmluvil(!): „Víš, to by pro tebe nebylo.“ (Srov. Mt 8:19-23)
Kdo si váží Ježíšovy obětavosti, nemůže si neporovnávat, zda je jeho modlitba podle Ježíšových přestav, nebo ne. Zda je s jeho modlitbou Ježíš spokojen.

Je mi smutno, když větší děti u školy praští pomerančem o zem. Jak snášíte, když dospělý rozvrtá drahé jídlo a nechá ho? Jak se jednou podíváme do očí těm, kteří umřeli hladem?
Jak snášíte, když si studenti neváží možnosti vzdělání?
Řada našich předků by ráda chodila do školy, kdyby na to měli.
Nám pohané řeknou: „Vy jste se měli, vám se dostalo vzdělání z první ruky, od toho, který přišel z náruče boží (srov. J 1:18). To vám přejeme“.
Ježíš se nás možná bude ptát: „Kolik vynesly hřivny, které jsi dostal? Co si pamatuješ z mých slov? Proč se podle nich neřídíš? Ty nevíš, jak se přichází k příteli? Koho ze mě děláš? 

Presidentské volby jsou zkouškou úrovně obyvatel. 

I naše modlitby jsou zkouškou naší úrovně.
Poprosit stačí jednou. Jak bychom snášeli, kdyby nám někdo opakovaně říkal: „Prosím tě, podej mi rohlík. Prosím tě, podej mi rohlík. Prosím tě, podej mi rohlík.“
Jeden starý kostelník – ještě „předkoncilní“ – říkával: „Když Pán Bůh dá. – Jakože Bůh vždy dá.“

Ježíš říká nám – prosícím: „Naplňte džbány vodou. Udělejte, co máte udělat (já to za Vás dělat nebudu, nejste kojenci ani invalidé), pak teprve může přijít moje chvíle“.

Bůh nepotřebuje být přemlouván, modlitba slouží k přemlouvání nás samých. 

Někteří nikdy nepřijmou něco, co jejich učitel neříkal. S odřenými lokty sotva odpapouškovali to, co ve škole slyšeli. Ale člověk není nádobou, do které se už víc nevejde. 

„Udělejte všechno, co vám Ježíš řekne“, platí i modlitbě.
Dostalo se nám výsady studovat na nejlepší univerzitě (boží).
My si můžeme na milimetr přesně porovnávat své názory s Ježíšem. 

V debatách s lidmi o kandidátech se držme Ježíšových způsobů.
Poprosme lidi, aby nepomlouvali, je to těžký hřích.
„Hledejte především jeho království a spravedlnost, a všechno ostatní vám bude přidáno.“
Kéž bychom tolik pracovali pro boží království jako pro království své nebo království naší země.

	2010
2. neděle v mezidobí       Iz 62:1-51       Kor 12:4-11       J 2:1-12       17. ledna 2010

Izrael, který se kaje ze své nevěry, otvírá možnost božímu milosrdenství, je znovu Bohem přijat jako milovaná manželka. To není nic samozřejmého, na milost nikdo nemá nárok.

My už víme, že Mesiášem je Ježíš. Zatímco Izraelité očekávali Mesiáše vojevůdce, Ježíš přišel coby Ženich a náboženský reformátor.
Není náhodou, že jeho náboženské veřejné působení začíná na svatbě. 
Vyprávění o svatbě v Káni je velice bohaté. Už jsme o něm mluvili. Nebudeme se zdržovat ohraným a laciným tvrzením, že Ježíš vykonal zázrak na přímluvu matky. Událost ukazuje Marii v mnohem krásnějším světle.
Začněme od konce, co je tím Ježíšovým vínem?

Co víno pro milovníky vína znamená?
Obraz vína a vinice je v Bibli používán a ceněn.
Víno, jeho výroba a používání, má velikou kulturu.
Je pravda, že někdo o víno nestojí, jiný s ním neumí zacházet, stává se mu kamenem úrazu. (Platí to o alkoholu i o „víře“.)
Víno je ušlechtilý nápoj (zmrzlinový pohár nejíme polévkovou lžící, víno nepijeme jako vodu nebo pivo, ale vychutnáváme si je téměř po kapkách).
Víno patří k radosti ze života, ke slavení – ke vztahu (slavit jde jen s druhými, sami pijí jen zoufalci).
Vyrobit dobré víno je pracné; záleží na odrůdě, na příznivých podmínkách, na umu a pečlivosti vinaře.
O víno je třeba správně pečovat, aby se nezkazilo, bylo použitelné a přinášelo radost stolujícím.

Přátelství Boha k nám je krásné. (Nerad používám slova „víra“, neboť jde o vzájemný vztah. V ostatních náboženstvích o důvěrný a milující vztah nejde, vztah mezi člověkem a božstvem je slušný, ale chladný, jako s významným sousedem.)
Hospodin je milujícím Bohem. Jeho přátelství nás zušlechťuje.
Pokud někdo neobjeví v Bohu osobního přítele, stává se mu „víra“ přítěží. Buď se z ní vysmekne, nebo se mu z ní stane náboženství podřízenosti vůči mocnějšímu. Slepá poslušnost příkazům bývá často nejvyšší ctností. Otrok poslouchá, aby nebyl trestán.

Už na židech můžeme pozorovat, jak boží přátelství pozvedá člověka k vědomí vlastní ušlechtilosti – jsem přece obrazem božím. (Podle toho pak se sebou jednám.)
Zároveň nás boží přátelství vede ke šlechetnému jednání s druhými, k odpovědnosti a pomoci světu.

Ježíš nám nabízí nové víno, nový vztah, nové poznání Boha, novou blízkost.
Ale také – v linii proroků – znovu a ještě více varuje: vztah s Bohem se může pokazit jako víno, k nepoužitelnosti. Náboženství se může stát dokonce nebezpečným (k osvětlení Ježíš užívá další obrazy a podobenství).

Ježíšova matka si cenila toho, že směla patřit do vinice Boží, vážila si „starého vína“, pečovala o ně a nadšeně přijala možnost získání „nového vína“.
Ještě před Ježíšem promýšlela boží slova, hledala, byla pečlivá ve víře, ověřovala si hodnověrnost posla, byla pružná, nepodceňovala nové podněty, neurážela se, (srov. například: Lk 1:29. 34. 38-39, 2:19. 50-51). Patří mezi lidi čistého srdce, neboť je ochotná si své názory o „víře“ přestavět podle Božích názorů. (Srov. Mt 5:8)
Stála o Ježíšovo víno, o Ježíšovo vyučování. Přijala jeho novou „vinařskou technologii“, nelitovala námahy, věděla, že nové víno nelze uchovávat ve starých měších a pořídila si nové měchy. (Srov. Mt 9:15-17)
Od ní se můžeme mnoho naučit.
Josef Zvěřina říkával: „Marie je naše sestra ve víře“. Prohlášení církve Marie za Matku je básnické, to není definice. Boží péče o lidi není nedostatečná. Znamená to, že Marie bytostně, celým srdcem přijala boží šlechetné jednání k lidem, jeho starost, odpovědnost a pomoc světu za svou (viz už její modlitbu Lk 1:46-55), později přijala od Ježíše jeho životní postoje.

Maria se naučila rozpoznávat nebezpečný „farizejský kvas“ od Ježíšova kvasu.
Abychom neházeli historické farizeje do jednoho pytle , mluvíme dnes o bigotnosti v náboženství. Marie nebyla bigotní.
Bigotnost je zaviněná neschopnost přemýšlet o vztahu s Bohem, neochota a lenost porozumět úmyslům Zákonodárce. Bigotní lidé se ohání literou, rajtují na slovech, nedokáží rozpoznat, kdy by určité „přikázání“ škodilo životu (život nelze vtěsnat do sebeobsáhlejších zákoníků). 

Marie si vážila Mojžíšova vyučování , lehko si můžeme odvodit, jak mnoho se snažila pochytit co nejvíce znalostí o Bohu. (Srov. její modlitbu „Velebí má duše Hospodina“ Lk 1:46-55)
Byla připravená pro Ježíšovy domácí biblické hodiny (veřejně mohl Ježíš vyučovat až po třicítce).
Když byl Ježíš později pomlouván a pronásledován pro své „náboženské názory“, zakusila, jak je bigotnost zlá a nebezpečná. Děsila se, jak hrozné věci působí ti, kteří se staví na místo Boží.
Hrozila se, jak mohou být krutí ti, kteří předvádějí svou zbožnost.

Marie byla už v pozemském životě inteligentní a pokorná.
Pokora se nevyvyšuje nad druhé. Pokorný člověk si je vědom, že o mnohém neví všechno a o mnohém vůbec nic. Nepředstírá své vědomosti a na nic si nehraje.
Pokorný je ale také vděčný za otevřenost jiných. Proto si váží toho, čím se nám Bůh otevírá (co nám o sobě a o nás odkrývá).

Marie věděla, že jejich dítě je zvláštním synem od Boha. Ale tenkráte nebyla žádná novozákonní teologie. Kdož ví, jestli se někdy v rozhovorech s Ježíšem doma dostali na „Trojici Boží“.
Na nic si nikdy nehrála a nehraje. Prostě a čistě se radovala z toho, že může být něco platná pro Boží království (pro židy to nebyl neznámý pojem).
Byla ráda začátečnicí, učednicí. To my míváme někdy zbožný dojem, že se s Josefem klaněli dítěti. U nich asi nezazněla věta: „Ježíšku, vyřiď svatému Josefovi, že ho tvoje svatá maminka zve k večeři.“
Věděla, že Bůh je nespočítaný, že o něm někdy Písmo mluví v jednotném čísle a jindy v množném čísle. Věděla, že Bůh není ani žena ani muž.
Věděla, že některé věci jsou v Bibli popsány několikráte a trochu rozdílně, abychom neuvízli na slovech, ale hledali smysl jejich sdělení.

Věděla, že Bibli je třeba znovu a znovu promýšlet, protože je živým slovem.
Věděla, že boží slovo nelze zakonzervovat do konzervy, protože by přestalo sloužit svému poslání – sloužit lidem. To nám přece Bůh dal, abychom si zachovali svou svobodu a důstojnost božích dětí v nejrůznějších nových a nových situacích, do kterých se naši bibličtí předchůdci nedostali.

Ježíšovu matku máme následovat v jejích postojích. Na ní vidíme, že Bůh člověka dobře „spočítal“; jsme schopni mu porozumět a dobře s ním spolupracovat.
Naslouchala, co jí říká neznámý (posel), neohrnula nos nad nevzdělanými pastýři, naslouchala Simeonovi a Anně z domova důchodců, naslouchala pohanům (mudrcům). Uznala, že i děcko může pojmenovat chybu rodičů (dvanáctiletý v chrámě).
Tak vypadá živá (nebigotní) víra.
Buďme začátečníky, nespěchejme s tvrzením, jak my Věříme ve Spasitele, Syna božího, který nás vykoupil, …
Všímejme si, co a kdy jsme získali, když jsme dali na Mariina slova:
„Udělejte všechno, co vám řekne.“
Všímejme si, kdy na jeho slova nedbáme (protože si myslíme, jak už všemu lépe rozumíme – tak bychom to sice nikdy neřekli, to bychom vypadali hloupě – ale v řadě věcí si počínáme podle svého).

Všímejme si toho, kdy jednáme jinak, než jak nám Ježíš radí.
A připomeňme si pak Mariina slova.
Pak ochutnáme Ježíšovo víno a Ježíš i Marie si s námi rádi přiťuknou.

	2007
2. neděle v mezidobí       Iz 62:1-51       Kor 12:4-11       J 2:1-12       14. ledna 2007

I v Izraeli byla svatba velikou událostí (vytvářející dobré vztahy).
Otec často při narození syna ukládal víno na jeho svatbu, aby bylo kvalitní …
Pohoštění má svou „řeč“, ukazuje na význam slavnosti.
Správce svatby se staral o dobrý průběh slavnosti.

Jak rozumět větě: „Ženo, ještě nepřišla moje hodina“?
Marie zná svou úlohu. Nevystupuje zde jako „Matka Boží“ 

Není divu, že si profesor může velice rozumět s bystrou studentkou. (Například výjimečný filosof Husserl si vybral Edith Steinovou za spolupracovnici.)
Marie byla výbornou učednicí svého syna. Dobře vychodila „základní školu“ (Mojžíšovu) a pak „vyšší školu“ (u Ježíše). Velice Ježíši rozuměla. Proto mohla být jeho matkou. („vyhrála konkurz“). Bůh ví, jak bude každý s jeho dary hospodařit. 

Maria, i kdyby nebyla Ježíšovou matkou, a měla možnost být jeho posluchačkou a byla by na svatbě v Káně, tak by za Ježíšem kvůli nouzi v kuchyni zašla.
(Každý víme, v jakém vztahu se pohybuje kočár a kůň. Každý víme, že kůň táhne kočár. Ovšem nejsme zvyklí přemýšlet, jak vypadá spolupráce Boha a člověka. Naše představy bývají zoufalé, myslíme si, že „kočár tlačí koně“. 
Marie se stala matkou Boží pro správné přemýšlení. „Nepřipřahovala kočár před koně“.
Na výbornou zvládla „základní (Mojžíšovu) školu“ a pak vyšší školu (Ježíšovu).
Doma se nebavili o drbech v Nazaretě. Ježíš měl plnou hlavu jak pomoci lidem v jejich nouzi a Maria také. Ježíš přemýšlel, jak lidem Boží pomoc ukázat a jakým způsobem ji lidem nabídnout – a Marii to zajímalo!
Byla nejen výbornou posluchačkou Ježíše, ale byla i výbornou učednicí Ježíše (to je rozdíl). Předpoklad samozřejmě byl ve výborném „absolvování“ školy Mojžíšovy.
Doma se mnohokráte bavili o prorocích, jak a k čemu je Hospodin vysílal. Jak Bůh jedná s člověkem, aby zachoval naši svobodu. 

Marie se dobře vyučila od Ježíše, na svatbě vystoupila jako spoluaktér při „proměnění vína“, jako Ježíšova spolupracovnice.

Každý ví, že kůň nechodí proto, že je za ním kočár. Kdo to neví, nikdy se „v kočáru nesveze“. O životě s Bohem a o pravidlech Božího jednání s lidmi neumíme přemýšlet.
Kdo si myslí, že si od Boha může něco vyžebrat, podobá se člověku, který si myslí, že kočár tlačí koně. Neumí rozlišit co je první a co druhé, neví co je příčina a co následek.
Ježíš neudělal zázrak proto, že by jej Marie tlačila. Kdo to nerozeznává, i když bude prosit Boha jakkoliv, nic si nevyprosí, nebude vyslyšen.
Je třeba objevit správné pořadí. Obrátit, otočit naše myšlení.
To znamená, že k porozumění Bohu potřebujeme nejprve zvládnout „Mojžíšovu školu“, (jak Bůh jednal s Izraelem, co znamená smlouva, kdy Bůh zasahuje a kdy ne.
Bůh zasahuje do našeho života, ale mnohem a mnohem lépe než ideální rodič. Nechává nám prostor k vlastnímu rozhodování a odpovědnosti, atd.)
Kdo si toto uvědomí, porozumí Ježíšovi, jeho přístupu a zásadám. Pak s užitkem pochopí Ježíše.

Lidé vyhledávající „snadno a rychle“ si ovšem myslí, že jim stačí nadšení (to by se nemusel Ježíš vůbec namáhat s vysvětlováním a vyučováním). Nebo si myslí, že k záchraně lidstva stačí Ježíšovo utrpení na kříži.
V žádném oboru, v žádném vztahu nefunguje „snadno a rychle“. Mluvili jsme o Janově promyšlení Hebrejské bible (Starého zákona), k čemu došel a k čemu se dostal – a co mu teprve pak mohl Bůh nabídnout nového.
Maria nic nepřeskakovala, nejprve krok za krokem naslouchala Písmu, proto pak byla oslovitelná božími posly, proto je správně rozpoznávala a uměla se správně zachovat.
To vše na sebe navazuje a spolu souvisí. Maria dobře přemýšlela, správně postupovala, sama došla k závěru, že by Ježíš mohl na svatbě pomoci svatebčanům a zároveň lidem nabídnout znamení (zázrak).
Já jsem měl takových nápadů v životě celou řadu, ale nic se nestalo. Buď Bůh nechtěl, že by šetřil svou pomocí? nebo k tomu něco chybělo – že by – třeba z naší strany?
Jsou lidé, které to zajímá. Marie mezi tento druh lidí patří, jí takové věci zajímají. 

Nerozumíme slovům: „Ženo, ještě nepřišla moje hodina“.
Máme podezření, že Ježíš Marii odpověděl záporně.
Jenže ona si neřekla: „Já jsem jeho maminka, on mně musí poslechnout“. Nebo: „Já se přimluvím, na mě dá“.
Byla si dobře vědoma, že je především Ježíšova žákyně a nikdy nestavěla sebe – jako matku – nad žačku. Takto uvažují pouze lidé, kteří tímto způsobem manipulují. Marie patří mezi ty, pro které by něco takového bylo nedůstojné.

Slovům: „Ještě nepřišla má hodina“ porozuměla správně. Neznamenají „ještě chybí nějaký čas“, nějaké minuty. Nejde o čas.
„Můžeme odjet?“ říká otec rodiny před autem. „Nemůžeme, Pepíček si zapomněl v pokoji brýle“.

„Ještě něco chybí, nejsou splněny všechny podmínky“. Marie ví, jak Bůh pracuje s lidmi, nedělá za nás to, co je na nás.
Proto Marie říká v kuchyni: „Kdyby vás můj syn o něco požádal, udělejte to. I kdyby se vám to nezdálo rozumné, ať to bude cokoliv“.

Frmol v kuchyni pokračoval, správce byl jako na trní. Ježíš přišel do kuchyně a vydal zdánlivě nesmyslný příkaz: „Nanoste do džbánů vodou“. To byly stovky litrů.
V hrůze z trapasu, že budou muset oznámit hostům: „Není víno, jděte domů“, pak lidé z kuchyně přece jen poslechli a vodu do „mikve“ nanosili. (Mikve je rituální koupelna, vysvětlení by zabralo další vysvětlení.)

Když budeme stavět nový kostel, vydávat se na cestu kolem světa nebo hrát večer karty, potřebujeme někoho (nějakého blázna), který s námi do toho podniku půjde.
Bůh nás zve do svého podnikání, do budování světa, k zachraňování světa, k uzdravování člověka. Pacient (nejen kuřák nebo alkoholik) má spolupracovat.

Pak Ježíš říká: „Zaneste ochutnat správci svatby …“
Co si služebníci mysleli, není napsáno. Víno se nosilo v hliněných džbánech, změnu vody ve víno asi nezpozorovali. (Možná i u toho Maria asistovala.)
„Co správce řekne, až mu dáme ochutnat vodu z mikve, už takhle je nervózní. To bude blbý vtip. Nenaštve se na nás?“

Správce se rozčílil: „Ty ze mě děláš, ženichu, snad blba. Ty nevíš, jak se to dělá s vínem na chudých svatbách? Já nejsem žádnej ťulpas. Co o mě lidi řeknou? Že neumím šikovně řídit svatbu. Kazíš mi pověst. Jsi tak hloupý nebo jsi mi to udělal naschvál? Ničíš mi živnost …“
Byl z toho ostrý výstup. To si lehko dokážeme představit …
„Kde se vzalo víno?“ …
Pak se ukázalo, že ženich je v tom nevinně, že správce nebalamutil, když mu přiznal, že víno došlo.
„Nebylo a teď tady je …“
Víno se objevilo z jiného zdroje …
Možná nějaký kluk řekl: „Ale my jsme nosili jen vodu, žádné víno jsme nepřinesli …“

Ještě se vrátím ke slovům: „Ještě nepřišla má hodina“.
Snad už víme, že znamení (zázraky) neslouží k předvádění Ježíšovy moci. Mají jiný cíl. Jednak slouží k legitimování proroka a pak ukazují, že s Bohem můžeme pracovat i jiným způsobem než jaký nám nabízejí možnosti pozemské.
Proto znamení (zázrak) vyžaduje splnění určitých podmínek. Například spoluúčast lidí.
Ježíš byl často žádán o pomoc nebo k ověření, že přichází od Boha.
Například: apoštol Petr říká nějaké „příšeře“ jdoucí po vodě: „Pane, jsi-li to ty, poruč mi, ať přijdu k tobě po vodách!“ (Mt 14:28)
U rozmnožení chlebů Ježíš chce, aby zázrak udělali učedníci, a když ho neudělali, tak ho s nechutí udělal sám.
U nemocných se Ježíš většinou ptal: „Co chceš, abych ti udělal“?

Ježíš tedy matce řekl: „Něco tomu chybí …“. A Marie je samostatně myslící krásný člověk. Její uvažování je ovšem vzdělané Božím slovem. Nemá „hloupé“ nebo naivní nápady.
Můžeme si odvodit proces jejího uvažovaní.
„Hochu, nešlo by jim nějak pomoci?“
A po Ježíšově zvláštní odpovědi začala přemýšlet dál (znovu připomínám, že si doma po večerech s Ježíšem mnohokráte probírali do hloubky jednání proroků, proč a jak jednali s lidmi jako vyslanci a spolupracovníci Hospodina).
Zřejmě po Ježíšově poznámce: „Něco tomu chybí“, Marii došly další souvislosti, neboť pak řekla služebníkům: „Udělejte, cokoli vám řekne“. 

Marie se stala spolupracovnicí Ježíše k vytvoření podmínek ke spolupráci s Boží ochotou nám pomáhat. O spolupráci (u pokročilých často o samostatnou spolupráci) Ježíš nejen stojí, ale často jí vyžaduje.
Ježíš se vždy ptal: „Co si přeješ, člověče? Opravdu si to přeješ? Co pro to uděláš sám?“ 

Takovou spolupráci máme častokrát v evangeliu popsánu.
Od začátku nás Bůh ke spolupráci zve a vede. Boha baví tvořit. Ježíše bavilo dělat zázraky. Jako dobré rodiče baví spolupracovat s dětmi, ukazovat jim, co s nimi mohou vytvořit, tak zve Bůh nás.
Ježíš se nechce předvádět, chce nám ukázat, co vše jsme schopni s Bohem dokázat. Ježíšovým přáním bylo, aby zázraky udělali jeho učedníci. „Amen, amen, pravím vám: Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší, neboť já jdu k Otci“. (J 14:12)

Ježíšova znamení byla pro učedníky znamením Boha, svědectvím.
Když pak učedníci konali další znamení sami – to už pro ně byla znamení druhého stupně. Učedníci dobře věděli, že nejsou léčiteli nebo divotvůrci. Ty zázraky se děly skrze ně – Boží mocí.

Ježíš měl velikou radost, když s ním učedníci takto spolupracovali.
Na svatbě v Káně byla Maria jeho spolupracovnicí. Přispěla, i když nepřímo, k vytvoření podmínek pro znamení o Ježíšově poslání, o jeho pravosti i o přicházení božího království.
Krásný příklad podobné „nepřímé“ spolupráce ke znamení (zázraku), je případ té pohanky, která Ježíšovi řekla: „Ale, když něco spadne pod stůl a pes to má už v čumáku, vezmeš to psovi a dáš dětem“?
„Žes tohle řekla, tvá dcera je uzdravená“ (Srov. Mt 15:26-28)

Maria zřejmě právě tady pochopila, co znamená partnerství, spolupráce s Ježíšem.
Totéž chce Ježíš od svých učedníků (včetně nás).
Marie měla náskok před apoštoly.
Ti kolikráte takovou příležitost zbabrali. (Mt 17:14-21) K tomu se, doufám, někdy dostaneme.

Ve vyprávění o svatbě, v této lekci se neříká, jak takováto spolupráce s Ježíšem konkrétně vypadá. Zde je hlavně zdůrazněno, že nejdříve jsou třeba základní znalosti z „Mojžíšovy školy“(její důležitost znovu připomínal Jan, syn Zachariášův – připomíná to dodneška i nám!). Po jejich osvojení jsme schopni dalšího poznávání z vyučování Ježíšova. Proto se začíná od Janova ponoření.
My si také potřebujeme zrevidovat své základní znalosti, jako židé v Janově době. Potřebujeme znát pravidla domluvy a spolupráce s Bohem. Vědět, k čemu a jak slouží Bible, modlitby, svátosti. K čemu to vše je, jak to vše působí. Co mají způsobit – u Boha, u nás.

Janovo vyučování bylo – a je – vlastně opakování základní školy pro dospělé.
Ti, co Janovi přitakali, zopakovali si základní pravidla a porozuměli, ti se od Jana nechali ponořit v Jordánu.

(Pokud se nechceme modlit jen jako pohané, pokud stojíme o poznání nabízené nám Ježíšem, pak nám dojde, že ke kvalitní modlitbě dojdeme až na konci evangelia. Až po osvícení Ježíšovým vyučováním.)
	3. neděle v mezidobí

	2022
3. neděle v mezidobí       Neh 8:2-10       1 Kor 12:12-30       L 1:1-4, 4:14-21       23. ledna 2022

Po dva týdny jsme si připomínali a promýšleli smysl povznášejících slov Hlasu z nebe:
 –	„Jsi navždy moje milované dítě (dcera, syn). Budeš-li zachovávat moje pokyny pro dobré soužití s druhými, budu mít v tobě zalíbení.“
 –	„Budeš mým lidem, zvláštním vlastnictvím, královstvím kněží, budeš mi chválou, věhlasem a okrasou, budeš mým svatým lidem a já tě vyvýším nade všechny pronárody.“
Nezapomeňme ta krásná slova.

K prvnímu čtení.
Každé tři roky čteme u Nehemiáše o Izraelitech, kteří se vrátili do země otců a pokoušeli se na troskách znovu vybudovat své domovy i sebe – lid boží. 
Od Boha dostali svobodu, od perského krále hmotné odškodnění, ale změna smýšlení, náprava a způsob života (jednání podle Smlouvy s Hospodinem a přející jednání s druhými) byly jejich úkolem. To za ně nebude dělat Bůh.

Kněz Ezdráš přinesl svitek s textem Smlouvy (nikoliv „Zákona“).
„Z knihy Boží Smlouvy se četlo den co den, od prvního až do posledního dne. Po sedm dní slavili slavnost. Osmého dne bylo slavnostní shromáždění, jak je ustanoveno (verš 18). 
Se Smlouvou vděčně souhlasili a s nadšením slíbili její dodržování.

Stále naříkám, že jsme tento biblický příklad a návod ke zpytování svědomí církve a společnosti nepřevzali a neosvojili si ho (důrazně se prosazovala jen „zpověď“ jednotlivce). 

„Radost z Hospodina bude vaší záštitou.“ – S radostí z odpuštění máme vlastní zkušenost.

K evangeliu. Dva týdny se budeme věnovat události v Nazaretu. (Je užitečné přečíst si celou událost, až po 30. verš.)
Ježíš po ponoření u Jordánu začal vyučovat v synagógách. 

V Nazaretě si Ježíš zvolil svitek Izaiášův a četl:
 –	„Duch Hospodinův je nade mnou; proto mě pomazal, poslal mě, abych přinesl chudým radostnou zvěst, abych vyhlásil zajatcům propuštění a slepým vrácení zraku, abych propustil zdeptané na svobodu, abych vyhlásil léto milosti Hospodinovy.“

Ježíšovo prohlášení o naplnění těchto slov vyvolalo u nazaretských nadšení.

Ten, kdo ví něco o Duchu Božím a jeho působení, ten má povědomost o čem je řeč a ví, co má očekávat. 
Slovům „Duch Pána je nade mnou, ...“ můžeme porozumět. 

Kněží, proroci a králové v Izraeli byli pomazáváni (ovoněni) vonným olejem.
Rituál pomazání byl názorný, Hospodin pomazaného ovoňuje, obdarovává, aby jednal spravedlivě, milosrdně a pravdivě jako Bůh. Jednání pomazaného je příjemné jako šířící se nádherná vůně. Pomazaný „voní po Bohu“.

Slova u Nehemiáše – ke kterým se Ježíš hlásí – popisují, jaká dobra služebník boží přináší potřebným.

„Milostivý rok“ byl mimořádným časem boží štědrosti a smilování. Boží přízeň a štědrost je nakažlivá. Lid Izraele je Hospodinem tak mnoho obdarováván, že má z čeho obdarovávat druhé. Proto židé každý 50. rok vraceli majetky, domy a pozemky původním majitelům, odpouštěli dluhy a propouštěli na svobodu pohanské otroky (židovští otroci byli propouštěni každý 7. rok).

Prohlášení: „Duch Pána je nade mnou, ...“ platí v největší míře o tom, který nám s Bohem nejvíce nezištně slouží – o Ježíši.
Ta slova jsou programem Mesiáše a také životním programem pro nás.

Bůh touží i o nás prohlásit: „Duch Pána je nad tebou,“ a my máme odpovědět: „Děkuji ti, Bože, že tvůj Duch nade mnou bdí, touží mě prostoupit, obdarovává mě; pomoz mi, prosím, abych se tvému Duchu i nadále otevíral.“

Umíme odpovědět, kde, kdy a jak jsme Duchem obdarováváni.
Křtem jsme vstoupili do boží Smlouvy. Ježíš nás noří do svého Ducha, když přijímáme božího slovo do svého života a slavíme jeho svátosti (zvláště při slavení Ježíšovy hostiny).
Bůh nás štědře obdarovává a radost z Hospodina je tak silná a nakažlivá, my – jeho děti – jednáme podobně. Líbí se nám boží šlechetnost. Povznáší nás. Se slovy u Mojžíše: „Radost z Hospodina je vaše záštita,“ máme svou milou zkušenost.

Rozpoznáváme ve svém životě ovoce božího Ducha, pokud s Duchem spolupracujeme.
Druhé čtení připomíná dary Ducha svatého. (Připomínám ještě další dva texty.) 

Přeškoda, že v žalmu je také místo Smlouva použit zákon a přikázání.

Svědčíme o boží štědrosti, jen je třeba si kontrolovat, v jaké míře Ježíšovo poslání plníme a co jsme světu zůstali dlužní, aby Ježíšovo království narůstalo. 

Nádech předchází výdech. Bůh nás miluje první a my to pak odkoukáváme.
Líbí se nám Boží spravedlnost – také chceme jednat spravedlivě.
Jsme vděční Bohu za jeho milosrdenství, chceme si milosrdenství také osvojit.
Ježíš nás obdarovává svou lidskostí. Toužíme jednat podobně. Proto nás Ježíš může poslat, abychom byli jeho věrnou prodlouženou rukou u lidí potřebných, jeho obrazem. Chceme šířit Ježíšovo bratrství ke všem lidem.

K tomu chci ale upozornit veliké obětavce, kteří slouží druhým, aby si všimli, že nás Bůh vede k uměřenosti (to je důležitá ctnost) a jak nad námi bdí, abychom nevyhořeli.
Bůh neprovozuje mama hotel. Vymazluje nás, ale nikoho nerozmazluje. Ani my nemáme být pro druhé „zaopatřovacím ústavem“. I Ježíš měl na lidi své oprávněné nároky.
Tak, jako nechceme po Bohu něco, co si můžeme obstarat sami – tak nebudeme za druhého dělat, co je v jeho možnostech. K tomu jsme moudře vyučováni:
 –	„Kdo nechce pracovat, ať nejí.“ (2 Tes 3:10)
 –	„Nebudeš žnout obilí až do úplného kraje pole, nebudeš paběrkovat spadlé klasy na zem, ponecháš na vinici hrozny, které jsi přehlédl a olivy na stromě, které se ti nepodařilo setřást. Dovolíš paběrkování hostu, cizinci a utečenci. Ale oni si nasbírají tuto obživu.“
„Nebudeš netečně přihlížet, jak na cestě klesl osel tvého bratra nebo jeho býk. Pozdvihneš jej spolu s ním.“ (Dt 22:4) Ale nebudeš to dělat za něj.

Po přečtení slova božího při bohoslužbě v latinském misálu, má předčítající zvolat: „Slovo boží.“
V Čechách říkáme: „Slyšeli jsme slovo boží.“
Někteří naši překladatelé spolupracovali se Státní bezpečností, o to byli „zbožnější“.
Nestačí slovo boží jen slyšet, ale promyslet je a jeho moudrost přijmout do svých životních postojů.
Říci, nebo slyšet: „Slovo boží.,“ je jako blesk z nebe, jako nejkrásnější píseň, jako milostné vyznání.

Duch Páně se o nás uchází, přichází nás obdarovávat vůní závratné krásy a posílá nás zachraňovat potřebné.
Kdo tuto nabídku Ducha přijme, získá důvod k veliké radosti pro sebe i pro druhé.

Za chvíli se nám opět z kalicha Páně dostane transfůze Ježíšova Ducha.

	2019
3. neděle v mezidobí       Neh 8:2-10       1 Kor 12:12-30       L 1:1-4, 4:14-21       27. ledna 2019

Dnešní čtení patří k velmi důležitým. První nám ukazuje cestu k nápravě, evangelium – jak se horliví zbožní pravé církve minuli s Mesiášem a druhé čtení nám připomíná, jak boží Duch obdarovává připravené.

K prvnímu četní. (Informace o tehdejší situaci najdeme přinejmenším v Písmu, v úvodu ke knize Ezdráš.)
Severní izraelské kmeny odvlečené Asyřany do zajetí, splynuly s místními pohany.
Ale Judovci si v babylonském zajetí uchovali vztah k Hospodinu. 
Když se přestali litovat a svádět vinu za své neštěstí na druhé a na Hospodina (my Češi se rádi pokládáme za oběti, vymlouváme se na zradu spojenců v „Mnichově“, na Sudetské Němce, Moskvu, …), mohl jim Hospodin nabídnout svou pomoc. Bez národnostního a náboženského osvobozeneckého boje se mohli vrátit domů. Za dříve uloupené poklady v Jeruzalémě dokonce dostali „restituce“.
Začali obnovovat Jeruzalém, ale také četli Tóru a hledali chyby, kterých se dopustili. Jednotlivci i celý boží lid přiznávali selhání, která přivedla národ k zotročení, a děkovali Hospodinu za záchranu.
Ten proces mohl trvat několik dní.
Představme si, že bychom udělali podrobnou reflexi například v r. 1990 – také by to trvalo nějaký čas.

Několikrát jsem říkal a teď to povím – možná naposledy – že jsme tento způsob napravování hříchů v církvi nepřijali. To je trestuhodné!

Škoda, že my, katolíci, jsme po třech katastrofách 20. století něco tak důležitého neučinili (protože jsme dávno nad „Starým zákonem“ mávli rukou).
Tato klíčová událost za Ezdráše měla vejít do praxe církve. Dokud ji nepřijmeme, dokud nebudeme schopni se poučit z chyb svých a chyb předků – dotud nám hrozí jejich opakování.
Ve školách se o ní neučí. Možná ani v náboženství. Ale svým dětem a vnukům o této možnosti nápravy vypravovat můžeme a máme. Bez ní se naše společnost, Evropa a svět neudrží. Zástupci evropské biskupské konference by toto biblické řešení mohli pro EU navrhnout.

Naše dědky (z kterých císař v 1. světové válce udělal zabijáky jiných tátů od rodin), naučili Desatero a dali jim zpovědní zrcadlo, ale nenaučili je, kdy je nutné „přikázání“ dodržovat a kdy je nutné jich neuposlechnout. (Zamlčeli jsme lidem toto učení Písma; až Norimberský proces prohlásil, že nemáme poslechnout rozkaz, který je proti našemu svědomí. Předtím byli ti, kteří se vzepřeli, oběšeni jako zrádci.)
Zkratkou povím: Na obou stranách byly žehnány zbraně, slouženy mše, vojáci vyfasovali rum a pak se zavelelo k útoku a palbě na druhé křesťany.
Kdož ví, kolik naši předkové zabili jiných otců rodin?
Na obou stranách padly milióny, zůstaly milióny invalidů, vdov a sirotků.

Způsob „Ezdrášovy nápravy“ po skončení války papež nevyhlásil. Ani další římský velekněz po 2. světové válce tak neučinil.

V živé paměti máme konec komunistického režimu. Místo „Ezdrášovy nápravy“ jsme začali pořádat poutě. Pan biskup všude vyprávěl, jak trpěl (vojáci z 1. a 2. války tak nemluvili).
Je dobře, že pamětníci vyprávěli, jakých zvěrstev se člověk dopustil na člověku. Ale o léku na uzdravení (léku z biblické lékárny) mlčíme.
Kážeme lidem, aby se zpovídali (místo dodržování celého „léčebného procesu“ – vedoucího ke smíření), ale přiznávání vin církve a náprava se mnoho nekoná (přesto, že nám František dává příklad); několik omluv to nespraví.
Jak můžeme slavit Beránkovu svatební hostinu, když se nesmíříme s druhými?
(Místo toho povýšeně vylučujeme od Stolu Páně nekatolické křesťany.)

Ještě máme možnost nápravy, ale ujíždí nám jeden vlak za druhým.

2. čtení. Apoštol Pavel použil pro obec Ježíšových učedníků antický obraz těla – coby model společnosti.
I těmito slovy si můžeme porovnat svou úctu a respekt k druhým křesťanům ve své církvi a vůči křesťanům jiných církví.
Dávno jsme opustili Ježíšův model bratrství. „Je jen jeden Otec – Bůh. Je jen jeden Učitel a Pán. Vy všichni jste sestry a bratři. „Starší“ mají sloužit. Episkopové (biskupové) mají dohlížet, aby nikomu nic nechybovalo. Nikdo nemá panovat nad druhým.“
Klérus se povýšil nad laiky. Všechny dary Ducha božího si svévolně vymiňuje pro sebe. Vyučujícím dopřává nanejvýš jen poradní hlas. Proroci a jejich dědici jsou často pronásledováni.

V evangeliu jsme slyšeli o začátku Ježíšova učení.
Začátek je velice důležitý.
Jak to, že Ježíšova návštěva Nazareta a jeho první kázání nedopadly dobře? Všichni se přece nadšeně na Mesiáše těšili.
Manželství Izraele Ježíšovy doby s Mesiášem se nepovedlo. Kdyby se nevěsta s Ženichem rozešla jen ve zlém – už po jeho prvním kázání se na ženichovi dopustila nedokonané vraždy – za týden to opět uslyšíme.

Proč? Ježíš si dovolil říci: „Abyste přijali Mesiáše, potřebujete být spravedlivější a pokornější než vaši předkové. Ptejte se, zda vaši tátové kamenovali proroky a pronásledovali ty, které k nim poslal Bůh. Ptejte se, zda v sobě nenosíte virus náboženské povýšenosti a pocitu, že jste vlastníky pravdy.“

Nehledáme poučení z příběhů našich předků. Podobáme se některým mladým lidem, kteří si myslí, že pěkné manželství přijde samo a že k němu stačí jen dobré předsevzetí.

V nazaretské synagoze nejprve hleděli na Ježíše s obdivem.
My jsme také před chvílí zpívali s dobrým pocitem chvalozpěv: „Sláva na výsostech Bohu“. Za chvíli budeme upřímně vyznávat: „Věřím v Boha.“
Ale na kolik % na Ježíše dáme? Nakolik jsme přijali jeho způsob myšlení, mluvení a jednání?

Ve čtvrtek jsem byl v Praze, dvacetiletý syn naší známé si vzal život. Byl homosexuál. Odešel ze Slovenska do Prahy, rodáci jej nesnesli. V Praze si připadal cizí, navíc trpěl maniodepresivní poruchou.
Jsme z toho zdrcení. Víte, že homosexuálové se bojí přiznat ke své orientaci v našich rodinách a farnostech? Mají strach z vyloučení. Někteří si raději vezmou život.
Na jednom našem teologickém kolokviu jsem slyšel fanatického lékaře, který tvrdil, že homosexualita je léčitelnou nemocí.
Když slyším tvrzení, že někdo z rozmaru přijme opačnou sexuální identitu, mám zlost. Znáte někoho, kdo by se z rozmaru přidal k menšině? Vím o dvou lidech, kteří přijali romskou národnost, ale rozhodně to nebylo z rozmaru. Ani Ježíš se nestal člověkem z rozmaru.
Přihlásili bychom se my ze solidarity za Róma nebo homosexuála?

Máte rozvedené dítě? Odvrhli jste vnoučata z prvního manželství? Jeho první manželku nebo prvního manžela?
To neznamená, že schvalujeme rozpad jejich manželství.
Nedávno byla na naší bohoslužbě paní z Prahy – měla dva syny, dnes z nich jsou dvě dcery. Zkusila mnoho trápení. Své děti neuškrtila ani nevyhnala.

Jak rychle jsme ochotní kamenovat ty, kteří jsou jiní, jak rychle soudíme a povyšujeme se nad druhé …

Ježíš nevypálil Nazaret „ohněm z nebes“.
Kdesi řekl, že přišel Izrael zachránit.
Někteří byli pro. A připravili k tomu v sobě podmínky …

	2016
3. neděle v mezidobí       Neh 8:2-10       1 Kor 12:12-30       Lk 1:1-4, 4:14-21       24. ledna 2016

K otázce před týdnem: Jaké dary jste Duchu Božímu přiznali, čím vás obdaroval? (V Písmu je popsáno přes 40 darů Ducha božího.)

K druhému čtení.
Je týdnem modliteb za jednotu křesťanů. Modlitba je snahou o setkání s Bohem. Máme mu naslouchat. Modlitba nemá pohnout Bohem, ale námi.
Jsou i nekatoličtí křesťané křtem přijati k Ježíšovu novému tělu? Jsou méněcenní? Můžeme je odstrkovat od Ježíšovy hostiny?

První čtení popisuje obrácení se Judejců k Hospodinu po navrácení z babylonského otroctví.

Opravte si, prosím, čtení: „Kněz Ezdráš přinesl svitek Tóry …“ a následující místa. 

Výzva Jana Baptisty a později Ježíše: „Obraťte se k Hospodinu“, souzní s obrácením Judejců popisovaným v knize Nehemiáše.

Nutnost obracení se k Bohu, změna smýšlení o Bohu, je nezbytná pro život s Bohem. Platí to pro celý Boží lid i pro každého jednotlivce. Po celý náš život máme poměřovat své názory s názory Boha. V Ježíšově škole nejsme Mistry, jen učedníky.

Z božího vyučování rádi uhýbáme jako školáci, ulejváci. Proces „obrátit se“ jsme vyměnili za „činit pokání“. Pokání znamená potrestání. 
Vydávat „obracení se“ za „pokání“, je nepřesné a zúžené.
O pokání se v církvi mluví, o obracení se nemluví. Nestavíme boží království podle Ježíšových plánů, ale podle vlastních nápadů. Více se oháníme „Učitelským úřadem církve“, než abychom jednali podle Ježíšových slov (viz Mariina slova na svatbě v Káni: „Udělejte všechno, co vám Ježíš řekne.“).

Navrátilci z babylonského otroctví pečlivě naslouchali, čtení trvalo několik hodin (možná dní). Pamatovali si ty, kteří z jejich blízkých nepřežili válku a otroctví. Plakali z lítosti i z radosti.
Učitelský úřad církve nerozpoznal životní důležitost takového obrácení. Evropští biskupové nesvolali podobnou konferenci po 1. světové válce a nehledali, kde a v čem jsme nedodržovali Boží moudrost a upadli jsme do strašné války. Nevšimli si, že se mnoho lidí ve válečných hrůzách Bohu vzdálilo. Jejich představa o Bohu – kterou získali v povinném školním náboženství a v kostele – byla nedostatečná. Církev dále zaostávala.
Eucharistický kongres v 1935 v České republice „obrácení“ podle modelu z knihy Nehemiáše nemohl nahradit. Lék nelze nahradit zmrzlinou.
Ani po 2. světové válce se „obrácení“ nekonalo ...
Ani po pádu komunismu před 25 roky. Žádný Eucharistický kongres to nemůže zachránit.
Evropa je dlouhodobě podvyživená, protože nenaslouchá pečlivě Božímu slovu.
Teď František změnil mytí nohou na Zelený čtvrtek. Mohou být zvány i ženy. I v takovémto malém detailu byla církev dva tisíce let hluchá k božímu Duchu a rajtovala na liteře.

V síle Ducha vyšel Ježíš od Jordánu a kázal v galilejských synagógách.
U cizích získal obdiv, doma mu připravili lynč.
Dva tisíce let to čteme a stále se to opakuje – uznáváme jen dřívější proroky a dřívější mučedníky. Současné proroky křižujeme. Jsme nepoučitelní.
Jak to, že nás Ježíšovo ukřižování dostatečně nepoučilo?
Jsme slepí a hluší. Pyšně si myslíme, jak Ježíši rozumíme.

Nikdo ze sloupů nazaretské farnosti si ani nepřipustil, že jim v synagóze čte a káže prorok. Je to neomluvitelné. Izraelský lid už přes tisíc let chodil do Mojžíšovy školy.
Ještě neomluvitelnější je, že křesťané už dva tisíce let naslouchají evangeliím. Nepoučili jsme se z ukřižování Mesiáše. Naši evropští spoluobčané nám nevěří, vidí naši povrchnost a vlažnost. Někteří občas přicházejí do kostela, třeba při pohřbu, ale nic je tam nezaujme.
Mnoho lidí masově hledá duchovní potravu v New Age, v ezoterice.
Církev nesvolala pracovní konferenci, aby zjistila, proč náš způsob křesťanství lidi nepřitahuje.
Církev nesvolala poradu, která by se ptala, zda děláme něco špatně nebo nešikovně.
Bratři Slováci teď vydali knihu Radost evangelia na Slovensku. Poctivě se ptají, co jim chybí. Ale slovenská biskupská konference se zlobí …

Za týden uslyšíme, jak Ježíše chtěli zabít, když jim položil životně důležitou otázku, zda přijmou Mesiáše.
Jak to, že biskupové neříkají: „Když nám někdo položí otázku na tělo, nezlobme se, hledejme pravdu. ‘Pravda nás zachrání a osvobodí nás´, říká Pán Ježíš.“
My duchovní máme dávat příklad poctivého zpytování svědomí. Když nechceme chodit v rouchu kajícníků, nemáme nosit roucha honosná.

Mohl by se slušný politik obrátit na církevního hierarchu o radu? Který by mu asi mohl poradit?
A kterého politika zajímá Desatero? 

Ježíš se nezdržoval s politiky, které nezajímalo boží království. Když Ježíš zapřísahal židy, že jim, Jeruzalémskému chrámu a celé zemi, hoří koudel u zadku, nevěřili mu.
Proroci, kteří varují před nadcházející katastrofou, jsou církví dodneška pronásledováni. Mohl bych uvádět dlouhý seznam jmen osvícených lidí v církvi, kteří za posledních sto let poukazovali na chyby církve a společnosti. Hrozně v církvi dopadli.

Dnešní společnost je dezorientována, v médiích je ohromná spousta záměrně rozporných informací. O ruském vlivu nebudiž pochyb.
Jak se v té mlze máme vyznat, jak nezabloudit?
Lidé nemají majáky, podle kterých by si porovnávali své myšlení, své pozice a směr.

Povím, podle čeho jsem se v život orientoval. Rodiče nám už v dětství říkali o komunistech pravdu a učili nás přemýšlet. (Někteří rodiče ze strachu udržovali děti v nevědomosti, sami jim vymývali rozum.)
Četli jsme doma o Albertu Schweitzerovi, M. L. Kingovi a dalších osobnostech. Potkal jsem vzácné kněze, Josefa Zvěřinu, Oto Mádra, přátelil jsem se s Tomášem Halíkem, držím se profesora Jana Sokola. Porovnávám si názory s novináři, které znám. „Podle ovoce se pozná strom“, říká Ježíš.
Josef Zvěřina, Oto Mádr, Tomáš Halík jsou významní a bystří myslitelé a teologové, ale nejsou biblisté. V porozumění Bibli se držím Bohumila Bílého, Jana Hellera a jeho žáků. Mám řadu dnešních kolegů a přátel, kteří něco znají a stojí za svými slovy životem. Nikdo není neomylný, jen Bůh.
Ježíš je pro nás největším majákem …

Za minulého režimu pro nás nebylo největší hodnotou ani vzdělání, natož bohatství. Nezřekli jsme se Pána Boha, bez trpkosti jsme přijali, že se nedostaneme do školy. A nepovažovali jsme to za nějaké hrdinství nebo oběť. Rodiče nás vedli k dání přednosti vyučování náboženství před různými nabídkami sportovních nebo kulturních možností komunistického režimu. Tak jsme se trénovali, abychom obstáli před pozdějšími režimními nebo i církevními nabídkami kariéry.

Dokud Ježíš mluvil o milosrdenství božím, posluchači v nazaretské synagóze souhlasně přikyvovali. Jakmile nazaretským položil otázku na tělo, bylo zle.

Ježíš je nesrovnatelně lepší kazatel než já. Ale co myslíte, jak by dopadl, kdyby k nám přišel kázat do našeho kostela?
Ježíš už jednou přišel, ale i dnes nám říká stejná slova. Jen je tady čte nebo vykládá někdo z nás. Nejde o kazatele nebo toho, kdo čte – zda nám je osobně sympatický, ale jde o život a životní pravdu.

	2013
3. neděle v mezidobí       Neh 8:2-10       1 Kor 12:12-30       Lk 1:1-4, 4:14-21       27. ledna 2013

Izraelité se díky slitovnosti Hospodina mohli navrátit z babylonského zajetí. Nadále zůstali poddanými okupační moci, ale místodržitelem se stal Nehemiáš (velká a nekolaborující osobnost). Jeruzalém a chrám měl možnost povstat z trosek. Budoucnost i možnost úplné svobody národa byla dána lidem.
Hospodin pomáhal (a stále pomáhá) Izraeli ke svobodě, ale Izraelity čekala veliká práce a těžkosti s kolaboranty a s kolonisty dosazenými kdysi Babylónem.
Bůh se slitovává, přichází na pomoc, ale vede nás k odpovědnosti za naše činy. Nekřísí padlé, vyražené zuby nenarostou, vypíchnuté oči neprohlédnou. Vina může být odpuštěna, následky a odpovědnost zůstává na nás. Jsme spolutvůrci života svého i jiných. Ovlivňujeme dějiny.

Nepřehlédněme – v biblickém textu stojí dvakráte (to něco znamená): „Zákon byl čten všem mužům i ženám, všem, kteří byli schopni rozumět textu“. Text byl překládán, aby ti, kteří už neznali hebrejsky, rozuměli. Je možné, že to trvalo i několik dní.

Toto je způsob obrácení podle Hospodina – vzdělávání a přiznávání chyb. Ne oběti a sebemrskačství. 

Škoda, přeškoda, že církev nepřijala Ezdrášův způsob obrácení (pokání) za svůj. 

Izraelité plakali nad vinami svých otců. Pohrdli Hospodinem, jeho přísliby i pomocí. Ignorovali „přikázání“ boží, nedbali na opakovaná varování proroků. Výsledkem byla ztráta svobody, strašné ponížení, pogrom s množstvím prolité krve, znásilňování všeho druhu a odvlečení Judejců do otroctví.
Po uznání vin Ezdráš vybízel Izraelity k radosti nad tím, že znají cestu k udržení svobody a přátelství s Hospodinem.

Úryvek evangelia i Nehemiáše má společné to čtení a naslouchání Božímu slovu.

Kolik z naslouchání božímu slovu vytěžili staří Izraelité za Ezdráše a Nehemiáše, co se jim podařilo a co se jim nepodařilo, je známé. Kolik židů pak přijalo Ježíše, také víme.
Teď jsme na řadě my.
Ježíšovi současníci přikyvovali Mojžíšovi, Ezdrášovi, Nehemiášovi i ostatním prorokům, ale s Mesiášem se minuli.
My jsme si ke všem prorokům přidali i Ježíše. Prohlašujeme jej za prvního po Bohu (ještě víc).

Volby našeho presidenta jsou za námi (jen tuto větu jsem změnil, vše ostatní bylo napsáno před oznámením volebních výsledků). Jsou naším zrcadlem. 

Další vlak nám ujel, ale povzbuzujme se v naději.
Dokud nepřijde Ježíš podruhé, pravda a láska nezvítězí. Ježíš nebyl snílek a utopista. Ale poslal nás budovat a uzdravovat tuto zemi.
Před dvaceti lety jsme dostali darem od Boha svobodu. Může být hůř a může být lépe. Záleží i na nás.

Nakolik se budeme držet slov: „Duch Páně je nad Ježíšem, poslal jej …“
Nakolik se v životě zařídíme podle slov, že Boží pomoc nám je dána, a už zůstává jen na nás, zda budeme „nosit dost vody“ tam, kam nás Ježíš posílá.
Nejdůležitější slova Ježíšovy matky jsou: „Udělejte, co vám Ježíš říká“.

	2010
3. neděle v mezidobí       Neh 8:2-4a. 5-6. 8-10       1 Kor 12:12-30       Lk 1:1-4, 4:14-21       24. ledna 2010

Izraelité si po návratu z babylonského zajetí při naslouchání Písmu přiznali, v čem chybovali.

Čtení o události v nazaretské synagóze si budeme postupně číst po dvě neděle.
Je dobré si přečíst celek už dnes, stejně i celou 12. a 13. kapitolu 1 Korinťanům.

Minule jsme si všimli, že Ježíš nepřišel jako vojevůdce, ale jako Ženich. Událost v nazaretské synagóze jej začíná ukazovat jako náboženského reformátora.

V našem základním popisu stojí prohlášení, že jsme církví stále se reformující.

Dokud Ježíš mluvil o příchodu Mesiáše, lidé v synagóze přikyvovali. Jeho dalším krokem se ale už cítili ohroženi.
Co řekl Ježíš tak strašného, že ho nazaretští chtěli ukamenovat?
Příchod Mesiáše židé správně pokládali za projev božího slitování. Jak to, že v lidech prosících o milosrdenství byla tak veliká nenávist? (Někoho ukamenovat přece vyžaduje veliký projev vzteku). Přátelství Boha nás má přece zušlechťovat.

Když dvanáctiletý kluk řekl svým rodičům, že chybu udělali oni, rodiče se neurazili.  (Minule jsme mluvili o Marii jako sestře ve „víře“, v práci na porozumění a vztahu s Bohem.)
Nazaretští se, na rozdíl od Marie a Josefa, urazili a hned trestali.
Starý Simeon v Nazaretě kámen do ruky nebral. Možná by Ježíše chránil tělem. 

My jsme na prvním Ježíšově kázání v Nazaretě nebyli, ale život nás podobně tříbí. V podobných situacích se ukazuje, na které straně stojíme.
Přitakáme, že nás má přátelství Boha („náboženství“) vést k ušlechtilosti, ale naše jednání tomu vždy neodpovídá. O lásce v církvi mnoho mluvíme, ale zůstáváme jí hodně dlužní. Podezřívavost, podsouvání špatností druhým, zůstává. V dobách svobody církve dokonce narůstá. Kdekdo si troufá na druhého. Osočován byl Mojžíš, proroci, Ježíš, apoštol Pavel, světci, každý, kdo převyšuje dav.
Kdekdo se má za pravověrného. Trpíme sklonem kamenovat a křižovat ty druhé.
Kdekdo je ochotný se bít za to, aby ve školách visely kříže, ale je nám třeba na prvním místě osobně přijmout kříž jako projev božího smilování nad námi hříšnými (nejen nad sebou, ale i nad druhými) a jako důrazné varování proti naší vlastní náboženské nesnášenlivosti.
Při pobožnostech křížové cesty se často automaticky stavíme mezi Ježíšovy věrné. Připouštíme sice svá osobní selhání proti přikázáním, ale sklon k očerňování druhých ze špatné „víry“ za hřích často nepokládáme. A přece především tento hřích přivedl Ježíše na kříž. Máme větší starost o správnost „víry“ druhých než starost o vlastní spásu, o porozumění Bohu, o osobní následování Krista.

Tento týden jsme se modlili za jednotu křesťanů. Existuje několik set křesťanských církví. Jsme pohoršením. Kudy z toho ven?
Budu mluvit o sobě. Vyrostl jsem v katolické rodině a v obci, která se kdysi musela rozdělit na dvě, katolickou a evangelickou. Mnozí mluvili o evangelících pohrdlivě jako o helvítech. Pan farář nás nabádal, abychom se s evangelíky nekamarádili. O rozvedených se doma mluvilo jako o padlých, „čechoslováci“ byli odpadlíky „ti už nejsou nic, svou víru poztráceli“.
Ještě dříve, než jsem začal číst evangelia, jsem ale musel přiznat, že někteří z těch druhých čtou Písmo víc než my a jejich křesťanská a lidská poctivost je větší než moje.
Vážím si toho, že jsem vyrostl v katolické církvi a že v ní mohu sloužit, ale chci být opatrný v hodnocení druhých lidí a jiných církví.
Ti, kteří nás vychovávali a přivedli nás k důležitým hodnotám, kterým jsme právem za mnoho vděční, se ale také v něčem mýlili (také byli nedokonale vychovaní a Bible pro ně nebyla často dostupná). 
Naše vlastní hodnocení nemusí ladit s Ježíšovým hodnocením. Jeho slova: „Ne každý, kdo mi říká Pane, Pane, vejde do království nebeského“, nás vedou k obezřetnosti. (Srov. Mt 7:13-29)

Kaifáš a „nazaretští“ všech dob byli v pravé církvi a přesto se nezachovali dobře.
Slovům: „Spása je ze židů“, i apoštolové dlouho rozuměli velice povrchně.
Podobně i my někdy zavádějícím způsobem šermujeme větou: „Spása je skrze naši církev“.

Ježíš nikoho neponižoval a neshazoval, nikomu nenadával a nepodsouval mu špatnosti, k Samařanům i pohanům se choval s úctou. Od něj víme, že Bůh nemá žádné nevlastní děti.
Ježíšovi dalo práci, než apoštolům otevřel oči. Apoštolové Jan a Jakub se nám přiznávají k svému úmyslu vypálit samařskou vesnici. Apoštol Petr pokorně vyznává: Na vlastní oči jsem viděl Ježíšův přístup k nežidům, ale až po několika letech po Ježíšově nanebevstoupení mi došlo: „Nyní skutečně vidím, že Bůh nikomu nestraní, ale v každém národě je mu milý ten, kdo v něho věří a činí, co je spravedlivé. (Sk 10:34)
Mně to trvalo déle než Petrovi.
Vyslechl jsem dost lidí, kterým se rozpadlo manželství, spřátelil jsem se s řadou nekatolíků, i kdybych nechtěl, musel jsem studovat historii (patří mezi povinné předměty na teologické fakultě).
Bez naslouchání druhé straně snadno křivdíme. Nechci zakrývat chyby vlastní, ani chyby církve.
Dobrý partner, dobrý rodič, slušný, natož spravedlivý člověk, hledá nejprve svou chybu.
Řadě lidí, kteří odešli z domu, se nedivím (jiní jsou marnotratnými dětmi). Máme prosit druhé, i děti, aby nás upozornili na naši chybu, máme se ptát, proč od nás někteří křesťané odešli. Stojí za zvážení, zda jsme k tomu v něčem nepřispěli.
Žádný z nás si nemyslí, že už žije podle Ježíšových představ. Bylo by pyšné, kdyby si některá církev myslela, že už je podle Ježíšových představ o jeho lidu.
Každému křesťanovi, každému společenství křesťanů (každé farnosti nebo sboru), každé církvi je třeba ujít ještě značný kus cesty.
Je důležité vědět, co máme s druhými společného, jen v druhořadých věcech se lišíme, ale také máme zkoumat, čím se můžeme navzájem obohacovat. Co jsme třeba v porozumění Kristu zanedbali. Jen s druhými se můžeme blížit k pravdě.

Kdo patří k novému tělu Kristovu? Ke komu se Ježíš hlásí? Nepřehlédněme některé z Ježíšových měřítek. Často nahrazujeme evangelium církevním právem!
I ti, kteří s námi nechodí do kostela nebo nejsou ani pokřtění, mohou patřit do božího království.  A mimo to, každý člověk je dítětem božím – a podle toho s ním máme jednat.

Kdo z nás nezná Ježíšovu modlitbu o jednotě jeho přátel? 

Jak funguje modlitba?
To, co vyslovíme (ať už jsme to vymysleli my nebo někdo jiný) potřebujeme a chceme bytostně přijmout za své. (Modlitba nemá měnit Boha, ale nás. Modlitbou se my chceme někam pohnout.)
Když pečlivě a pravdivě říkáme slova modlitby, jako bychom si je krasopisně a úhledně napsali před sebe jako rozhodnutí a úkol. Víme, že Bůh je zcela na naší straně. 
Máme vědět, že vyřčené slovo má velikou váhu (máme dbát na to, aby naše slovo bylo věrohodné). Máme vědět, že naši prosbu bere Bůh velice vážně a máme se snažit svému slovu dostát (vůči komukoliv – i sobě). I k tomu nám Bůh nabízí bohatou a různou pomoc.

Začíná se od poctivosti k sobě, pak k nejbližším a pak ke vzdálenějším.
Co kdybychom si dnes doma přečetli z prvního dopisu Pavla do Korintu od 11:17 do 13:13.
Není to tak dlouhé, většina článků v novinách je delších. A navíc, my se honosíme, že jsme Eucharistickou církví.
Jen připomenu verš 11:29 – mluví o rozpoznání „nového(!) Ježíšova těla“. Jestli s druhým křesťanem jednám špatně – znamená to, že v něm nerozpoznávám Ježíšova bratra a řítím se do propasti.
Ježíš nám ovšem daroval svou Hostinu ke svému způsobu života.

	2007
3. neděle v mezidobí       Neh 8:2-10       1 Kor 12:12-30       Lk 4:1-4. 17-19       21. ledna 2007

Důležité je dočíst 4. kapitolu Lukáše dokonce. Trochu předběhnu i ke čtení z příští neděle.

K 1. čtení: Po návratu z babylonského zajetí si židé uvědomili, že příčinou jejich neštěstí bylo odvrácení se od Hospodina. Proto se k Hospodinu obrátili. Zpytovali si své svědomí podle Písma, větu po větě a vyznávali, v čem selhali.
Pokání takovéto poctivosti se ovšem v církvi často nekonají. (Kající pouť duchovenstva na Velehrad v r. 1990 si příklad z Nehemiášovy knihy nevzala. )
Kdopak z nás lehce přiznává pravdu. Slova polských biskupů v pastýřském listu minulou neděli: „Církev se pravdy nebojí …,“ mohou ledaskoho jen dráždit. 

Ježíš byl na začátku velice oblíben, předcházela ho veliká pověst.(Ale brzy proti němu začali tvrdě vystupovat náboženští přestavení.)
V Nazaretě začali být hrdí na svého krajana, o kterém se „tolik mluví“.
V synagóze se sešlo mnoho lidí (mohla z toho být veliká sláva, kdyby si to Ježíš nepokazil…).
Všichni se těšili, až jim Ježíš předvede, co umí. („Mesiáš je přede dveřmi, i Jan, syn Zachariášův, to říkal“.)
„Uvidíme, co z něj bude, třeba nás proslaví. Zatím nás – nazaretské – má kdekdo za hlupáky.“ (Nazaret měl pověst Kocourkova) 

Pro kocourkovské je charakteristické, že se pokládají za výjimečné.
Jenže kocourkovští nikdy nepatří mezi přemýšlivé. Moudrost nahrazují něčím jiným (naparováním, zbožností, nebo „zásluhami“ podle dobové zakázky:
„Jsem v KSČ.“
„Nebyl jsem v KSČ.“
„Nechodím do kostela.“
„Chodili jsme do kostela. Ministroval jsem …“

Ježíš uzdravoval každého, kdo si o to řekl (jen ve velmi málo případech tomu tak nebylo). Nazaretští si mysleli, že mají u Ježíše nárok na protekci (Ježíšovu rodinu přeci před léty přijali do svého města a jsou zbožní), slušelo by se, aby jim Ježíš vyšel vstříc.
Navíc: „V našem městě je plný kostel, žádní Herodiáni (málo komunistů)“.

Vybídli Ježíše, coby váženou osobnost, ke čtení a kázání. Čekali ocenění, ale Ježíš protekci nevede. „Začneme od začátku, nebudeme nic přeskakovat“ (věděl, jak to v namyšleném Nazaretě dopadne), „obraťte se, přiblížilo se království Boží, čas se naplnil“.

Židé v tom čase toužili po svobodě. Jenže svobodu si zaslouží ten, kdo ji přeje druhým. 
Židé byli ve svých dějinách dost pronásledováni, ale:
 1.	Neuměli si přiznat pravdu, že pronásledování bylo následkem jejich nevěrnosti.
 2.	Sami byli nesnášenliví k jiným, i k prorokům (téměř všichni proroci byli zlikvidováni vlastními lidmi). Jen na Eliáše nemohli, ten se nedal. 

Prorok vždy ťal do živého, upozorňoval na chyby.
Takové lidi nesnášíme. 
Až další generace, na kterou nedoléhá přímý prorokův hlas, uznává dřívější proroky a staví jim pomníky, ale! současného proroka se opět snaží zlikvidovat. (Dodneška nejsou proroci přijímáni. Dokud si to nepřiznáme, nikam se nehneme.)

Ježíš si vybral Izaiáše: „… Mesiáš vyhlásí propuštění zajatcům ...“
Ježíš by opravdu dal Izraeli politickou svobodu, kdyby jej přijali, kdyby přijali jeho nauku.
Židé si mysleli, že Mesiáš vyžene Římany, ale už si v Písmu nevšimli, že napřed sáhne do svědomí židů. 

Židé stavěli Ježíšovi na začátku jeho působení slavobrány. V nazaretské synagóze byli nejprve jeho kázáním o brzké pomoci Mesiáše nadšeni … Ale …

Vzdělání židů bylo na vysoké úrovni, od třiceti let mohli kázat. Ježíš této možnosti využil. V Nazaretě jej samozřejmě znali jako tesaře. Ježíš neměl vyšší teologickou školu jako zákoníci (teologové, biblisté). Výše postavení v Nazaretě tesařem pohrdali: „Co ze sebe dělá?“
Když někdo pochválil jeho kázání, řada jiných kazatelů záviděla.
Jakmile Ježíš říkal: „Opravte své smýšlení, abyste se s Mesiášem nedostali do konfliktu, jako vaši otcové s proroky. V naší historie se opakovaně stává, že proroky nikdo nebere vážně. Vám hrozí stejné selhání“. (Ježíš jako jediný z kazatelů mohl používat 2. osobu čísla množného: „vy“).

(Pozor! V evangeliích jsou zapsány jen stěžejními body událostí, řečí a rozhovorů.)

„Na Mesiáše musíte být připraveni, jinak se vám žádného osvobození od Římanů nedostane. Podívejte se do dějin. Copak v Izraeli nebyly žádné vdovy za proroka Eliáše? A Bůh jej poslal jen k vdově do Sarepty. Ale upozorňuji, byla to pohanka.“

No, to byla pro židy urážka. (I když nikdo nemůže popřít, že se Bohu líbila. Jenže to zbožným nevysvětlíte, na „zbožné“ je Bůh krátký, Mesiáš s nimi nic nepořídí, slovo Boží je nepřesvědčí, oni vždy vědí od svých tatíků a svých duchovních vůdců, jak to je).

„Copak v Izrael nebyli za Elíši malomocní? Elíša ale uzdravil jen Námana Syrského (nejvyššího velitele okupačních vojsk).“
Ježíš upozorňoval nazaretské, že Bohu se líbili někteří pohané více než židé.
No, to si dal. Následoval obrovský výbuch vzteku a zášti.
Zkuste se opovážit zpochybnit zbožnost těch, kteří jsou přesvědčení, jak milují Pánaboha.
„A ze skály … a kameny do něj!“

„On však prošel jejich středem“. (Ježíš je paralyzoval, jako vojáky, kteří jej později zatýkali v Getsemanech.)
Jen cizinec, který neví, jak to u nás chodí, by si myslel, že se pak zbožní chytili za nos.

Vraťme se před naštvání nazaretských.
Ježíš rád pomáhá potřebným, proto přišel. Ale nepřichází jako dobrák. Chce nás přivést k Bohu, chce z nás vychovat dospělé a odpovědné lidi.
Ježíš touží dělat zázraky, ale pan starosta v Nazaretě chodil do kostela a byl na to pyšný. Přece se nebude doprošovat nějakého tesaře, který začíná učit náboženství.
Ježíš by měl přece přijít panu starostovi poděkovat za to, že jeho rodinu před dvaceti léty přijali do obce a zeptat se, jestli třeba nepotřebuje uzdravit babičku.
Stejně by měl Ježíš políbil ruku panu rabínovi a poděkovat mu za vyučování v základní židovské škole.
Jak by mohl jít rabín za tesařem? Učedník přece není nad „Mistra“.
Podobně si to mohli říkat jiní, kteří chodili do kostelíčka víc než Ježíš a modlili se v synagóze víc než celá Ježíšova rodina. „Nač bych se já šel doprošovat obyčejného tesaře?“
A to nemáme jediný příklad, že by se někdy Ježíš nad někoho povyšoval!

Víme, že Ježíš židům neříkal, že je Mesiáš (Samaritánce to řekl), ale chtěl lidi na setkání s Mesiášem připravit, aby nedošlo ke střetu.
(Uvidíme, jak jednou dopadneme my – Ježíš má jiné názory a jinou zbožnost než my.)
Jenže k ošklivému střetu v synagóze došlo už jen proto, že si je Ježíš dovolil upozornil na nebezpečí, v kterém neobstáli jejich otcové.
„Ty děláš z našich otců zločince!“ (Ne, zločincem se člověk stává spácháním zločinu).
„My se modlíme a postíme více než naši otcové, a mnohem více dodržujeme Zákon. Co si to dovoluješ o nás tvrdit?“

Připomeňme si první čtení. Po skončení babylonské nadvlády se Izraelité poctivě káli. Vrátili se ke slovu Božímu.
Po půl tisíciletí mluvil o nutnosti obrácení jak Jan, syn Zachariášův, tak i sám Ježíš: „Přece pohanská okupace je následkem odvrácení se od Hospodina. Jestli se vám má dostat svobody, potřebujete se obrátit k Hospodinu“.

Kdepak, neposlouchali.
Nelze mluvit k těm, kteří jsou o sobě přesvědčení, že oni vědí, jak to je dobře?
Nazaretští si mysleli, že přiznání pravdy, přiznání chyb a obrácení k Bohu, mohou nahradit nějakou „zbožností“ (množstvím modliteb, postů a sebezáporů).

Zametali pravdu pod koberec. Neuměli si přiznat pravdu. Neříkali dětem, že jejich dědeček donášel na proroka (většina proroků byla zavražděna vlastními lidmi). 
Vnoučky vodili na hroby mučedníků, které jejich předkové zavraždili a na poutní místa, ale neříkali: „Děti, nesmíme být nesnášenliví, nikomu nesmíme ubližovat, Bůh nemá zapotřebí, aby byl někdo pronásledován nebo zabíjen kvůli náboženství. Je třeba, abyste byli moudřejší než my a nebyli fanatičtí jako než my.“

Stále se to opakuje. Na jiných chyby vidíme.
O nacistech víme, že se nekáli a svým dětem neříkali, kde za Hitlera stáli, v čem se spletli nebo selhali.
Komunisty kritizujeme, když dětem zatajují, že byli v KSČ, v milicích, u StB.
Ani v církvi nikdo nepřizná, že spolupracoval s StB.
„Za války bylo na Slovensku dobře“, říká pan arcibiskup Sokol.
Jak komu. Slovenská vláda Ježíšovy pokrevné bratry prodávala německé říši (prý nevěděli, že na jatka).

Tolikráte slyšíme: „V naší zemi je čím dál hůř, čím dál víc se krade!“ A přitom všichni tvrdíme, že jsme nevinní. Nikdo nekrade, nikdo netuneluje, někdo neměl s minulým režimem nic společného, nikdo nikomu neubližoval.

Ježíš přichází pomáhat hříšným – ale my jeho pomoc odmítáme, všichni máme čisté svědomí.

Židé se modlili za příchod Mesiáše, a když přišel, někde stačilo jedno kázání a zbožní už „věděli“, že je to podvodník.
My se modlíme za nová kněžská povolání, a když přijde nový kněz – už po jednom kázání – řada zbožných ví, že tenhle kněz je špatný.
Když pak umře nebo odejde z farnosti, někdy je vzat na milost, ale další kněz dopadne stejně. Na některých místech „neobstála“ celá řada kněží.
Stále se to opakuje. Z některých rodin se stále rekrutují lidé, kteří bez vzdělání všemu rozumí.

Ježíš byl lepší kazatel než Vacek a lidé tehdy nebyli o nic horší než my.
Kdyby tady stál Ježíš, situace by se opakovala – kdo s tím nepočítá, může nedobře dopadnout.
Je třeba se připravit na setkání s Ježíšem, dříve než budeme umírat.
Ne, že by nám Ježíš nechtěl pomoci. Ale on je jiný, než jakého si ho my líčíme.
Mesiáš byl jiný, než si ho představovali. Mesiáš je jiný, než si ho představujeme.

Pozdější hříchy „zbožných“ proti Mesiáši (od pomlouvání: je alkoholik, děvkař, nepřítel národa, svůdce, posedlý ďáblem … až po vraždu) vyrůstali ze sebejistoty o vlastní správné víře a lásce v Boha. V odmítnutí „obrácení“.
Čtěme pozorně Písmo, abychom byli připraveni.
Ti, co jsou v pekle, dodneška říkají: „Nechci, abys mne uzdravil.“
Ti, v „očistci“ – nedovedli říci: „Ano, děláme chyby, jak je to tak popsáno v Písmu.
Těm v „očistci“ není příjemně.
Můžeme se tomu vyhnout. Ježíš se o nás trpělivě uchází.
	4. neděle v mezidobí

	2022
4. neděle v mezidobí       Jer 1:4-5. 17-19       1 Kor 12:31-13:13       L 4:21-30       30. ledna 2022

Třicet let žijeme v nejlepší době (současné zdražení přežijeme). Ocenit to dobré ze života před Hospodinem je víc než jen spravedlivé, je to projevem vděčnosti. Ale život nám klade i jiné a závažné otázky.
Jsou dva druhy kazatelů: Ti první nic od lidí nevyžadují, jen je chválí. Druzí říkají i to, co lidé slyší neradi a sami se trápí tím, co hlásají.

Proroci nám zprostředkovali, předali milostnou řeč Hospodina, ale také nás varují před nebezpečím. Jeremiáše nazývali prorokem zkázy, protože před zkázou (včas) varoval, aby jí zabránil. (Nepřehlédněme, že Izraelité nebyli nevinní, před babylonskou deportací se velice nemilosrdně chovali ke slabším.) Ale Jeremiáš byl také prorokem útěchy, když pak Izraelity v zajetí těšil.
Ovšem upozorňovat nás na naše selhávání, je nebezpečné, ten, kdo se toho odváží, toho tvrdě pronásledujeme. Téměř nikdo mu nenasloucháme, máme jiné zájmy. 
V čase úzkosti se ale ptáme, kdo za naši nouzi může?
V nouzi kdekdo obviňujeme Boha, že na nás dopouští zvěrstva. Někteří rychle soudí …
Ale i bohabojní se s pokorou ptají: „Co dělají naši svatí v nebi? Nejsou našimi ochránci a přímluvci? Proč nezatřesou božím trůnem a nezalejí ho svými slzami?“
Židé se po tisíciletí zoufale ptají: „Proč Mesiáš otálí se svým příchodem? Dostali jsme příslib, že ve světě prosadí mír.“ 
Takové události a otázky nám pomáhají k hledání lepšího, přesnějšího poznání o Bohu. Je pro nás mučivé nerozumět si s milujícím a milovaným.

V evangeliu čteme, jak Mesiáš dopadl mezi svými. – Přijměme tu událost jako nastavené zrcadlo nám. Jestli židé ve svých dějinách zamordovali tisíce lidí, muslimové statisíce, my křesťané desítky miliónů.
Je to pravda?

Ježíšovi současníci se těšili na „Milostivé léto Hospodinovo.“
„Bůh nám přichází na pomoc.: Nadšenci volali: „Už je to tady!!“
Ježíš je Učitel: „Slovo boží nás učí hledat příčiny selhání našich otců, abychom je neopakovali. A každá generace má hledat a přiznat si příčiny svých selhání.
Proč byla Eliášem zachráněna jen pohanská žena a její syn? Proč byl Elizeem uzdraven z malomocenství jen nejvyšší generál vojska našich odvěkých nepřátel?“ Takové otázky nemáme rádi. Takové kazatele likvidujeme!
Ježíš se ptal dál: „Proč nás dnes ovládají Římané? Co je toho příčinou? Hospodin nám přece slíbil ochranu před nepřáteli – budeme-li dodržovat jeho manželskou smlouvu. Tu jsme nadšeně přivítali a slíbili, že podle ní budeme žít a jednat.
Naši otcové pronásledovali Hospodinovy proroky. Přijmete vy proroka? Myslíte si, že přijmete Mesiáše?
Všimli jste si Eliášovy modlitby: „Hospodine, vezmi si můj život, nejsem lepší než moji otcové.“ (Srov. 1 Kr 19:4) Co na tu modlitbu říkáte?

Jak jsme v těchto otázkách pokročili my, Ježíšovi učedníci v 21. století?
Kdo jsme za takové otázky vděčni, a kdo před nimi utíkáme? 
Jakou nápravu světa připravujeme my?
Víme, že Bůh z našeho světa nenávist neodstraňuje. (Nepodařilo se mu to ani v církvi.)
Nenávist nám Bůh nedal. Bojovat proti ní je naším úkolem (zříkat se nenávisti máme především sami v sobě). Bůh nám k tomu nabízí svou velikou pomoc. 

Vzpomínáte, jak jsme za minulého režimu v samizdatu četli Solženicinův text „Nežít se lží“?
Nelhat, být pravdivý, je ctností. Ale hájit pravdu je ještě vyšším postojem.
„Nauč se zacházet s pravdou,“ říká Písmo.
Co to pro nás znamená?
Vyžadujeme-li pravdivost od druhých vůči sobě, pak přijímáme odpovědnost bránit pravdu i pro druhé.

Zavedli jsme „Červenou středu“, upozorňujeme na pronásledování křesťanů. To není špatné, ale nechceme mlčet k zabíjení jiných lidí, jsou také božími dětmi.
Jsme vděční našim politikům, že se staví za Ukrajince.
Jsme rádi, že naši politici (ani žádný český prelát) nepojedou na olympiádu do Číny.
U nás už nikoho nekřižujeme, ale i v církvi jsou stále nepohodlní utiskováni a umlčováni. Máme je vyslechnout a poctivě posoudit, zda jim není křivděno.
Každý z nás máme přispívat k Ježíšovu Pokoji.

K druhému čtení. Pavlův chvalozpěv na lásku máme za náboženskou a literární perlu. Přijali jsme ji jako svůj životní program. Kéž by ji lidé z našich postojů viděli.

Dvě poznámky na okraj:
 –	V únorovém Okénku uvádíme vzpomínku na dva významné nedávno zesnulé svědky Ježíšovy, na arcibiskupa Desdemoda Tutua (nositele Nobelovy ceny za mír) a našeho krajana Antona Otteho.
Okénko bude v pátek k mání písemně i elektronicky na našem vebu: letohrad.farnost.cz
 –	Nakladatelství Albatros (Vyšehrad) vydalo mou další knihu: „Vystup na horu a buď tam.“
„Vystup na horu,“ řekl Bůh Mojžíšovi. Mudrci Talmudu přidali: „a buď tam.“ Každý kazatel, učitel (i Bůh) vidí, že někteří, co před ním sedí, jsou duchem jinde. I tři nejlepší apoštolové, které Ježíš vzal na horu, tam z nudy usnuli.
Setkání s Hospodinem je objevné, zajímavé a vzrušující. Zájemce zvu na cestu, k vystupování „na horu“.

	2019
4. neděle v mezidobí       Jer 1:4-5. 17-19       1 Kor 12:31-13:13       L 4:21-30       3. února 2019

Jedna výjimečná a obdivuhodná paní před svou kamarádkou řekla: „Víra mi nebyla dána“. (To slyšela kdysi v kostele. Tak to vypadá, když nepřivádíme lidi k biblickému vyučování a mluvíme o Bohu podle svých představ.) Ta vzácná žena ale ví, co to je mít rád.
Dnešní biblické texty jsou velice výživné.

Druhé čtení je perlou světové a náboženské literatury. 
Láska je největším bohatstvím (Pavel před tím v listu do Korintu mluví o velikých darech Ducha). Vypadá sice obyčejně – neboť se s ní setkáváme kdekoliv doma, v zaměstnání, ve škole, v nemocnici, na ulici … Na ní stojí dobré vztahy s druhými.
Pavlova slova nejsou krasořečněním nebo pouhou teorií, Pavel má před sebou Ježíšovo přátelství k nám. Na Ježíši vidíme, co to znamená mít rád druhého.
Když nám vnuk sdělil, že je gay, řekl jsem mu: „Lukáši, to nic nemění na tom, že tě máme rádi.“
(Homosexualita není hříchem.) Bůh nám říká: „To, že jsi hříšník, nic nemění na mé lásce k tobě.“

Kde se láska bere? Vyvěrá z lásky milujícího. Narozené dítě svou matku ještě nemiluje. Až ze zakoušení lásky rodičů vyrůstá láska děcka k rodičům.
Bůh i rodiče nás svou láskou zvou na cestu k přátelství.

To, čemu nepřesně říkáme „víra“, je důvěřujícím a milujícím vztahem. Nejprve dostáváme, až pak se snažíme krok za krokem odpovídat podobným vztahem.

Říkat, že víra je darem, je zavádějící. Písmo tak nemluví. Kdyby víra byla darem, Ježíš by nekáral učedníky, že mají slabou, malou víru. (Nemůžeme nikomu vyčítat, že nebyl obdarován.)

Každý vztah potřebuje oboustrannou péči. Nemůžeme říci: „Nebyl mi dán dar lásky k rodičům.“
Kdo v pětadvaceti není vděčný dobrým rodičům, je nějak poškozen.
Nikdo se nemůže vymlouvat, že nedostal úctu k životu a dobrý vztah k životnímu prostředí. To je otázkou výchovy, sebevýchovy a vůle.
Potřebujeme si pěstovat vůli (touhu a chtění) k hledání smyslu života. 
Vůli k budování dobrých vztahů.

Jako dětem ukazujeme krásu světa a života (od koťátek až po hudbu), tak je máme zvát k poznávání Boha (toho je člověk schopen).
Snít o fyzice, jízdě v autě nebo lásce, by nám mnoho neprospělo. Kdybychom nevykročili na cestu a znovu a znovu se nevydávali na další kus putování, daleko bychom nedošli.
K dnešnímu poznání matematiky nebo fyziky přispělo mnoho chytrých a pracovitých lidí. K jejímu osvojení jsme se nechali vést řadou učitelů ...
Podobně je to s poznáváním Božích názorů a s živým vztahem k Bohu. Bez řady „učitelů“ (a proroků – o nich ještě bude řeč), bez práce a ukázněnosti ve výuce se neobejdeme. Neboť naše fantazie o Bohu a jeho jednání je nedostatečná, může být jalová i scestná a naše pocity jsou často nepřesné nebo mylné. Bůh nás vede daleko nad naše přirozené zkušenosti a představy. 

Klíčovým a osvobozujícím darem pro porozumění Bohu je pro nás Písmo. Sám Bůh nám o sobě vypráví (nikdo menší).
Je nám samozřejmé, že ten, kdo by se dostatečně nevzdělával v poznání a nepečoval o vztahy (v rodině nebo s Bohem), daleko by nedošel.
Dobrý vztah je krásný a pochopitelně pracný (jako každé veliké umění). 

První čtení i evangelium nás zvou k přemýšlení o prorocích.
Co to bylo za lidi?
(Nebyli věštci ani prognostici.) 
Proč nám zůstávají mnohem vzdálenější než naši svatí?
Proč nás zajímají méně než Jan Palach?
S čím je Bůh posílal? Co měli na práci?
Kde a jak přišli k touze porozumět Bohu?
(Nemohli být fanatiky.)

Bůh si proroky pro velice náročnou a nebezpečnou práci získal, nic člověku nenařizuje.
Kde se v nich vzala vášeň pro „boží spravedlnost“? (ta je jiná než naše představy o spravedlnosti.)
(Můžeme objevit, jak Jan Palach došel k odpovědnosti za národ a k touze nás probudit z poddanství a lhostejnosti.)

Obejdeme se bez proroků?
Neobejdeme se bez lékařů, ani učitelů, elektrikářů …, potřebujeme proroky?

Proroci nejsou jen hledači moudrosti boží, vášnivě o ní svědčí.
Dodneška hájí Boha a poznání o něm (aby nebyl křiven). 

Proroci dodneška hájí důstojnost člověka a boží obraz v něm. 

K čemu slouží Ježíšovo podobenství o soli? 

Co znamená, že jsme při křtu přijali službu prorockou?

Proč proroky nesnášíme?
Co Ježíš řekl tak strašného nazaretským, že se urazili až na smrt?

Dovolil se zeptat, zda – oproti svým předkům – stojí o proroka a o Mesiáše. 

Otázku, zda bychom se postavili proti davu, který Ježíše vlekl na popravu, nemůžeme obejít náboženskou frází, že nás Ježíš už zachránil pro nebe svou vykupitelskou smrtí na kříži.

Sneseme se v nebi s proroky?
Vyhledáváme je, jako milovníci fotbalu vyhledávají dobrý zápas nebo jako si milovníci muziky nenechají ujít krásný koncert?
Řada pohanů – například vdova ze Sarepty i generál okupační armády Náman – si s proroky rozumějí a jejich společnost vyhledávají.

Sneseme stále důležité a platné informace proroků pro naše soužití s Bohem?
Pochvaly snášíme dobře (to je dobře), ale snášíme upozornění druhých, výtku, jiný názor na věc nebo novou informaci o Bohu?
Do jaké míry jsme spokojení se svými názory o Bohu? 

	2016
4. neděle v mezidobí       Jer 1:4-5. 17-19       1 Kor 12:31-13:13       Lk 4:21-30       31. ledna 2016

Text evangelia je opět stručný, máme si ho promyslet.
Ježíš žil v Nazaretě dvacet let. Byl oblíbenou a úctyhodnou osobností. (Srov. Lk 2:52) 
Ježíš nebyl primitivní kazatel. Pokaždé začínal kladně, i v Nazaretě. Vybral ke čtení skvostný text o Božím milosrdenství:
„Duch Páně je nade mnou, proto mě pomazal, poslal mě, abych přinesl chudým radostnou zvěst, abych vyhlásil zajatým propuštění a slepým navrácení zraku, abych propustil zdeptané na svobodu, abych vyhlásil milostivé léto Páně.“
Lidem v synagoze se to velice líbilo ...
Ale, když se jich zeptal, zda se obrátili k Bohu, jak kázal Jan Baptista, a zda jsou schopni přijmout Mesiáše, bylo strašně zle.
„Víte, že se Hospodinu víc líbila pohanská vdova ze Sarepty než vaše zbožné prababičky? Rozpoznala v Eliáši – na rozdíl od vašich předků – člověka, přicházejícího od Hospodina.
Víte, že pohanský generál poslechl proroka Elizea, zatímco vaši otcové proroky pronásledovali?
Myslíte si, že jste lepší než vaši otcové? Myslíte si, že vy si budete s Mesiášem rozumět?“

„Co si o nás myslíš, my chodíme každou sobotu do synagogy, sloužíme Bohu, modlíme se, postíme se, pěstujeme sebezápory, chodíme na poutě …
„Ty přivandrovalče. My jsme tvému tátovi, když přivandroval z Egypta, dali v Nazaretě práci. I tobě jsme dávali zakázky a ty, místo abys nám byl vděčný, se nad námi povyšuješ. Co si o sobě myslíš …?“

Do Letohradu se vrací Václav Moravec – televizní moderátor, úspěšní sportovci a studenti, mořeplavec. Vítáme je – proslavili naše město ...
Jak by ale dopadli, kdyby se nás začali ptát, kdo všechno v Letohradě kolaboroval za komunistů nebo za války?
Jak by se tvářila jejich rodina, kdyby jim mladík řekl, že se dozvěděl, že pradědeček po válce okradl Žida vracejícího se z Osvětimi?
Nebo: „Tati, viděl jsem podpis dědy na petici z r. 1950, ve které zaměstnanci místní textilky žádají co nejpřísnější tresty pro pana Nováka, dříve než začal soud justičního monstrprocesu.“
Nebo: „Táto, ty, jsi prý podepsal spolupráci s StB.“
Nebo: „Táto, je pravda, se se ti místní farář zdál málo zbožný a psali jste na něj udání církevnímu tajemníkovi a kolaborujícím církevním představitelům, aby byl přeložen do pohraničí?“

Lékaře prosíme o preventivní prohlídku. Až nám řekne: „Máte cukrovku, máte rakovinu“, nepůjdeme mu po krku. Naopak bychom ho žalovali, kdyby naši chorobu přehlédl.

Nikdo o nás nemluví tak pěkně, jako Bůh, nikdo o nás tolik nepečuje jako Bůh a nikdo nás nemá tak rád, jako On. A přesto nestojíme o diagnózu našeho duchovního zdraví. Mesiáše ukřižovali zbožní lidé!

I my, kteří se prohlašujeme za Ježíšovy učedníky, pronásledujeme proroky stejně, jako židé, kteří se suverénně hlásili do lidu Božího.

Ve čtvrtek v televizi Noe v pořadu „Pod lampou“ pozval Štefan Hríb jako hosta Františka Mikloška.
Ten řekl, že dle názoru Marka Politi (autora knihy „František mezi vlky“) je ve vatikánské kurii 70–80 % nepřátel současného papeže. 
Jak je to možné?, ptal se Štefan Hríb.

V Jeruzalémě Ježíš později řekl zbožným lidem: „Celníci, vydřiduchové a nevěstky vás předejdou do božího království.“
Máme stejnou zkušenost, váleční zločinci, komunističtí funkcionáři a církevní kolaboranti až na malé výjimky, nepřiznávají vinu.
I ti, co podvodně sesadili arcibiskupa R. Bezáka, se nestydí a svá místa, podvodně získaná, neopustí. Církevní kolaboranti s mocí vždy tvrdí, že mají čisté svědomí a nikomu neublížili.

Ježíšova slova: „Stavíte náhrobky prorokům, zdobíte pomníky spravedlivých a říkáte: „Kdybychom my byli na místě svých otců, neměli bychom podíl na smrti proroků. Posílám vám proroky a učitele moudrosti; a vy je budete zabíjet a křižovat, budete je bičovat a pronásledovat.“ (Srov. Mt 23:29-34)
Tato slova platí i nám.

Víte, že častěji mluvím o „obrácení Judejců po návratu z babylonského otroctví“, jako o modelu, který bychom si měli osvojit.
Před devíti roky jsem Katolickému týdeníku nabídl článek v tomto duchu.
Z redakce mi odepsali:
 1.	Věřící slepě hájí čistotu církve a nechtějí slyšet o šmouhách na jejím vývěsním štítu.
 2.	Přeložit Ježíšovo slova: „Mesiáše nezavraždí pohané, ale starší, zákoníci, a velekněží“ do současného jazyka: „Mesiáše nezavraždí pohané, ale kněží, teologická fakulta a biskupská konference s papežem“, by bylo naprosto šokující a neúnosné.

Biblická čtení jsou ve své většině výborně vybraná. Ale místo dnešního prvního čtení z Jer 1:4-5. 17-19 („neboj se nepřátel nepřemohou tě, já budu s tebou“), bych raději slyšel text, který se, pokud vím, nikdy při bohoslužbách nečte:
Izrael je lid vzpurný, synové prolhaní, synové, kteří nechtějí poslouchat Hospodinova slova (pravidla). Říkají vidoucím: "Nedívejte se", a těm, kdo mají dar vidění: "Neukazujte nám, co je správné! Jen nám pochlebujte, jen nás balamuťte! Opusťte cestu, odbočte ze stezky, přestaňte se Svatým Izraele!"
Proto Svatý Izraele praví toto: "Poněvadž pohrdáte mým slovem a spoléháte na útisk a převrácenost a o ně se opíráte, proto vám vaše nepravost bude jako rozestupující se trhlina v bortící se nedostupné hradbě, jež se zhroutí náhle, znenadání.
Bude to, jako když někdo roztříští hliněný džbán napadrť, nelítostně, že se nenajde po rozbití ani střípek, aby se v něm dal přenést oheň z ohniště či nabrat voda z louže."
Neboť toto praví Panovník Hospodin, Svatý Izraele: "V obrácení a ztišení bude vaše spása, v klidu a důvěře vaše vítězství. Jenže vy nechcete.“
(Iz 30:9-15)

Zbožní židé vodili vnoučky na poutě k hrobům proroků, ale už jim neříkali: „Děti, snést proroka není lehké, váš dědeček donášel na proroka a já jsem po něm házel kamením. Buďte moudřejší než my, naslouchejte víc slovu Božímu.“

Pyšní chybu nepřiznávají, ale útočí. 

	2013
4. neděle v mezidobí       Jer 1:4-5. 17-19       1 Kor 12:31-13:13       Lk 4:21-30       3. února 2013

Omlouvám se, že budu některé věci opakovat. Mrzí mě, jak pomalu postupujeme a jak se stále dopouštíme stejných chyb – protože je, přes Ježíšovu snahu, za chyby nepokládáme!!

Ve dvanácti letech syn Josefův kladl profesorům překvapivé otázky. (Od třinácti let zřejmě čím dál častěji v synagoze četl.) Ve třiceti kázal … (víc než jen odvážně). 

Židé byli už dávno zvláštním národem. Mnoho lidí naslouchalo Tóře. 
A přesto tito lidé byli schopní vraždit. Jak to je možné?
Z náboženských důvodů!
Začínající řidič by měl vidět havárii, mladému myslivci by měli ukázat zastřeleného myslivce (alespoň na videu). Snoubencům bychom měli promítnout 400 fotografií ze svatby (jak se k sobě na sto způsobů tulí) a pak video, kde se hádají a každý tvrdí, že ten druhý je jeho životním neštěstím.
Myslíte, že by jim to pomohlo?
Nám také nepomáhá krucifix v kuchyni, na krku nebo v kostele.

Proč jsme nepoučitelní?
Nevidím jinou možnost, než dělat to lépe než židé. 
Ptal jsem se nedávno v kostele, kdo ukazoval vnoučatům, jak zedník na stavbě měří přesnost zdiva olovnicí a vodováhou. Ptal jsem se dětí, kolik stébel a kolik zrn vyroste z jednoho zasetého zrna za půl roku.
Neříkejme dětem čísla (teoretických informací mají dost), nechme je hádat kolik zrn …, a pak s nimi vyjděme na pole. Nemají-li na tento Ježíšův způsob vyučování rodiče čas, mají se této krásné úlohy ujmout prarodiče. Tím jim víc posloužíme než drahými dárky. Vsadím se, že si to děti budou pamatovat na celý život. Ocení Ježíšův zajímavý způsob vyučování a vám budou vděční. (Teď obilí neroste, napište si do kalendáře na začátek prázdnin: „Vydám se s vnoučaty k obilnému poli“.)

Bavme se spolu doma, jak je možné, že inteligentní židé, zběhlí v Písmu, poučení dějinami o pronásledovaných prorocích, se provinili nedokonaným zločinem vraždy (budou-li u toho děti nebo vnuci, tím lépe.)
Jak je možné, že ani pak mnoho z nich nezměnilo na Ježíše názor? Po jeho uzdravování a dalších mocných činech?
Co bylo příčinou? Malá víra? Zbožnost? Málo modliteb, postů, poutí do Chrámu, málo návštěv synagogy?
Jak bych si přál debatu v kostele.
Zeptejme se na tu příčinu někdy pana biskupa.
Ti zbožní pak Ježíše hrozným způsobem kamenovali pomluvami. Dny a dny, týdny a týdny, měsíce a měsíce. To bylo možná horší než Ježíšova poprava.

Víme, že účastníci silničního provozu jsou ohrožení víc, než doma v bytě. Víme, že manželé jsou velice ohroženou skupinou (každé druhé manželství se rozvede). Ale v kostele, ani při křtu, neslyšíme varování, že my věřící jsme velice ohroženou skupinou. Přesně řečeno ohrožující skupinou lidí. Jsme nebezpeční, mnoho z nás jsou nebo budou šelmami.
Řekl nám někdo, že máme prosit Boha o pomoc, abychom nekřižovali druhé?
Je kněz nebo biskup svým světitelem varován, aby si dával pozor, aby nepronásledoval proroky a ty, kteří v prorocké službě slouží?
Známe modlitbu: „Svatý Michaeli archanděli … braň nás před úklady ďábla … svrhni jej do pekla“.
Naši učitelé modliteb nám nesložili prosbu, abychom se nestavěli proti Bohu a nepronásledovali jeho služebníky?
Od svátku sv. Štěpána máme v čerstvé paměti slova svatého jáhna veleknězi a váženým církevním soudcům. 
Ale my se pohoršujeme nad židovskými velekněžími. „Nám by se nic takového nemohlo stát, my jsme pravá církev.“
(A Izrael nebyl pravou církví?)

2. února slavíme svátek Uvedení Páně do chrámu. Simeon vzal vážně Malachiášovo proroctví (Ml 3:1-4): Mesiáš bude nejprve tříbit Izrael. Ne římské okupanty. Simon nebyl rabínem, církevním soudcem, levitou nebo veleknězem. Ale prosil Hospodina o pomoc, aby poctivě hledal a neminul se s Mesiášem. Držel se Písma.
(Saduceové, včetně velekněží, neuznávali spisy Proroků – ubírali. Farizeové přidávali svou Tradici.)

Jan Baptista mluvil o nutnosti „obracení se“ a o ohni, do kterého nás bude Mesiáš ponořovat.
Kdo bral Jana vážně?

V našem politickém životě jsme opět svědky názorového rozdělení. I inteligentní lidé volili Zemana. Rozhodně si nemyslím, že jsem chytřejší a že mám ve všem pravdu.
Jedna i druhá skupina se drží svých argumentů.
Kvůli tomu si nepůjdeme po krku. My politické hony na čarodějnice nevedeme. Žádný hon na komunisty nebyl (to ustrašení dopředu pištěli, že něco takového nastane).
Názorový příkop zůstává. Nepřestanu někoho zdravit kvůli tomu, že volil Zemana. Ale také neřeknu: „Je po volbách, zapomeňme. Co jsme si, to jsme si.“ Lež zůstává lží a podvod podvodem.
Pomluva, hřích a další druhy násilí se nepromlčují. Mohou nám být odpuštěny, když se kajeme.

Měli jsme příbuzné, kteří pro nás mnoho udělali. Strejda, bratranec naší maminky, vozil naší maminku za války do Terezína a pak za komunistů do komunistické věznice. Nikdy to strejdovi a tetě nezapomeneme. Naši si s nimi v mnohém velice rozuměli, jen ne v politice a náboženství.
Do kostela přestali chodit a strejda byl u komunistů. Ctíme je, jsme jim zavázáni. Ale v nějaké míře pomáhali komunistům. To jsou dvě věci. Naši se s nimi nikdy nehádali, i když mírně, ale pevně, řekli své.

Nechci nikoho povýšeně nařknout, že je hloupý. Ale říkáme si, že hloupost je nebezpečná a je ovocem lenosti a strachu. Někdo se nechce ptát, klást otázky, protože hledání je pro něj namáhavé, někdo se bojí říci svůj názor, aby nevypadal hloupě (Ježíš se nikomu neposmívá).

S politickými „protivníky“ nám nehrozí, že bychom si vjeli do vlasů. Ježíš říká: „Zříkejte se násilí, nechte to až do žní. (Mt 13:30) Z jílku mámivého se nemůže stát pšenice, ale někteří kolaboranti, některé děvky všeho druhu, někteří z odpůrců a nepřátel, se mohou stát spojenci. Ne všichni, někteří.
Někomu to dlouho trvá. Němci prokoukli, až když v každé rodině měli víc jak jednoho padlého. Před tím hajlovali. Někteří lidé se teď stydí, když byli svědky podlých útoků Klausovy rodiny. Nepovyšujeme se nad ně, že jsme byli bystřejší dříve.

Vraťme se k soužití v církvi. Pronásledování Ježíše nám má ukázat kam vede donášení, pomluvy, povrchní soudy a odsuzování druhého na základě svého vkusu.
Zbožní lidé, rabíni i velekněz měli strach z toho, jak budou vypadat před lidmi, když Ježíš říká něco jiného o Bohu než oni. Omlouvá je to?
Ježíš nás učí, že se nemáme ptát, kdo něco řekl, ale zda je pravda, co tvrdí.
Ježíš nás učí, že dobrá vůle nestačí (mnoho pacientů zemřelo chybným nebo pochybným léčením).
Mohou ti, kteří (ve jménu Boha Milosrdného) mučili Ježíše, nebo kohokoliv jiného říci: „Bože, já jsem to myslel dobře, podle nejlepšího svědomí“?
Tak mluví nacističtí zločinci, prokurátorka Brožová, JUDr. Vaše, církevní kolaboranti a církevní funkcionáři, kteří podporují nebo se nezřekli donášení, pomluv, povrchních soudů a trestů.

Jak se dá rozpoznat prorok?
Mohl bych patřit mezi ty, kteří proroky kamenují?

Nikoho nesmíme kamennost. Nikoho nesmíme pomlouvat.

„Dávejte pozor na to, co slyšíte! (Mk 4:24)
„Dávejte pozor na to, co slyšíte, učím vás hledat a rozpoznávat dobro od zla, spravedlnost od nespravedlnosti.“
To, co slyšíme, máme pečlivě zkoumat – podle Ježíšova návodu.
To, co si myslíme, si máme porovnávat s Ježíšovým myšlením a jeho vyučováním.
„Z každého špatného slova, jež lidé promluví, budou skládat účty v den soudu. Neboť podle svých slov budeš ospravedlněn a podle svých slov odsouzen." 
„Jakou mírou měříte, takovou vám bude naměřeno, a ještě přidáno.“

Potřebujeme ubrat z množství svých slov v našich modlitbách. (Bůh ví, co potřebuje.)
Potřebujeme přidat v pozorném naslouchání Bohu.
Potřebujeme se chovat ne jako studenti na přednáškách, ale jako Ježíšovi učedníci.
Učedník si to, co slyší od mistra, ověřuje v praxi. (Proto máme dětem na poli ukazovat, jak roste obilí, na stavbě, jak se klade zdivo, jak se peče chléb, co s těstem dělá kvas. Jak lze poznat kvas farizeů a jak kvas Ježíšův.)

Pokus o vraždu Ježíše je otřesná událost. Trestuhodná.

Když se později Ježíš přestal bránit, zbožní dokonali své dílo nenávisti.
Povýšenost, pýcha, hněv, lež, pomluva, nespravedlivost, nenávist a lhostejnost a násilí jsou průvodními znaky, na které si máme dávat pozor. U druhých, ale i u sebe. Nejprve u sebe. Za druhé souzeni nebudeme.

Někteří lidé se v autě před jízdou modlí, aby opatrně autem jeli.
Někteří manželé se spolu modlí, aby věděli, že jim Bůh žehná v jejich úsilí si porozumět a spolupracovat.
Někteří lidé nespoléhají jen na svá pověření v církvi (každý pokřtěný na svá veliká pověření) a prosí Boha o milost rozpoznávat ve svém myšlení, mluvení i jednání, co s Ježíšem ladí a co ne – aby neubližovali druhým.

Pavlův chvalozpěv lásky (druhé čtení) je jednou z perel světové a náboženské literatury. Kdopak tato slova používá jako vyznávající modlitbu? 

	2010
4. neděle v mezidobí       Jer 1:4-5. 17-19       1 Kor 12:31-13:13       Lk 4:21-30       31. ledna 2010

Proč mají proroci těžký úděl?
Stojí dnešní společnost (nejen náboženská) o proroky?
Doba bez proroků je dobou krize (že bychom je nepotřebovali?). Bůh neposílá proroky, když o ně nikdo nestojí. Není sebevrah, neposílá své lidi na smrt bez nějaké naděje, že by jejich poselství nebylo přijato.

Nad událostí v nazaretské synagóze jsme trochu přemýšleli před týdnem.
Ježíš pouze poukázal na osud proroků, pouze se zeptal, zda jsou nazaretští otevření Mesiáši. Doutnající kráter nenávisti u některých (zbožných) vybuchl v plné síle. Zapomenuta byla slova útěchy a milosrdenství božího, které Ježíš četl a o kterých prohlásil, že se právě naplňují).

Kdopak z nás ví, že „milostivé léto Páně“ vyhlášené Ježíšem trvá?
Dostáváme milost za milostí (pokud povstáváme ze svých chyb, obracíme se a znovu následujeme Ježíše). Zadarmo je s námi velkoryse jednáno. Zdarma a velkoryse mám jednat se svými dlužníky, jinak se podobám hostu na svatbě, který nepřišel ve svatebních šatech.

Nazaretská událost (s historií proroků a Ježíšovým osudem zlikvidovaného zbožnými lidmi) nám nastavuje jiné zrcadlo než naše zpovědní zrcadla. 
Příliš často máme za to, že kdybychom my žili vedle Ježíše, patřili bychom mezi jeho přátele.

Text sv. Pavla o lásce patří mezi perly světové literatury.
Když Pavel popisuje, co to znamená „mít rád“, má před sebou Ježíšovu obětavost a celý jeho přátelský postoj k člověku a všem lidem.

Mnoho lidí se ale neptá, jak Ježíšova láska vypadá, do pojmu „láska“ cpou své představy.
Ježíšova láska je vysokou laťkou. Zatím se k ní teprve pracně blížíme (možná).

Židé se snaží usilovat o spravedlnost. (To je velice pracné.)
My máme plno řečí o lásce a spravedlnost často přeskakujeme, zůstáváme jí často dlužni. (Nejen Židé s námi mají dlouhodobě hořkou zkušenost. V našem okolí byli Židé široko daleko vyhubeni, ale můžeme se zeptat svých nejbližších, jak jsme na tom s naší láskou k nim.)

Spravedlnost je nejmenší mírou lásky.
Máme sklon si hned troufat na mistrovskou práci. Už se vidíme v cíli a myslíme si, jak už milujeme druhé.
Možná jsme také přispěli k dnešní devalvaci slova „láska“.
Světu právem vytýkáme, že si plete zamilovanost a lásku.
Zamilovaní jsou přesvědčeni, jak mnoho mají svého miláčka rádi. Promítají si nejen do druhého, ale i do sebe, ideál láskyplného člověka.
Nevidí nedokonalosti nejen na tom druhém, ale ani na sobě. Jsou přesvědčení, jak jsou schopni se svým miláčkem vyjít. (Litanie zamilovaných jsou dlouhé: „Ty moje kočičko, ty moje jediná, nejkrásnější, …)
Nejsme my ve vztahu k Ježíši také teprve ve stadiu zamilovanosti? (V některých modlitbách přeháníme jako zamilovaní.)
I nazaretští se na Mesiáše těšili, byli přesvědčení o své oddanosti k němu, jen co se zjeví, padnou mu k nohám. Ale když je Ježíš upozornil, že setkání s Mesiášem je prověří, zda přerostli své předky, urazili se: „To nám zaplatíš svým životem“.
Zamilované páry si také myslí, jak se milují, a když po svatbě přijde období odkládání masek, zjistí, že mají doma jiného člověka, než s kterým chodili.
Pro svou zkreslenou představu o Mesiáši mnoho lidí neobjevilo v Ježíši Mesiáše.
Dokud zamilovaní neprokouknou, nenechají si poradit a nepustí se do vytrvalé práce na vztahu, není jim pomoci. Ani v manželství, ani ve vztahu s Bohem.
Až se setkáme s Ježíšem, je více než pravděpodobné, že dost lidí nesnese jeho názory. Nedělejme si iluze, že by nás to nemohlo potkat. Proto si všímáme apoštolů, že i oni svými názory s Ježíšem naráželi.
Ježíš nemohl uzdravit nazaretským jejich nemocné, přesto, že by to byl velice rád udělal. (Klíč k uzdravení máme ve své kapse).
Lidé toužící po Bohu jsou ochotní „obrátit se“ od svých vysněných (naivních a zkreslených) představ o Bohu.
Řada hříšníků byla Ježíšem nadšená. Setkání s ním pro ně bylo silným motivem ke změně života. Apoštolové většinu svých náboženských názorů ze školy rádi vyměnili za názory Ježíšovy. Ale ne málo zbožných se na Ježíše nejen mračilo, ale okamžitě brali do ruky kamení.

Pavlův chvalozpěv na lásku (verš 4-8a) je jiného druhu než dnešní písničky „o lásce“.
Slovům: „láska všecko omlouvá, všemu věří, nikdy nad nikým nezoufá, všecko vydrží“ neporozumí ani naivka (ten se rozzáří jak opilý člověk), ani člověk zatrpklý (ten nad tím pohrdlivě mávne rukou).
Nepředbíhejme. Nezapřahujme koně za kočár. Komentářem k Pavlovu slovu není Ježíšův život.
Ze zkušenosti s Ježíšovými postoji napsal Pavel ta krásná slova.
Kdo nezná dobře Ježíšův příběh a všechno jeho jednání (velikost jeho přátelství, soucitu, ale i jeho respektování svobody druhých a jeho pevnost), může ustrnout v dětinské naivitě. Zbožně naivní zamilovaní neslyší některá tvrdá slova Ježíšova, nechtějí vidět některé jeho jednání, přehlížejí jeho smutek, že nemůže řadě lidí pomoci nebo je zachránit. 

Když přijdou zamilovaní snoubenci, držící se za ruku, začneme nejprve mluvit o dnešní krizi manželství, aby nepřecenili sami sebe a nepodcenili náročnost manželství. Přijdou-li lidé se svým nemocným manželstvím, snažím se je povzbudit a posilovat motiv k udržení manželství.

Ježíš začal své působení kladně: „Přiblížilo se boží království, milostivé léto Páně začalo, …“, ale také řekl: „Nejvíce chyb udělá ten, který přecení sám sebe a podcení náročnost situace“. 

Naše důvěra v Boha začíná a živí se poznáváním nezištné a přející boží lásky k nám.
Známe Ježíšova slova: „Můj Otec mě má velice rád, z jeho vztahu žiji, čerpám a rozdávám, proto Vás mám tak rád. Pijte z tohoto zdroje, přijímejte tuto mízu jako větve z kmene vinné révy a ponesete nádherné a sladké hrozny. (Srov. J 15. kap.)
(Ježíšova obětovat a láska je neobvyklá, s kterým člověkem bychom mohli Ježíše porovnat?)

Víme, co v biblické řeči (ne v řečech otrokářů) znamená označení „otrok boží“. Bůh slouží nám, rodiče dětem slouží zdarma. Zasvětili nám svůj život.
Proto jsme se rádi křtem zasvětili Bohu a jeho království. Proto se manželé zasvětili jeden druhému a společně dětem. Proto jsou děti ochotné sloužit starým rodičům. Proto je někdo ochoten sloužit (někdy se úplně obětovat) spravedlnosti ve světě.

Představený, úředník, učitel, lékař, policista, soudce, řidič i prodavač tu jsou pro druhé – pastýř hledá dobro ovcí, ne vlastní. Proto si ten, komu je slouženo, váží toho, kdo mu slouží. (Ministr znamená služebník.)

Nás, křesťany, si Bůh vybral, abychom světu ukazovali, jak taková služba vypadá a odkud vyvěrá. My první jsme Bohem vrchovatě obdarováváni, jen si to nesmíme nechávat pro sebe. (Proto jsme si – pro připomenutí – četli z 1 Kor. z 11., 12. a 13. kapitoly.)
V Ježíšově uspořádání, v rodině dětí božích jsou vztahy uspořádány podle modelu rodiny, jinak než ve společnosti. 
(Škoda, že jsme tento Ježíšův model opustili a uspořádali lid boží podle modelu římského státu – hierarchicky.) Patříme mezi milované dcery a syny Boží a máme se k sobě chovat jako sourozenci.

Ježíšovo jho není břemenem a povinností (nosiči břemen a vody jho oceňovali, to je jiná práce, než nosit vše „v rukách“).
Rozumíme a zakoušíme: Bůh si ponechal své privilegium milovat nás více, než my milujeme jeho.
„Tak malý kluk a nese tak veliké břemeno“, řekl dospělý černošskému klukovi. „To není žádné břemeno, to je můj bratr“, ohradil se kluk.

Většina křesťanů přijímá rodičovskou službu (dětem). Někteří křesťané přijímají kněžskou službu – ke službě druhým, ne pro vyšší postavení. „Jsem křesťan, stejně jako vy, ale vám jsem k službám“, říká kněz a biskup (podobně jako rodič, kuchař nebo číšník). 
Podstatou skutečné autority je služba. Proto si vážíme těch, kteří nám slouží. Za autoritou toho, kdo slouží, stojí Bůh. Toho, kdo má úctu k autoritě, obdarovává sám Bůh. 

Někteří lidé ve stáří dospějí k poznání: „Dost věcí jsme dělali špatně, ve výchově dětí, v náboženském životě …“. Takového člověka lze potěšit…
Tomu, který si myslí, jak je dobrý a všechno už nejlépe ví, nelze říct nic. 
Pokud se zabývám prkotinami a trám ve svém oku nevidím, míjím se s Ježíšovou cestou.

K Ježíšově lásce – k jeho způsobu jednání, mluvení a myšlení jsme zváni. Nabídl se, že nás tomu všemu vyučí.

	2007
4. neděle v mezidobí       Jer 1:4-5. 17-19       1 Kor 12:31-13:13       Lk 4:21-30       28. ledna 2007

Když si Izrael prosadil na Hospodinu instituci pozemských králů, narostlo nebezpečí, že si vládce bude svou svévolí a pomocí falešných proroků upravovat náboženství podle své potřeby. Tak se stalo. Proroci hájili Boží čest a stavěli se proti ideologizaci víry. Téměř všichni za to zaplatili životem. Eliáš se nedal, podobně jeho následovník Elíša. Stejně tak Ježíš (bránit se přestal dobrovolně) i když byl zavražděn ze stejné nenávisti a nesnášenlivosti vůči pravdě boží.
Samozřejmě, že ti, kteří se k prorokům přidávají jsou podobně ohroženi.

Jak to, že nás událost v nazaretské synagóze neburcuje? Jak se může stát, že u zbožných lidí může dojít k tak obrovskému výbuchu nenávisti a vzteku, že jsou schopni lynče, vraždy? Jak to, že se u zbožných lidí vyskytuje nesmiřitelný fanatismus, který se často nezastaví před krví a zločinem?
Není dobré toto nebezpečí přehlédnout – proto je v evangeliu uvedeno.

Už před týdnem jsem říkal, že si Ježíšovi současníci nepřipustili, že by jim hrozilo nebezpečí odmítnutí Mesiáše. Přece si jeho příchod tolik vyprošují!
Přiznali, že v dřívějších dobách byli proroci pronásledování, ale nepřipustili, že v sobě nosí stejný virus.
Už jste potkali ženicha nebo nevěstu, který by řekl: „Za tolik a tolik let se rozvedu“?
Každý to myslí upřímně (nedávno i Stanislav Gross).
Víme, jak to dopadlo s Mesiášem, jak s …
Kdo si ale připustí oficiální nauku církve, že Písmo nepopisuje jen minulost, ale píše také pro mne a pro každou generaci?

Nabídl jsem Katolickému týdeníku článek k vyrovnání – nevyrovnání selhání některých křesťanů.
Z redakce jsem se dozvěděl:
 1.	Věřící slepě hájí čistotu církve a nechtějí slyšet o šmouhách na jejím vývěsním štítu.
 2.	Výraz „předposranost“ je natolik šokující, že by zakryl smysl článku.
 3.	Přeložit Ježíšovo slovo: „Mesiáše nezavraždí pohané, ale starší, zákoníci, a velekněží“ do současného jazyka: „Mesiáše nezabijí pohané, ale kněží, teologická fakulta a biskupská konference s papežem“, by bylo naprosto šokující a neúnosné.

Stále žijeme v domnění, že čím víc se někdo modlí, že je lepší, že tak roste naše svatost. Ale vůbec se neptáme, jestli je Pán Bůh s naší modlitbou spokojen. A nakolik Bohu rozumíme.
Medicína nás vzdělává v poznání a péči o zdraví. Stačí ale podcenit jednu důležitou věc, třeba škodlivost kouření …
Každé slovo v Písmu je důležité. Ale jestli některým místům v Písmu nerozumím, mohu si chybně myslet, že jde o něco nepodstatného.
Nemusíme si zoufat, že neznáme celé Písmo a mnohému nerozumíme, pokud zůstaneme otevření není nic ztraceno.
Horší je, když se opakuje něco podobného jako v Nazaretě. Kvůli kázání chtěli Ježíše shodit ze skály a dobít jej kamením. To je šokující.
To by nás mělo vyburcovat k důkladnému rozboru.
Nesnášet Boha pro jeho názory je tragické.
Potřebujeme si pěstovat ochotu opravovat svoje názory a ne jenom ty špatné, ale i ty, které považujeme za dobré. Zásadně si porovnávat své názory s Ježíšovými názory.
Evangelium není nepochopitelné. Když mu věnujeme nějaký čas, začne se nám otvírat jeho smysl (kdo studoval, ví, že některým předmětům přišel na chuť až po nějaké době).
Naše potíž není v nesrozumitelnosti Písma, ale v neochotě přijmout to, na co nás Bůh upozorňuje.
Buďme poctiví, nepřichází snad Ježíš jako přítel a příjemný učitel? Buďme k němu spravedliví.

Pokud někoho zajímá článek, který jsem nabídl Katolickému týdeníku, připojuji jej. (Shrnuje poněkud to, co jsem napsal před týdnem v Poznámkách na nedělní texty.) Zajímal by mě váš názor na otázku, jak si křesťané mohou získat věrohodnost.
- - - - - - - -

Vyrovnání s minulostí

článek do novin

Opět se mluví o vyrovnání – nevyrovnání církve s její hříšností.
V neděli jsme četli z Nehemiáše, jak se Izraelité káli po návratu z babylonského zajetí. Uvědomili si, že příčinou jejich neštěstí bylo odvrácení se od Hospodina. Proto se k Hospodinu obrátili.
Bible od začátku mluví o milosrdném Bohu. Židé vypravují dětem o svých nejstarších předcích a nezamlčují jejich pády: „Děti, i když se snažíme žít dobře a statečně, někdy podlehneme strachu, někdy se neptáme Hospodina, nedáme na něj a pak selžeme. Ale, děti, nikdy nezapomeňte, že Boží přátelství nepadá naší nevěrností, ale stojí na Boží věrnosti. Kdyby Adam a Eva nesváděli svou vinu na druhého, mohli zůstat v Ráji. Abraháma si velice vážíme, byl statečný, vzpomínáte třeba, jak osvobodil zajatého Lota a jeho lidi, ale i Abrahám se někdy bál a provinil se proti naší praprababičce Sáře, ta byla nějaký čas dokonce v harému faraóna a podruhé u Abímeleka. Děti, každému se může stát, že padne, i spravedlivý sedmkrát denně hřeší. Náš veliký praotec Jákob si někdy pomáhal lstivostí, než poznal, že za ním stojí Bůh a nemá lsti zapotřebí. I Jákobovi synové se dopustili zločinů, a přece je Bůh neodepsal. Náš svatý král David spáchal veliké zločiny, ale hned přiznal svou vinu, mohlo mu být odpuštěno a mohl dál kralovat. Děti, v nouzi poznáte přítele a Bůh je největší přítel, nabízí pomoc každému hříšníkovi, když se snaží napravit chybu.“

Ježíš v Nazaretě četl z Izajáše: „Mesiáš přichází propustil zdeptané na svobodu …“
Nedošlo k tomu. Zbožní zapomněli na kajícnost z Nehemiáše. K přijetí svobody a jejímu udržení je třeba obrácení se k Bohu!
„Vaši otcové nepřijímali proroky, myslíte, že vy přijmete Mesiáše?“ Kdyby se Ježíš nebránil, dokonali by vraždu. Platí o nich: „Stavíte náhrobky prorokům, zdobíte pomníky spravedlivých a říkáte: „Kdybychom my byli na místě svých otců, neměli bychom podíl na smrti proroků. Posílám vám proroky a učitele moudrosti; a vy je budete zabíjet a křižovat, budete je bičovat a pronásledovat.“ (Srov. Mt 23:29-34)
Zbožní židé vodili vnoučky na poutě k hrobům proroků, ale už jim neříkali: „Děti, snést proroka není lehké, váš dědeček, donášel na proroka a já jsem po něm házel kamením. Buďte moudřejší než my, naslouchejte víc slovu Božímu.“

Pokládáme za správné, aby nacisté přiznávali dětem: „Uvěřil jsem Hitlerovi, byl jsem v SS, byl jsem v nacistické straně“ a komunisté: „Byl jsem v KSČ, milicionář, v StB …“ Proč jsme na sebe méně nároční? Naše maminka nám říkávala: „Děti, budeme si říkat pravdu“ a „Neberte si příklad z toho, co s tatínkem děláme špatně“.
Ježíš si získal naše srdce, obdivujeme jej a chceme se mu podobat. Víme, že všechno, co jsme řekli a mysleli si o druhých, může vyjít na veřejnost. Dá se tomu předejít, Ježíš nám radí: „Mějte se na pozoru před kvasem farizeů, to jest před pokrytectvím. Nic není zahaleného, co nebude jednou odhaleno, a nic skrytého, co nebude jednou poznáno. Proto vše, co jste řekli ve tmě, bude slyšet na světle, co jste šeptem mluvili v tajných úkrytech, bude se hlásat ze střech.“ (Lk 12:1-3)
„Přinášíš-li svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar. Dohodni se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce do vězení.“ (Mt 5:23-25)
„Jestliže proti tobě bratr zhřeší sedmkrát za den, a sedmkrát k tobě přijde s prosbou: `Je mi to líto´, odpustíš mu!“ (Lk 17:4)

Naše spolupráce se zlem nebude promlčena. Ježíš nepřišel s tlustou čárou, ale vyhledává hříšné. Na naše selhání nejsme sami. Zavraždili jsme Mesiáše a Bůh na nás nezanevřel. Apoštolové selhali a sami to o sobě rozhlásili po celém světě. Nikdo nic netutlal.
Nám, kteří zakoušíme milosrdenství Boží, je lehčí přiznat nevábnou pravdu o sobě. Jsme posilováni svátostmi a očišťováni Božím slovem („pravda vás osvobodí“, srov. J 8:32). Máme být: „Světlem, solí a kvasem“. Víme o statečnosti mnohých (včetně manželek vězněných řeckokatolických kněží v 50. letech, vyhoštěných s dětmi do pohraničí, víme o těžkém pronásledování žen z Charty 77, atd).

Nepodceňujme spolupráci s komunistickým režimem. Vím, že je mezi spolupracovníky StB rozdíl, ale nezlehčujme svazky o jejich spolupráci. Někdo spolupracoval vědomě a někdo nevědomě (z naivních vytáhli kdeco, zbytečné povídání škodilo jiným). Jediný estébák se mi nepřišel omluvit, ale nepřišel ani jediný kněz, který na mne donášel. Jakou zkušenost máte vy?
Každou chvíli spolupracujeme se zlem, někdy vědomě někdy nevědomě. Od nacistů až po nás, zlehčujeme své viny. Na jiné sočíme, ale v čem dáváme příklad těm, kteří neznají Boha?
Po válce někteří bez soudu hrozně zacházeli s Němci. Dnes nikdo nikoho nešikanuje.
Žaluje-li někdo na sebe, hned mu nabízíme pomoc a odpuštění.
Dodneška jsme poznamenaní minulým režimem, jsme přikrčení, předposranost se stala naší národní vlastnosti, nepříjemné věci zatajujeme.
Potřebujeme si přiznat pravdu a říkat ji dětem. Jinak je nepřipravíme na střet se zlem. Častokráte jsme mlčeli ke zlu. Potřebujeme se narovnat, zbavovat se strachu, pěstovat si statečnost, učit se chyb z jiných i vlastních, učit se jak si vzájemně říkat pravdu bez vlastního povyšování.
Máme světlé i stinné stránky. Jsme církví hříšníků. Nechceme zneužívat Božího milosrdenství, ale můžeme je využít. Víme, že nejprve je třeba se omluvit oběti. Řidič, se musí vyrovnat s poškozeným, nikdo jiný mu odpustit nemůže.
Německý spisovatel Günter Grass se až loni přiznal, že byl v mládí členem SS. Dost pozdě, ale přece jen. Až Jan Pavel II. se omluvil pravoslavným i protestantům za viny našich předků (ještě dlouho budeme napravovat chyby navršené za staletí). Ale jak ocenit vynucené pozdní přiznání varšavského arcibiskupa Wielguse o spolupráci s komunistickou bezpečností? (Po Katyni, srovnané Varšavě se zemí za 2. světové války, kardinálu Wyszyńském, po Jerzy Popiełuszkovi… Polští biskupové říkali kněžím: „Když budeš předvolán k výslechu, nikam nechoď, já si to se státní policií vyřídím“.)
Kroutíme hlavou nad slovy pan arcibiskupa Sokola: „Za prezidenta Tisa bylo na Slovensku dobře“. (Jak komu. Slovenská vláda Židy prodávala za marky německé říši).
Jeden starý řeholník si posteskl: „Na kající pouť na Velehrad jsme ze dvou vikariátů jeli s Františkem Lukešem jen my dva“ (ti co spolupracovali zůstali doma).
V církvi jsme jeden hříšník vedle druhého (nejen těch, kteří sexualitou ubližují jiným, také mnoho bažících po kariéře víc než po dobrém jménu církve), neřídíme se slovem Božím a nesnášíme proroky.

V r. 1945 i v r. 1989 jsme dostali darem svobodu. Nekáli jsme se jako Izraelité po návratu z babylónského zajetí. Jejich poctivost je pro nás biblickým vzorem.
Bez obracení se k Bohu svobodu opět neudržíme. Nestačí být v pravé církvi a chodit do kostela. I sv. Petrovi (mě také) se příčila Ježíšova slova: „Mesiáše nezabijí pohané, ale kněží, teologická fakulta a biskupská konference s papežem“ (Mesiáše nezavraždí pohané, ale starší, zákoníci, a velekněží). Jsme my, co se pokládáme za zbožné, Bohu nejnebezpečnější? Eliáš řekl (oproti nazaretským) jednu z největších modliteb: „Bože, nejsem lepší než naši otcové“.
Slovo Boží neomlouvá jediný hřích, ale ukazuje, že selhání je výzvou.
Pravidla známe. Jsou pro nás výhodná.
Jeden starý řemeslník říkal: „Řemeslník se pozná podle toho, jak se postaví ke své chybě“.
Václav Vacek, letohradský farář
	5. neděle v mezidobí

	2022
5. neděle v mezidobí       Iz 6:1-8       1 Kor 15:1-11       L 5:1-11       6. února 2022

Tyto texty už máme trochu osahané.
„Běda mně, zemřu, viděl jsem Boha,“ říká Izaiáš. 
Kdo si vzpomínáte, proč zatím nemůžeme vidět Boha? (Nejdříve si, prosím, odpovězte a až pak si zkontrolujte odpověď.) 

„Jsem člověk nečistých rtů,“ je poctivým vyznáním Izaiáše. 

Ohněm z božího oltáře jsou „nečisté rty“ proroka očištěny.
Bůh nás svou krásou (krásou spravedlnosti, pravdivosti, ušlechtilosti) nespaluje, nezahanbuje, nezatlačuje do země, ale očišťuje, pozvedá a posílá nás svědčit o boží službě životu.

Ten, kdo stojí o spolupráci s Bohem, o nápravu a přiznává si svou nedokonalost a své viny, ten může být očištěn, a může být poslán. Izaiáš je uchvácen boží velkorysostí: „Nemáš-li někoho lepšího, můžeš mě poslat.“
Také učedníci obdarovaní senzačním úlovkem (v úryvku dnešního evangelia) a poznáním, že Ježíš vidí dál a hlouběji než oni, jsou ochotní zachraňovat tonoucí.

 –	Pokročilým nabízím texty o světle a očišťujícím ohni. 

Uvedu osobní a historickou zkušenost.
Pamatuji na vesnici tak dobré vztahy mezi lidmi, že se sousedům říkalo strejčku a tetičko. V rodinách jsme si navzájem přáli (neříkám, že jsme byli dokonalí) a podle sebe jsme soudili druhé. Odmala jsme „věřili v Boha“, důvěřovali jiným a žili v iluzi, že je každý člověk dobrý a nese si v sobě obraz boží.
Tato naivita v dějinách přispěla k velikým neštěstím ... 

Představme si Židy, kteří dostali rozkaz k transportu. Někteří řekli: „Svěřme se do božích rukou.“ Jenže už bylo pozdě, Hitlerovo rozhodnutí konečného řešení židovské otázky už bylo rozjeté, už se naplňovala Hitlerova vůle.
 –	Bůh po nás nechce, abychom se dětinsky svěřili do „jeho vůle“, bez odpovědného a včasného předcházení zlu a hledání záchrany. Božímu vyučování se máme věnovat včas! Máme poslouchat hlas proroků varujících nás před zkázou. 

Nebyli jsme vedeni k promýšlení Slova božího. To nám chce včas otevřít oči, vyvést nás z dětinského vidění světa a varovat nás před podlostí některých lidí. 
Bůh nás pozval do života jako spolupracovníky a partnery. Jsme stvořeni k jeho obrazu, ale obrazem božím zatím zdaleka nejsme, jsme pozváni na cestu k růstu do podoby Boha.

Bůh si nás (štědrostí) oddělil pro svůj vybraný (zvláštní) lid.
Patřit mezi „Izraelity“ znamená usilovat o poznání Milujícího a být mu věrni.
K tomu nám především slouží slovo. Slyšené slovo, i to, kterým sami vypovídáme.
Umění naslouchat a mluvit se učíme i od Hospodina.

Slovo je velikým darem.
Řeč je jedinečným darem člověku, určeným k službě.
Každý chceme být slyšeni.
I Bůh.
Kdo nenaslouchá, měl by mlčet.
„Slyš, Izraeli,“ je pro nás prvním pokynem Hospodina.
Člověk (dítě, učedník, student, partner, přítel, rodič, duchovní, lékař …) má nejprve naslouchat a až pak mluvit.

Ryby mlčí, nic se od nich nedozvíme, ale člověk má mluvit, svědčit o Tvůrci (který s námi navíc mluví naší řečí). 

(Ten, kdo ctí Boha, ten mu smí klást otázky.)

Už proroci před Ježíšem hořeli pro boží spravedlnost, proto se bouřili proti lidské nespravedlnosti a sloužili pravdě boží.
Proroci milují lid boží, proto jim je dovoleno kárat jej a napomínat jeho krále.

Jsme vděční Bohu i za jeho kritiku našich selhání a chyb.
Jsme vděční prorokům za jejich odvahu nás upozorňovat na naše zanedbání a selhávání (víme, co je to stálo). Ježíši vděčíme nejvíce.

V úterý jsme slavili svátek Uvedení Ježíše do jeruzalémské svatyně. Ježíš je pro nás životadárným světlem. Bez něj bychom zůstali slepí a bez jeho (a „Mojžíšových“) slov bychom byli odkázaní jen na své mlhavé představy o Bohu.
Bez Ježíše bychom v našem porušeném světě a náročnosti života byli bezradní a slabí.

Z věrnosti Bohu a z věrnosti utiskovaným, zavražděným, padlým a zničeným máme varovat žijící před dalším nebezpečím.
Chceme hájit naše mrtvé, jejich památku a čest, jejich lidskost, jejich cenu, kterou zaplatili za naši svobodu. Chceme být i jejich posly.

Tak rozumíme poslání proroků a prorocké službě, kterou jsme přijali ze křtu.

K evangeliu o podivuhodném rybolovu ještě něco dodám.
Katolíci jsou často zaměřeni na zázraky. Stále vyhlížejí nové a nové … Ale smysl zázraků nám často uniká. Z Písma se učíme, že znamením („zázrakem“) se legitimuje prorok a potvrzuje pravdivost svého zvěstování.
Učedníci zažili, že Ježíš vidí dál a hlouběji než oni. Čím dál víc viděli, že se na Ježíše mohou ve všem spolehnout. Ježíš je obdarovává, aby mohli obdarovávat jiné.

Rybáři uměli plavat a byli schopni zachraňovat topící se lidi.
Ježíš nás – své učedníky – posílá do zápasu se lží a dalším zlem jako záchranáře, jako hasiče, kteří hasí i ten oheň, který je přímo nepálí. To je pochopitelně nebezpečné, nést kůži na trh není snadné. 

Ale Ježíš své učedníky k jejich poslání obdarovává, vybavuje je mocí Ducha a vysílá je k prorocké službě: „Dostanete sílu Ducha svatého, který na vás sestoupí, a budete mi svědky v Jeruzalémě a v celém Judsku, Samařsku a až na sám konec země.“ (Skt 1:8)

Znovu připomenu slova Ježíšovy matky ke služebníkům na svatbě v Káni Galilejskté: „Udělejte vše, co vám Ježíš řekne, i kdyby se vám to zdálo podivné.“
Ježíš řekl svým rybářům: „Vyjeďme lovit ryby … a hoďte síť do vody.“ – Což vypadalo nesmyslně: v poledne je voda teplá a ryby jsou u dna. Ježíš, který je zedníkem, radí rybářům (specialistům). Petr řekl: „Ježíši, kdyby mě to řekl jiný, tak ho pošlu do háje. Ale s tebou mám nejlepší zkušenosti, tebe poslechnu, na tebe dám!“

Znovu připomenu: V krizích našeho života, v bezradnosti nad svým životem (v manželských a jiných krizích) nás může zachránit, dáme-li na radu toho, kdo nás má rád a kdo ví víc, než my. Poslechneme-li (třeba v dobré manželské poradně), můžeme být zachráněni.
Máme hledat moudré lidi a společně s nimi hledat a učit se životní moudrosti.
K základům patří prevence – péče o duši, o své názory, o dobré a zdravé vztahy, o přátelství a důvěřující vztah k Bohu.
Ze svého života oceňujeme „preventivní prohlídky“. Takové slovo dříve neexistovalo, ale tu možnost známe už ze slova božího, od proroků a Jana Baptisty: „Bůh vás má rád, nabízí vám dobrý život a záchranu, obracejte se k němu. Přijali jsme tuto radu jako celoživotní postoj – stále se poměřujeme s Ježíšovými postoji. Ptáme se, jak danou věc vidí Ježíš.

Každý slušný člověk vidí, že je teprve na cestě ke své lidskosti a hledá, co by měl na sobě zlepšit.
My se často obracíme k Ježíšovi o pomoc podle svého vkusu: „Ježíši, stydím se za tento a tento hřích, prosím tě k tomu o pomoc.“
Dopadáme podobně, jako by dopadli Petr a jeho kamarádi po nevydařeném lovu. Podle svého rozumu a svých cenných rybářských dovedností by se vrátili z jezera domů s prázdnou.

Nemáme promyšlená Ježíšova slova: „Kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje.“ 

Bez Ježíše často – i když se namáháme – vytahujeme prázdné sítě.
Bohumil Bílý k tomu uvádí názorný příklad:
Přestavme si, že si ke stavbě domu pozveme Ježíše a jeho kamarády (za minulého režimu každý druhý chlap stavěl dům). A budeme rozdávat práci: „Ondřeji a Jane, postavte lešení, Petře, namíchej maltu, Ježíši, ty budeš podávat cihly.“
Nejsem-li stavař, bylo by bláhové nepoprosit Ježíše, aby se jako stavitel ujal své práce. „Ježíši, prosím tě, ujmi se svého řemesla, rozdej nám práci a urči její postup. Říkej nám ty, co kdy máme dělat.“

Svůj vlastní růst smím konzultovat s Ježíšem: „Ježíši, poraď mně, co a jak mám podle tebe ve tvém následování, ve svém životě zlepšit.“
A až najdu tu konkrétní věc ke zlepšení, až pak mám prosit Ježíše o pomoc.

To nás vrací k hledání toho, co máme dělat my, k poznávání toho, s čím nám chce pomáhat Bůh.
Když s ním nespolupracujeme, máme prázdné ruce, překážíme a děláme marnou práci, „rozptylujeme“, jak říká Ježíš.

Nestačí v kostele říkat „Slyšeli jsme slovo boží.“ Pokud bychom nehledali smysl Písma, nebyli bychom schopni být jeho svědky, kteří přijali prorockou službu k zachraňování světa.

Opakuji, co jsem řekl výše: Chceme patřit mezi věrné „Izraelity“, chceme usilovat o poznání Milujícího a být mu věrně k ruce – podle jeho představ a pokynů, jako jeho milovaná a jeho milující nevěsta.

Proto se nespokojujeme s vytrženou „myšlenkou na den“, ale čteme a promýšlíme celé evangelium, aby nám neutíkaly souvislosti a jeho celkový smysl.

	2019
5. neděle v mezidobí       Iz 6:1-2a. 3-8       1 Kor 15:1-15       L 5:1-11       10. února 2019

Před týdnem jsem položil otázku: „Potřebujeme proroky?“
Hospodin nám v Tóře poskytl úžasné a dostatečné vyučování k našemu růstu do boží podoby.
(Mojžíš je skvostným synem božím. Kdybychom se Mojžíši ve dvou třetinách podobali, měl by z nás Bůh velikou radost.)
Knihy prorocké jsou vedle „Mojžíše“ dalším velikým darem k našemu vyučování.
(Proroci v konkrétních historických situacích uváděli Izrael do dalšího porozumění životu s Bohem. Ale jejich přínos neskončil, jejich slova jsou pro nás i nadále nesmírně cenná a nepostradatelná – jsou dalšími vyznáními Hospodina – Zachránce a Ženicha své nevěstě Izrael. A také řadou varování a výzvami k nápravě.)
Bez Tóry („Mojžíše“) a „Proroků“ neporozumíme Ježíšovi. 

Chybí nám proroci?
Bylo jich dostatek (Ježíš je posledním a největším prorokem), na svých cestách k Bohu nedostatkem informací netrpíme. 
Nepotřebujeme tedy nutně nové proroky, ale potřebujeme se u proroků vyučovat, abychom se stali jejich dědici.
Při křtu Křtem jsme přijali prorocké poslání (viz Ez 33:1-9).
S výbavou slova Božího máme hlásat, co boží království znamená a pracovat pro něj.

Dostal jsem dotaz, jak rozpoznat pravého proroka od proroka lživého. Odkazuji na Dt 18:9-22 (už dříve jsme o tom mluvili).

Všimněme si dnešních textů.
Izajáš je knížetem mezi proroky. Pocházel z královského rodu (i to mělo vliv na to, že se nebál mocných, mluvil k nim, jako sobě rovným). Odvážně, vášnivě a s láskou hájil Hospodina, nejvíce ze všech proroků kritizoval Izrael – viz kapitoly 1.–5. (V jeho „Běda vám, kteří pleníte Izrael,“ pokračoval i sám Ježíš.) Ale Izajáš také mluvil o Bohu a o jeho milosrdenství tak krásně jako nikdo jiný.
Všimněme si, že Izajáš ve svých „slovech od Hospodina“ zahrnuje celé lidstvo – to svědčí i o Izajášově soucitu. 

Někteří Izraelité dodneška Izajášovi vytýkají tvrdost jeho slov proti lidu Božímu. 
Je otázkou, zda bychom my, křesťané, snesli takovou kritiku vůči církvi. 

Jméno Izajáš znamená „Bůh pomáhá“ (pomohl, pomáhá a bude pomáhat, zachraňovat).

O vidění Izajáše (z prvního čtení) jsme mluvili podrobněji už dříve.
Jak popsat setkání s Bohem?
Stručné opakování z minulých let: Izajáš je velikým básníkem, nemnoha slovy umí vyslovit podstatné. Setkání s Bohem umístí do svatyně (nic krásnějšího Judejci neznali). Bůh je tak veliký, že se do svatyně vejde jen lem jeho roucha. Izajáš ví, že nelze vidět Boha a nezemřít. Ale Boží jas nespaluje smrtelníka, ale slitovně očišťuje hříšníka ...
Jiní proroci se (pochopitelně) bránili Bohu, když je vyzval ke službě. 
Izajáš byl tak nadšen krásou a čistotou Boha, že se nabídl: „Nemáš-li Bože, nikoho lepšího, pošli mě.“

Když král Chizkijáš později nedbal na varování Hospodina skrze Izajášovo slovo, prorok chodil 3 roky bosý a nahý, aby ukázal, jak Izraelité v pohanském otroctví dopadnou (otroci nebyli považováni za lidi, podobně jako zvířata, chodili nazí a bosí). Kdo z nás by se takového gesta pro boží věc odvážil?

Proroci jsou svědky Boha. Díky nim se neztratilo a nezkreslilo zjevení boží.
Falešní „proroci“ slouží mocným, prodávají se, prostituují. (Věštci usilují jen o vlastní prospěch.)
Praví proroci mluví z lásky k pravdě Boží a z lásky k lidem. Jejich kritická slova varují před nebezpečím a jsou výzvou k nápravě (kterou Bůh ve své slitovnosti opětovně nevěrné nevěstě nabízí).
Falešní proroci lživě uklidňují, nechtějí vidět nebezpečí zla a hříchu. Často k tomu zneužívají i citace slova božího vytrženého ze souvislostí Písma, ohánějí se literou a tradicí.
Skuteční proroci burcují a zneklidňují – ale tím slouží k záchraně.

My – jejich dědici – máme také svědčit o milosrdném, věrném a čestném Bohu.
Ptám se, co k tomu potřebuji a čemu se chci od Izajáše a ostatních proroků naučit.

Služebník boží a učedník Kristův poslouchá jediného Pána. Jinak je svobodný. Nemusí se bát těch, kteří se snaží ovládat druhé. Má jednat svobodně.
Potřebujeme si připomínat, že ten, kdo touží zůstat otrokem (nenarovnává se) si nezaslouží svobodu.
Máme se bránit i autocenzuře, potřebujeme si znovu a znovu připomínat, že jsme podřízení jen Bohu.
To neznamená, že neuznáváme autority. (Autority potřebujeme k vedení, vyučování a k dalším službám celku.)
Pokorný ví, že je jen jeden svatý, a my jsme hříšní.
Jsme si vědomi, že jsme ve službě Boha.
Zasvěcujeme se ke službě jeho věci ve světě. To je pro nás ctí. 

K čemu (i dnes) potřebujeme proroky? K čemu potřebujeme být učedníky proroků a Ježíše?

Mnoho lidí přispívá k lepšímu světu, ale stále se mezi námi, i v nás, objevuje zlo. Ze 20. století si pamatujeme katastrofy, kdy zlo převážilo. 

Příčiny lze – i díky prorokům – rozpoznat. I církev se proviňuje a zůstává dlužna svému Pánu. 

Ježíš v podobenství o potřebě soli vysvětluje, jaké poslání nám svěřuje. Jako bez soli jídlo nemá chuť a jako sůl zabraňuje hnilobě, tak bez prorocké služby Ježíšových učedníků svět strádá a hyne.

Máme svědčit o Bohu, dosvědčovat si navzájem Boží péči o život, podporovat se navzájem v hledání spravedlnosti boží, hájit pravdu a čest Boha i člověka. Potvrzovat si navzájem důstojnost a svobodu člověka.

Občas o někom povíme: „To je prorok“, ale rozlišujeme biblické proroky, „kterým se stalo slovo Hospodina“ od lidí „prorocké služby“, kteří mezi námi včas upozorňují na hrozící nebezpečí a na nebezpečné lidi. Vyučováni Písmem si k tomu máme vycvičit „dobrý čich“ k – rozpoznávání duchů.

K druhému čtení povím alespoň něco málo. Konečně se začalo i ve společnosti trochu mluvit o smrti.
Víme, že máme druhým ukázat své důvody k naději ve vzkříšení.
(Mamince jsme také důvěřovali pro nezpochybnitelné dobré zkušenosti s ní.)
Nemůžeme už mluvit s těmi, kteří se setkali se Vzkříšeným (Pavel jich vypočítal přes pět set). Ale dá se ověřit, že Ježíš nebyl mluvka (ani apoštol Pavel).
Pavel si nehrál na dokonalého. (Ten, kdo přizná svá selhání, je statečný a pravdivý.) Pavel je veliký svědek Zmrtvýchvstalého.

K evangeliu.
Ježíš je největší prorok a svědek o Hospodinu. Netahá králíky z klobouku, znamením prorok prokazuje, že přichází od Boha.
Petr je znamením rybolovu (proti všem rybářským zkušenostem) velice zasažen. Podobně jako Izajáš přiznává svou hříšnost. „Ježíši, omlouvám se ti za svou opovážlivost, měl jsem Tě jen za krásného a přejícího člověka, za skvělého učitele a jedinečného biblistu, ale teď vidím, že jsi prorok! Nejsem hoden, být tvým učedníkem!“
„Petře, líbí se mi, že si nehraješ na lepšího. S tvou nedokonalostí ti pomohu, neboj se. Od nynějška budeš zachraňovat lidi ze smrtelného ohrožení hříchů.“ 

Pro Petra – i pro nás – je Ježíšův rybolov také vyučovací lekcí, jak zachraňovat potřebné – milosrdenstvím!

 1.	Dodatek: Ukázka nespravedlivého (my bychom řekli klerikálního) osočování Izajáše z Talmudu. 

	2016
5. neděle v mezidobí       Iz 6:1-2a. 3-8       1 Kor 15:1-11       Lk 5:1-11       7. února 2016

Neuvažujeme nad biblickými texty 5. neděle poprvé ...
K prvnímu čtení.
Setkání s Hospodinem je nesdělitelné. V „popisu“ je tedy umístěno do chrámu. Kdybychom se setkali s Bohem nepřipraveni, z ošklivosti a malosti nad sebou bychom přišli o jakoukoliv chuť do života …
Boží skvělost, ale člověka neničí, ale pozvedá. Kdo si přizná svou ubohost, tomu Bůh může pomoci. Může být dokonce poslán …

Ježíš začal kázat u Genezaretského jezera. Rybářská parta se právě vracela z neúspěšného lovu. Petr a jeho kamarádi se s Ježíšem zdravili jako staří známí z pár rozhovorů a ze svatby. 
Na svatbě v Káni nadšení Petrovy party pro Ježíše ještě narostlo.
Představme si, že se někde – třeba na svatbě – potkáme se sympatickým lékařem. Je „v civilu“, tak přijmeme jeho nabídku k tykání, je výborným společníkem a hostu, který tam dostal infarkt, třeba zachrání život.
Potkáme-li za pár dní v nemocnici našeho nového známého, s údivem zjistíme, že je přednostou nejlepší kliniky. Vidíme, že k němu vzhlížejí slovutní profesoři, neboť je světovou kapacitou svého oboru … Ale to jsem trochu předběhl.

Ježíš u jezera začal svou první vyučovací lekci o náboženské reformě – o nutnosti obrácení se k Bohu.
Petr a jeho kamarádi už to kázání slyšeli, ale rádi si Ježíše poslechli znovu. Byli hrdí na svého kamaráda Ježíše. Při jeho řeči si dávali do pořádku sítě a loď na příští lov. V 11 hod. začalo slunce pražit a všichni šli do stínu na polední siestu.
Ježíšova nabídka nového lovu – profesionálům a navíc v poledne(!) – vypadala naprosto nesmyslně. „Ježíši, kdyby mně to nabídl někdo jiný, tak ho pošlu …“
Nevím, co si od toho Petr sliboval, bylo to z úcty „k panu doktorovi“?
Stalo se ovšem něco velice důležitého i pro nás. Pozorně to sledujme, pan stavitel a učitel náboženství, Ježíš – rybářský neprofesionál – se ujal vedení: „Tady přestaňte veslovat a hoďte sítě do vody.“
Rybáři byli naprosto ohromeni úspěšností lovu ...
(K tomu se hned vrátíme.)

Petr vyznává: „Ježíši, já se ti omlouvám, že jsem s tebou jednal jako s kamarádem, před chvíli jsem s tebou jednal familiárně, když jsme se zdravili, poplácal jsem tě po rameni jako chlapa z naší vesnice. Ježíši, já nemohu být tvým učedníkem, já jsem hříšník.“
„Petře, mám rád tvou poctivost. Rád ti pomohu. Líbíš se mi.“

Evangelium neříká, že by se apoštol Petr někdy před rybolovem dopustil nějakého svinstva. A přece Petr mluví o své hříšnosti ...
Ani Izajáš se zřejmě nedopustil nějakého zločinu.
(Tvrzením: „Nikoho jsem nezabil a nikoho neokradl“, se ohání jen někteří lidé, kteří jsou přesvědčení o své spravedlnosti a slušnosti.)

Kdysi jsem mluvil s jedním panem biskupem o možnosti přístupu ke Stolu Páně pro lidi, kteří žijí v dalším manželství.
„Ale oni žijí v trvalém hříchu“, pravila Jeho Excelence.
„Pane biskupe, to já žiji také, vy ne?“
I římský biskup přiznává, že je hříšník. Jak to myslí? Copak někoho pomlouvá, podvádí, někomu ubližuje? Nedodržuje páteční půst, mlsá, je roztržitý v modlitbě? Má nějaké tajné hříchy? Nevypořádal se s nějakou neřestí?

Vracím se zpět k Petrovu padnutí na kolena před Ježíšem. Došlo mu, oč ho Ježíš přesahuje!

Pro nás je to upozornění na dvě nebezpečí.
Prvním nebezpečím je brát Ježíše jako kámoše, typu: „Já si s ním tykám.“ 
Já vím, jak to je v církvi a ve zbožnosti správně.

Druhé nebezpečí je v našem patolízalství.
V naší církvi se velice dbá na klekání, úklony …, přetrvává líbání prstenů, titulatura knížat kněžských a všechna církevní pravidla v kostelech a palácích (převzatá z pohanských císařských dvorů).
Je snadnější pokleknout před papežem, políbit jeho prsten a oslovovat ho: „Vaše svatosti“, než podporovat jeho směr a službu. 
Bůh k nám má nezměrnou úctu a zve nás dokonce až „na svůj trůn“.

Teď se vraťme k postoji apoštolů. Poslechli Ježíše, když jim v poledne(!) řekl: „Vyjeďme k rybolovu. Tady zastavte, hoďte sítě.“
Pak se stal zázrak!

Co z toho pro nás plane? Jednáme často opačně. Vybereme si nějaký svůj hřích a prosíme Ježíše, aby nám pomohl. Neptáme se jeho, co nám radí a odkud bychom měli začít své obrácení nebo jak a v čem pokračovat v náboženské reformně podle jeho názorů. Děláme si z Ježíše pomocníčka, přidavače, posluhovače.
Přitom, přiveze-li nám mistr tesař hotovou pergolu, nestavíme ji sami. Neříkáme: „Pane mistr, podejte mi ten a ten trám, pilu, kleště …“
Jeden výborný muž (hodně četl Bibli, byl v charismatickém hnutí), se zamiloval do cizí ženy. Prosil Ježíše, aby ho jeho trápení zbavil. Říkal jsem mu, že na to Ježíš nepřistoupí. Vy potřebujete zjistit příčinu své zamilovanosti, objevit dary své manželky, které dostala od Boha pro vás.

Máme se ptát Ježíše: „Pane, co mě nejvíce ohrožuje. Co a jak mám ve svém životě nejprve změnit?“

Udělejme si zkoušku z Ježíšova vyučování. (Řada lidí si cvičí mozek křížovkami, sudoku, někteří rádi procházejí všelijakými testy.)
Jaký je nejnebezpečnější hřích podle Ježíše?

Proč se o něm v církvi nemluví? 

Proroky a Mesiáše neukřižovali alkoholici, kuřáci, zloději a smilníci. Zákeřných vražd se dopustili náboženští předáci, přesvědčení o své pravověrnosti.

Opět si máme ujasnit, co od nás čeká Bůh?
Ježíš by nám často poradil něco jiného, než o co my ho prosíme.
Pokud na něj dáme a poslechneme ho, nabízí nám i zázraky.

	2013
5. neděle v mezidobí       Iz 6:1-2a. 3-8       1 Kor 15:1-11       Lk 5:1-11       10. února 2013

Osvěžme si, co z nabízených příběhů známe, a popojděme o kousek dál.
Lidští rodiče, na rozdíl od zvířecích, dlouhodobě, svobodně a vědomě pečují o děti, natož Bůh. (Ne nadarmo Bůh ve vyprávění o sobě používá obraz rodičů.)
Děti bez rodičů zakrní (v prostředí vlků nebo opic), děti, jímž se rodiče dost nevěnují, ustrnou.
Upadne-li Izrael do otroctví, Bůh se mu znovu a znovu velkoryse věnuje, abychom se z otroctví dostali. Bez něj bychom si svobodu těžko sami získali. Jsme mu vděční za mnohá osvobození, od otroctví egyptského až po naši svobodu před 23 léty.
Nový začátek ale nenastane mávnutím proutku. Aby lidé svobodu ocenili a přijali ji, je třeba po ní toužit, usilovat o ni a pak ji (to je zřejmě nejobtížnější) s odpovědností přijmout. Péče o její zachování nikdy nekončí. 

Před týdnem jsme obdivovali způsob obrácení Judovců po návratu z babylonského otroctví … Máme jej přijmout za svůj.
První čtení této neděle nám připomíná starší dobu (8. století). Ukazuje nejen zájem a vstřícnost Boha, ale i přístup proroka. Ten vyznává nejen svou hříšnost, ale hlásí se i k hříšnosti svého lidu. Není zhýralcem, ale nepokládá se za lepšího než nevěrný Izrael, nevyčleňuje se z něj.

Prorok ví, že není schopen lidi ovlivnit, obrátit je k Hospodinu.
Eliáš si také připadal nepoužitelný (prosil Boha, aby jeho život ukončil – srov. 1 Kr 19:4).

Jak by mohl hříšník přežít setkání se spravedlivým Bohem? Před jeho oslnivou krásou hříšník ztrácí odvahu k životu. Ale ani rodič, natož Bůh neodepisuje své chybující dítě. Nemáme ovšem za samozřejmost, že Bůh každého z nás pokládá za svého. Oceňujeme, že Bůh nikoho neničí, nezatracuje, neponižuje. Jen díky jeho odpuštění a nové pomoci můžeme žít dál.
To vše je pro nás velikou úlevou a povzbuzením.
Je dobře si nad biblickými texty pokaždé uvědomovat velikou boží přízeň.
Biblické texty jsou živé, nacházíme se v nich, osvětlují naše životní příběhy. Naslouchat jim, přijmout je za své, je první a nejdůležitější částí modlitby. (I dobrý film nás zasáhne a ovlivní.)

K setkání hříšníka s Bohem je třeba pravdivosti a poctivosti. I tuto schopnost je třeba si osvojit a držet (srov. Lk 19:11-26). Jedině pak může být hříšník obdarován odpuštěním.
Naprosto nečekaným darem božího milosrdenství je nové poslání toho, kdo selhal ke spolupráci na boží stavbě.
Je to úplně jiné než v království světa. Tam je lotr použit a využit jako poslušný lokaj nebo mouřenín (například konfidenti poraženého režimu jsou vydíráni ke spolupráci a špinavé práci režimu nového). Jsou-li odhaleni, uslyší jen: „Už tě nemůžeme chránit“. 

V božím království je kajícímu hříšníkovi dána nová možnost k čestnému a obětavému životu. Díky Bohu se naše selhání, naše krize, může stát příležitostí k růstu.

Nebuďme ale naivní, novou možnost nevyužívá každý. Ne každý omilostněný přestane přeceňovat sám sebe a bude opatrnější. Ne každý dá příště víc na nadhled, moudrost a prozíravost šéfa, ne u každého omilostněného naroste obdiv a vděčnost k Bohu.
Aby nás Ježíš vyvedl z naivity, máme v evangeliu podrobně zachycen příběh uzdraveného ochrnutého (J 5:1-18).

Evangelijní událost rybolovu ještě více ukazuje zájem Boha o člověka. Ježíš nepřichází s výčitkami, se zpovědním zrcadlem v ruce.
Jako Hospodin obdarovává provinilé Izraelity v Egyptě svobodou, tak i Ježíš si získává nás hříšné svou pomocí.

Petr patřil mezi učedníky Janovy. Uznal, že je Izraeli zapotřebí se obrátit k Hospodinu, sám procesem obrácení prošel. Rozpoznal prorocké poslání nazaretského tesaře a vážil si možnosti být Ježíšovým učedníkem. Byl vděčný za Ježíšovo vyučování.
Říkali jsme si, že div „Ježíšova“ rybolovu byl pro Petra – profesionálního rybáře – zásadním zážitkem.
Pamatoval si Petr Mariina slova ze svatby: „Udělejte vše, co vám Ježíš poradí“? Nebo zavelel k rybolovu pod vlivem Ježíšových slov?
Stalo se něco neslýchaného, proti všem zkušenostem rybářů – u hladiny v teplé vodě, navíc v poledne, neměly ryby co pohledávat.

Petr, který neprovedl nic strašného, se tváří v tvář takovému obdarování (a divu který nemůže být v možnostech člověka) vyznal, že je hříšným člověkem. Logicky se měl za naprosto nepoužitelného.
Ježíš se usmíval: právě pro svou poctivost jsi použitelný.
Nebudeš tvrdý k chybujícím. Umíš je pochopit, budeš je zachraňovat, vytahovat ode dna.

(Už jsme si porovnávali Petrův přístup k selhání a přístup Jidášův.) 

Už jsme si říkali, proč se čtvrtým praotcem Izraele nestal ctnostný Josef, ale Juda a proč je prvním z Dvanácti Petr a ne Jan. 

„Nikdo není spravedlivý, není ani jeden.“ (Ř 3:10)
Proto nám Bůh slouží svým milosrdenstvím. 
Díky Bohu se i z chyb můžeme mnoho naučit. 

I apoštolové se dopouštěli chyb. Nejen jako jednotlivci, ale jejich parta selhala.
My vytěsňujeme hříšnost církve. Kdo na to upozorňuje, je prohlašován za nepřítele a rozvraceče církve.
Na začátku Večeře Páně, a i jindy, se kaje ze svých hříchů jednotlivec: římský biskup, kněz, ministrant i „poslední“ člověk v kostele.
Proč se ale církev už nekaje jako celek?

Zapomněli jsme na příklad Nehemiášovy doby? Pro novozákonní Izrael to už neplatí?
Církev je pokoušena své chyby skrývat. Copak už neplatí Ježíšovo: „Pravda vás učiní svobodnými“?

Proč si církev stavíme na trůn dokonalosti?
Čím vyšší hodnostář, tím má skvělejší tituly, tím vyšší čepice.
Až děcko prozradí: „Král je nahý.“

Škoda, že se církev neučí z biblických příběhů!
Poctivostí k sobě samému to začíná a poctivostí k vlastní rodině, národu a církvi to končí.

Dobře víme, že osvojit si pravdivost není samozřejmostí. Zvítězit nad lží vyžaduje odvahu a ta se bez tréninku neobejde. Na dětech pravdivost vyžadujeme. Na druhých chyby vidíme.

Ptáme se, jak to, že veliké množství diváků sleduje normalizační škváry typu Major Zeman? – Ti lidé nezměnili své smýšlení.
Ptáme se, jak to, že se mnoho lidí bojí historických faktů o řádění luzy v Sudetech po válce?
Slyšel jsem od dědy a táty, co se dělo v Lanškrouně. Na internetu jsem si klikl na: Lanškroun 17. května 1945. Doporučuji.
Ptáme se, jak to, že si církevní vrchnost dovolí jednat tak povýšenecky, jako v případě odvolání R. Bezáka? Jak to, že věřící poslušně sklopí hlavu jako před svévolí vrchnosti v minulém režimu? 

Prorok prošlapává cestu druhým, církev má být svým příkladem společnosti. Prorok i církev má ukazovat cestu z pochybení – tak má zachraňovat lidi ze dna.
Proč v některých krajích společnost některé podvody trpí a jinde ne? 

Škoda, že se církev z biblických příběhů neučí.
Po převratu u nás dostali církevní kolaboranti bez jakékoliv známky pokání (obrácení) pardon. Do konce života tvrdí: „Já mám čisté svědomí.“
Naivní pohlaváři dokonce některé kolaboranty ozdobili všelijakými tituly. Tito kanovníci a Monsignorové přijali své hodnosti jako potvrzení své neviny. Dál formovali bohoslovce a kněze …
Církev kolaborantům nepomohla k obrácení.
Církev neukázala společnosti cestu k očištění. Zřekla se poslání proroků. Jak by se pak mohla odvážit svědčit proti selhávání politiků. Naši funkcionáři prohlásili: „My se nebudeme míchat do politiky, nemůžeme kritizovat pana prezidenta …“

Zbabělost a slabost je často zaměňována za milosrdenství v rodinách i v církvi.

Za ztrátu svobody se krutě platí: otroctvím (v Egyptě, Babylónu, nacismu nebo komunismu), likvidací národních elit, ohnutou šíjí, kolaborací, poničeným charakterem.
Po daru svobody následky otroctví ještě dlouho přetrvávají (čtyřicetiletým blouděním pouští):
Nevolnickým smýšlením, předposraností, strachem z pravdy, přikrčeností, podlézavostí, donášením, odsuzováním, útočením na ty, kteří nás svou svobodou zahanbují.

Jen ten, který si přizná svou bídu, kdo se odhalí, kdo nevytěsňuje svou vinu, může být uzdraven. A může být znovu poslán.

Nemalá část mladých těžko nese lži a podvody toho, který nečestně zvítězil v presidentských volbách.
Čím při nich my křesťané – církev budeme stát?
Budeme stát v ústraní a jen je kritizovat?
Co jim ze svého pokladu nabízíme?
Zbožnou frázi, jak je třeba „zajet na hlubinu“ (rozuměj zbožnosti)?

Poctivému Petrovi, neřekl Ježíš, nic si z hříchů nedělej, ale neboj se. S hříchy se dá něco dělat. A s tebou se dá pracovat na záchraně druhých.
Pastýř ovcí jde před stádem. I po mostě přes propast, aby se ovce nebály, že se propadnou.

Vezmeme-li si příklad z apoštola Petra, pak i mladým můžeme ukázat cestu ke svobodě a pravidla k daru odpuštění!

	2010
5. neděle v mezidobí       Iz 6:1-2a. 3-8       1 Kor 15:1-11       Lk 5:1-11       7. února 2010

Izaiášovo vidění je „umístěno“ do Jeruzalémského chrámu. Izraelité neviděli nic krásnějšího.
Bůh je tak veliký, že už jen lem jeho roucha vyplňuje celou svatyni …
Kdybychom teď viděli krásu boží, asi bychom ztratili odvahu k životu; před Bohem jsme jen prd, jen mušinec (hovínečko mouchy)… 
Ale Bůh svou krásou nikoho neničí. Vyhledává nás a sklání se k nám s nabídkou pomoci. 
Jen ten, kdo si dokáže přiznat, že je ne-mocný (bez-mocný před zlem), může být uzdraven. 
Uzdravený pak může být poslán. Je vděčný a nechce si své obdarování nechat jen pro sebe. 

Ptal jsem se třeťáků: „Čím budeš, kdy se budeš vdávat nebo ženit, už máš vyhlídnutou nevěstu, kolik budeš mít dětí, jak se budou jmenovat …?“
Jsou teprve na začátku své životní cesty.
Také jsme teprve na cestě.
Tóra a celé Písmo je pro nás cestou, na níž se teprve učíme.
Mojžíš, Petr, apoštolové a ti před námi už mají pozemskou cestu za sebou.

Lidé na cestě potřebují sledovat, kudy a kam se jde. Proto je dobré sledovat proces apoštolů v objevování, kým je tesař z Nazaretu.
Když někdo v Izraeli začal (po třicítce) vykládat Písmo a výrazně zaujal některé lidi, vybrali si jej za svého Mistra. (Ježíš si své učedníky vybíral, některým jejich zájem rozmluvil, jiné odmítl.)
Jan svým nejlepším učedníkům ukázal na Ježíše: „To je Učitel!!“
V Lukášově evangeliu znovu sledujeme cestu učedníků Ježíšových. Už Ježíšovo uzdravování nemocných ukazovalo na proroka, ovšem získání velikého úlovku ryb (za naprosto nepříznivých podmínek) bylo pro rybáře ohromným zážitkem. Byli profesionální rybáři, znalci svého oboru a zažili něco, co bylo naprosto výlučné. 

Petr v novém zážitku a rozpoznání, že Ježíš je od Boha, říká: „Ježíši, ty máš o mě zřejmě veliké mínění, nejsem hoden být tvým učedníkem“. 
Ale Ježíš ví o Petrovi víc, než si Petr myslí. S poctivým člověkem je možná domluva, dá se s ním pracovat. „Petře, nech to na mě, trochu se v lidech vyznám, umím si vybrat. Počítám s vámi, udělám z vás záchranáře, vy jste schopní skočit pro lidi do ohně i do vody.“
- - - - - - - -

Slova: „Udělám z tebe lovce lidí“ nezněla rybářům podivně. Znali význam jména Mojžíš“. Vážili si ho, byl pro ně velikým učitelem.  Odmala chodili do (Mojžíšovy) školy.
Došlo jim tenkrát, že Ježíš je zve, aby byli záchranáři? Měli výhodu, na cokoliv se mohli Ježíše zeptat. Nám na řadu otázek odpovídá celý Ježíšův příběh. To jen náš pozemský příběh teprve probíhá. Rozhodně víme mnohem více než apoštolové, jak, čím a k čemu Ježíš zachraňuje. Můžeme dost dobře poznat, jak si představuje naši práci.

Na otázku, zda je Ježíš Mesiášem, ovšem nestačí odpověď opsaná z katechismu.
K dobrému manželství nestačí svatba v kostele, prstýnky, svatební dary, nový občanský průkaz, přídavky na děti.
Nestačí vědět, kdo je má paní a umět se podepsat manželovým příjmením.
Jen v pokrouceném světě je někdy nejdůležitější znát ty pravé lidi, kteří otevírají dveře k postupu nahoru, moci, slávě … k zakázkám, práci, dotacím a projektům …

Mesiáš přišel už před dvěma tisíci roky. Mesiáš znamená „ovoněný, vonící“.
Všichni Izraelští a Judští králové byli pomazaní, ale kdo z nich (a v jaké síle) voněl po Hospodinu.

Ježíš voněl Hospodinem, ale mnoho lidí bylo natolik ovlivněno módními vůněmi – rabínskými názory, že jim Ježíš nevoněl. Zapomněli pravou vůni Boha.

Mnoho lidí bylo a mnoho nás je pokřtěných. Máme církevní průkaz, nesmazatelné znamení, umíme správné modlitby, umíme přesně odříkat věty z Katechismu (někdo i z církevního práva) …
Ale ledaskdo z našeho jednání cítí všelijakou přiboudlinu. 

Pokud nejsem jenom pouhým čtenářem, pokud věřím, že ke mně Ježíš mluví a setkání s ním (doma i v kostele) je skutečné a živé, pak mně událost toho překvapivého rybolovu může položit několik otázek:
Nakolik je pro mě Ježíš učitelem?
Co jsem se od něj už naučil?
Co se od Ježíše chci v nejbližší době naučit? (Představte si, že se nás zeptají naše děti nebo kolega v práci.)
Zeptal se mě někdo na tyto otázky?
Jak pracuji jako záchranář v Ježíšově partě?
Čím a komu konkrétně jsem ukázal cestu k Bohu?
Jakému jednání se mohou druzí lidé ode mě naučit (chození do kostela se nepočítá).
S kým jsem naposled mluvil o porozumění Bohu a umění se s Bohem domluvit?

V životě nestačí znát správnou odpověď jako při písemce z matematiky. Děti dostaly pololetní vysvědčení. Zdalipak si také my ohodnotíme, jak žijeme?
Kohokoliv z našich nejbližších můžeme poprosit, aby nám řekl, co můžeme zlepšit.

Petr řekl, na tvé slovo odrazím od břehu svých jistot.
Loďka na vodě má menší stabilitu než souš, ale umožňuje pohyb.
Kdo si Ježíšovy péče považuje, hledá, co má v sobě vylovit k životu (nevymlouvá se a nehledá k úniku zbožnou uličku).

	2007
5. neděle v mezidobí       Iz 6:1-2a. 3-8       1 Kor 15:1-11       Lk 5:1-11       4. února 2007

O povolání Izajáše ke službě proroka a rybářů ke službě záchranářů.
Jak Izajáš „viděl Boha“? 

Izajáš se Boha „bojí“: „Běda mně, je se mnou konec“.
Co to znamená? Má strach? Nebo trému? Co to je?
Bůh je krásný a dokonalý. Zatím nejsme schopni „vidět Boha“, jeho úroveň by nám totiž sebrala veškerou odvahu žít (pozvraceli bychom se ze sebe, neměli bychom odvahu žít, vzdali bychom své ubohé pokusy se někam doškrábat). Ani Mojžíš nemohl vidět Boha. 
S tím souvisí zákaz zobrazení Boha. 

Zatím nemůžeme vidět Boha, nemáme „oči“, kterými bychom jej mohli vidět. Udělám-li si představu Boha na základě toho, jak vidím svět kolem sebe, pak Boha zkresluji.
Chci-li mluvit o Bohu, musím bezpodmínečně počítat s tím, že jsem slepec, nemohu Boha vidět a potřebuji se vyloženě vžít do postavení slepců. 
Mluvíme-li o Bohu, nesmíme si jej představovat podle ztvárnění malířů. (Je nehorázné, že si někdo dovolil překročit jasný zákaz zobrazení Boha.)
Mluvím-li o Bohu, máme si být vědomi, že o něm lze mluvit jen přibližně; jsme slepí. (Jakpak si slepci představují moře, hory, slunce a jak měsíc? My můžeme Boha chápat ještě méně. To neznamená, že nemůžeme, ale přiznejme si své omezené možnosti.)

Proroci a podobně učedníci Ježíšovi se zajímali o názory Boha.
Představme si malého kluka ve společnosti dospělých mužů. Jak se mu tam bude líbit? Podobně se nebude dobře cítit hlupák mezi chytrými lidmi, neodborník mezi odborníky, netanečník mezi tanečníky, atd. Neovládám-li cizí řeč, budu mezi druhými cizincem. Zrovna tak, nebudu-li duchovně vyvinut, nebudu na patřičné úrovni, pak je otázkou, zda pro mě bude Boží společnost přitažlivá.
Nebudu-li rozvinut, pak nebudu „příjemným“ partnerem pro Boha, ale také Bůh nebude příjemným partnerem pro mně. Nebudu mu mít co říci a je otázkou, zda mě bude bavit to, co nám bude Bůh sdělovat. Zjednodušeně řečeno, záleží na naší intelektuální úrovni, abychom si měli s Bohem co říct. A pochopitelně nejde jen o intelektuální úroveň, ale také o morální úroveň povahových vlastností.
V nebi bude dobrá parta, tam si lidé budou mít co s Bohem říkat.
Myslíte si, že vrcholem štěstí v nebi je pouze hledění na Boží krásu? Boha by vůbec nebavilo, kdyby nám předváděl nějakou nádhernou podívanou a my mu na to říkali: „Svatý, svatý, svatý …“, celou věčnost.
Úroveň kontaktu s Bohem závisí od toho, jací jsme my. Ježíšova matka si měla o čem s Ježíšem povídat …
Na to, abych mohl Boha vidět, potřebuji dostat jiné vidění, novou výbavu, nové „oči“.
Komu se to zdá primitivní, ať si myslí své.
Ten, kdo o věci něco ví, pro toho je tato věta dostatečná, kdo přemýšlí, může si to rozvinout dál. Otázka osvícení, nového vidění, „nových očí“ souvisí s naším vývojem, růstem a souvisí také s otázkou mé ušlechtilosti (morální úrovně, aby se mi líbilo, jak Bůh „myslí“, „mluví“, jak se „chová“, jaký má „vkus“), abych se v nebi nenudil. Aby pro mě nebylo nebe moc „nóbl“. Aby se mi nestýskalo po bulváru, po televizních seriálech. Abychom si s Bohem rozuměli. V nebi není žádná povinnost, tam není musíš, nesmíš.

Někdo si s tím vůbec nedělá starosti. Je otázkou, zda je to rozumné, ale to je jeho věc.
Říkali jsme si, že někteří zamilovaní si rádi povídají a pak se nezřídka v soužití ukáže, že si spolu vůbec nerozumějí. 
Podobně má někdo pocit, jak mnoho Boha miluje a rád se modlí, ale časem se ukáže, zda má stejné názory jako Bůh. (V jednom kostele bývají různí lidé, do nazaretského kostela chodila Marie i zbožní, kteří už, už Ježíše mordovali.)

Pozná-li někdo Boha, může se na něho těšit.
K setkání s Bohem můžeme vnitřně dozrát, dostali jsme tu možnost. To je velice důležité poznání! Jinak dopadneme jako děcko mezi dospělými.
Proto Izajáš říká: „Běda mě, jsem člověk nečistých rtů …“

Co to znamená?
My se často zaměřujeme jen odstranění hříchů. Jestliže odstraním všechny možné hříchy, to ještě neznamená, že jsem v nebi a že v nebi budu šťasten. Nestačí být hodný a jen se na druhé usmívat. Co umíš? Čím druhého pohostíš, obdaruješ, jak si s ním porozumíš?
Chudák, kdo nepochopí vtip, všichni se smějí, on třeba také, ale neví čemu.

Nestačí nehřešit. Hřích je projevem toho, že náš rozvoj je poškozen, je deformován.
Hřích (dokonce každá chyba) nás varuje, že v nebi to bude jinak. Nejen, že se tam nekrade, ale spolupráce s Bohem vyžaduje například: umění vyslechnout, nebát se zeptat, pochopit – abych vědět, co se po mě chce. Vyžaduje soustředění, pečlivost, odpovědnost, přiznání chyby atd.

Izajáš se děsí, že viděl Boha, děsí se toho, že on sám je nekvalitní: „Jsem člověk nečistých rtů a mezi lidmi nečistých rtů bydlím ...“.
Přichází anděl, očišťuje ho … (Jedním úkonem je zde popsána Boží nabídka i pomoc – což je vždy procesem, vyžadujícím spolupráci – představme si za tím třeba vystudováni školy. Vzdělání, poznání, nás očišťuje od nevědomosti a zkreslených představ.)

Po procesu „očistění“ se Bůh ptá: „Koho mám poslat?“ a Izajáš se hlásí k prorocké službě.
Než se může lékař hlásit do služby, učitel k vyučování, mluvčí ke své práci, prorok ke zvěstování Božích názorů musí napřed něco poznat, naučit se, něco si musí odzkoušet a musí být vyzkoušen …
To si můžeme každý doma domyslet sám …
Znamená to, že náš život je přípravou na setkání s Bohem a na život v nebi.
V tom je smysl pozemského života.
Z tohoto pohledu pak pochopíme otázku hříchu (hřích hlásí „poruchu“), pochopíme smysl četby Bible (k čemu nám má posloužit) a vůbec všeho, co ve svém životě děláme (i třeba hry).

„Ježíš stál u Genezaretského jezera a lidé se na něho tlačili, aby slyšeli Boží slovo.“ (Lk 5:1) 

„Tolikrát jsme o zázračném rybolovu slyšeli. Co se z toho dá ještě vylovit? Je to jasné!“
No, budeme-li tento úryvek číst vytrženě, mnoho se nedovíme. Copak předcházelo? Je to první setkání Petra s Ježíšem?
Pokud přečteme jen Lukášovo evangelium, nezvíme všechno. Jakpak Jan líčí postupná setkání učedníků s Ježíšem?
Zázračný rybolov u Jana je jiný. Ten byl až po zmrtvýchvstání. Když se nad tím zamyslíme, uvidíme nutnost přečíst si nejen celé evangelium, ale všechna evangelia.
Potřebujeme pochopit Ježíšův způsob vyučování, co na co navazuje, myšlení apoštolů, jejich pokroky a chyby. Potřebujeme se na příkladu učedníků něco naučit. 

Událost o rybolovu nám k tomu má co říct.
My si mnoho nevšímáme, jak vypadala cesta učedníků k Ježíšovi.
Nám od malinka říkali: „Pán Ježíš je Boží Syn, který nás vykoupil“.
Od dětství slyšíme v kostele: „Hle, Beránek Boží, který snímá hříchy světa“. A je to.
„Nemáme s tím problém“ (moderní floskule).
„Jak to, že někdo může vůbec mít nějaké pochybnosti?“ – divíme se na adresu jiných.
Co to je mít pochybnosti? (Ve zpovědních zrcadlech stálo: „Pochyboval jsem o víře?“)
Divíme se: „Jak může mít někdo pochybnosti o víře? To je stejné, jako kdybych měl pochybnosti, zda lze krást. Jak může někdo krást?“
(Nechápeme „nevíru“ jiných a o své „víře“ máme naivní představy.)

Jak se dostali učedníci k Ježíšovi, jak začali Ježíši důvěřovat? Při čtení Písma vidíme, že učedníci prošli dlouhým procesem, ve kterém se dopustili i všelijaké chyb (falešná očekávání od Mesiáše, nedůvěra v některé Ježíšovy názory, lpění na svých představách o Bohu, atd.), tak to v životě bývá. Apoštolům dalo dlouhou práci, než dali Ježíšovo za pravdu. My si myslíme, že my už Ježíšovi věříme, že máme už jen problém s vymýcením hříchů. TO JE VELIKÝ OMYL. Potřebujeme začít z opačné strany, OBRÁTIT postup. 

Petr, Jakub, Jan a další byli rybáři. Ježíš po skončeném kázaní říká: „Zajeďte na hlubinu a hoďte sítě“. Petr: „Za celou noc nic jsme nechytili“. Možná si myslí: „Ježíš je tesař, možná chce vidět, jak vypadá naše práce, tak mu tu radost udělám“ (mohla v tom být určitá úcta). Když spustili sítě, rybářsky řečeno, v naprosto nevhodnou dobu, zjišťují neuvěřitelné – mají obrovský úlovek, sítě se jim trhají a volají druhou loďku na pomoc, aby to stačili pobrat.
Proč padá Petr Ježíšovi k nohám a říká: „Pane, odejdi ode mne, jsem člověk hříšný“?
Odpověď není těžká, ale musíme trochu vydržet u textu evangelia.
A porovnat si všechny kroky, všechna postupná setkání učedníků s Ježíšem.

Jan syn Zachariášův poslal své nejlepší učedníky přímo za Ježíšem. Šli. Pak byli s Ježíšem na svatbě. Byli okouzleni jeho osobností, vědomostmi a názory. Mezi Ježíšem a učedníky se vytvořila uvolněná, přátelská atmosféra, ne jako mezi rabínem a rabínskými učedníky, protože Ježíš byl nesmírně přátelský, na ničem si povýšeně nezakládal. Jeho vyučování bylo diskuzí, kladením otázek a hledáním odpovědí. (Dnes to je nový objev v pedagogice, říká se tomu problémová výuka. Na některých školách to už začalo. Ježíš takto učil.)
Proto měl i Petr velice přátelský a uvolněný vztah vůči Ježíšovi. Po zázraku s rybolovem si uvědomil, že jedná s Ježíšem jako s kamarádem, ale „On je to někdo, kdo dělá zázraky a já jsem si to pořádně neuvědomil.“ 

Učedníci, zkušení rybáři nechytli ani mřenku, a Ježíš „poprvé na lodi“, a takovýhle úlovek.
Petr se omluvil za svou familiárnost. „Promiň, já jsem hříšník, obyčejný člověk, plebejec“ („am hárec“, tenkrát říkali).
„Neboj se, kamaráde, neboj, od nynějška z tebe bude záchranář (já tě naučím, jak vylovit z moře zla člověka, který tam spadl).
Líbíš se mi, že se neděláš lepší. Jsi upřímný, na nic si nehraješ. Nasloucháš a přemýšlíš, s tebou se dá pracovat. Ty se chceš naučit něčemu novému. Tebe zajímá, co Bůh nabízí ve svém království už tady na zemi.“
A Petr s ještě větší úctou a obdivem a s novou chutí Ježíši naslouchá, nechá se učit správně přemýšlet a hledat odpovědi na nové otázky. Přebírá od Ježíše jeho názory a postoje.

Řada poctivých a slušných lidí se hned pouští do odstraňování hříchů, ale nečte pozorně Písmo.
Chytneme se jedné vety a už se ženeme horlivě do práce. (Představte si nějakého nadšeného člověka, který vám chce pomoci ve vaší náročné práci a je nekvalifikovaný. Myslí si, že mu stačí nadšení. Žene se do práce a neumí dostatečně pozorovat, naslouchat.
Třeba si za příklad vezměme malé děti, které vám chtějí pomáhat a mohou nadělat spoustu škod než užitku (bylo by chybou je nepustit k práci, ale rodiče jim musí vše vysvětlovat a děcko nesmí být zbrklé, jinak „vše hoří“).
Podobně je to v Božím království. Může v nás už začínat: „Království Boží je mezi vámi!“ (Srov. Lk 17:21b), ale potřebujeme zjistit, jak si jej Bůh představuje, co vše obnáší a co si potřebujeme osvojit. (Opakovací otázka: Co je Boží království?)

Ježíš totiž říká: „Kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje.“ (Mt 12:30b)
My se velmi často snažíme jednat správně, snažíme polepšit své jednání, ale zapomínáme na spolupráci s Ježíšem. Zapomínáme na to, že Ježíš by napřed dal přednost jinému úkolu, než který si vybereme my. 
Ježíšova slova: „Kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje,“ má i tento význam.
Cílem člověka je rozvoj osobnosti. Ten vzniká spoluprací s Ježíšem.
Hřích nám signalizuje, že ve spolupráci s Ježíšem něco nehraje, jenže na to my zapomínáme. 

My si musíme spolupráci s Ježíšem rozdělit. Co je jeho práce a úloha – a co naše.
Bohužel, tragédie našich dobrých úmyslů je, že chceme se polepšit v tom, co my pociťujeme za nutné, v tom co nás subjektivně tlačí a chceme to uždímat buď svými silami, nebo žádáme Boha, aby nám zatlačil. Ale už se nezamýšlíme nad tím, že takto se vlastně s Bohem míjíme. (Chce si to sednout a dosadit si tam příklad určité práce, třeba práci na stavbě nebo u sporáku a děcko a sebe sama. Možná si vzpomenete na příklad, kdy se vám s někým nevede spolupráce.)
Otázka spolupráce vypadá jednoduše, ale úplně jednoduché to není.
Zde však trčí jedna z nejčastějších příčin našich duchovních neúspěchů, protože si pleteme to, co má dělat Ježíš a co nemůžeme dělat my, a naopak to, co máme dělat my a co Ježíš neudělá za nás.

Odkýváme z evangelia rybolov: „Jó, to byl zázrak,“ a tím to skončí.
Odkýváme, že Ježíš učinil zázrak, ale už si nevšimneme („co bychom si měli v kostele co všímat?“, tak se ohrazujeme), že zázračný rybolov byl úspěšný právě proto, že došlo ke spolupráci učedníků s Ježíšem a neodvodíme si, jak má vypadat naše spolupráce s Ježíšem. 

Ježíš pomohl rybářům v každodenní práci. Až se naučíme spolupracovat s Ježíšem, bude se i nám více dařit v naší práci. Ježíš se o ni zajímá, jeho ochotu k pomoci můžeme využít.
Až přijmeme svou práci (dokonce i zábavu), jako trénink pro nebe,
jako spolupráci s božím královstvím,
jako přípravu na Ježíšův druhý příchod a nebeské království
– až nebudeme Ježíši překážet (ale to by nestačilo),
až po Ježíši nebudeme chtít to, co máme udělat sami,
až z Ježíše nebudeme dělat pomocníka a dárce „zázraků“,
až sami sestoupíme na pozici učedníka
a jeho skutečně přijmeme coby Mistra,
– pak bude ledacos jiné.

Rybolov ať je nám připomínkou, abychom nechtěli po Ježíšovi to, co máme udělat my.
A to, co má dělat Ježíš se nepokoušejme dělat sami.
Je třeba číst celé evangelium, úryvek nestačí, snadno bychom došli ke zkreslenému názoru.

Otázka: Co je boží království?
Odpověď: Boží království je uspořádáni sebe sama a vztahů s druhými, včetně Boha. (Samozřejmě podle Ježíše, dostatečně jej můžeme poznávat.)
	6. neděle v mezidobí

	2022
6. neděle v mezidobí       Jer 17:5-8       1 Kor 15:12. 16-20       L 6:17. 20-26       13. února 2022

Je rozdíl mezi spoléháním na lidské možnosti a na přízeň milujícího Boha, říká Jeremiáš.
Izrael s obdivem a vděčností přijal od Hospodina jeho nabídku jedinečné Smlouvy o přátelství mezi Bohem a lidmi.

V evangeliu čteme esenci Ježíšova učení. 
Porozumění tomuto Ježíšovu slovu je v naší církvi zanedbané. Máme je za přehnané a nepoužitelné pro život.

Ale možná teď – v hrozbě otevřené války na Ukrajině – budeme otevření Ježíšovým pokynům.
Vzpomínáte, kdy Izraelité ocenili moudrá pravidla k dobrému soužití, od Hospodina? Poprvé po vysvobození z Egypta, podruhé po návratu z babylonského otroctví.
V obou případech měli v čerstvé paměti všechnu trpkost otrockého života a přiznávali si svůj podíl viny na tom neštěstí. „Nouze naučila Dalibora housti.“

My jsme si dlouhá léta nedovedli představit, že bychom ještě mohli zažít válku (tu poslední si pamatují už jen nejstarší občané), ale s řadou neštěstí máme hořké zkušenosti. Potkávají nás nemoci, spory s druhými, rozpady manželství, rodiny, přátelství a další nouze. Poctivě přiznáme, že máme svůj podíl na zlu okolo nás. Nouze nás odedávna nutí k hledání jak zlu předcházet.

Vedeme doma debaty i o míře Putinovy agrese.
Jsou-li děti svědky našich debat v rodině, mohou se ledacos cenného naučit. Doma a v kostele mohou získat to, co se ve škole neučí. Vyprávěné příběhy našich milovaných předků je můžou více oslovit než školní výuka dějepisu nebo občanské nauky. 

Nikdy jsem se nedíval na televizní seriály, až teď na izraelský seriál „Fauda“.
Izrael žije od r. 1948 ve válečném stavu. Mezi válkami čelí teroristickým útokům především na civilní obyvatele. Zmíněný snímek ukazuje nekonečný kolotoč násilí. Na obou stranách zabitý příbuzný nebo bratr v boji vyvolává další mstu.
Fandím „naší straně“, tečou mně slzy nad nevinnými oběťmi, a děsím se toho, co se stává z bojovníků. Vyhlížíme další díl. Existuje nějaké řešení?

Zajímá nás, jaké řešení nabízí Ježíš?
Nebyl snílek. Připomenu, v jakých politických poměrech žil? 

Co umíme o Ježíši říci?
Ježíš je nejvěrnějším Izraelitou a Synem božím.
Je věrným synem Tóry a vykladačem jejího učení.
(Tóra je darem, je učením lásky, není „přikázáním“, není „Zákonem“.)
Z lásky nám byla Tóra Bohem dána. Svobodně a s láskou ji dodržujeme.
Přijali jsme modlitbu:
„Nekonečnou láskou nás, Bože, miluješ a učíš nás své moudrosti. Když uléháme i když vstáváme, promýšlíme tvé pokyny a mluvíme o nich. Radujeme se z tvých slov a tvé moudrosti.“
„Jho Tóry“ je sladké a nadlehčuje nám životní břemena. (Jho je pomůcka, ulehčující práci.)
Otrocké „jho“ je nepřiměřené, dře a ničí člověka. (Srov. Oz 11:4; Mt 11:2)

S čím Ježíš přichází?
Souhlasíme s tím, že jeho evangelium je dalším radostným poselstvím o Boží lásce a Bohem darované svobodě člověku?
(Už staří rabíni pracovali s poselstvím Tóry.
Písmo je víc než vytištěná, napsaná slova. Není konzervou, ale živou Boží moudrostí. S božím Duchem má každá generace s Písmem pracovat.)
Ježíš vykládá nově smysl slova božího a učí v jeho Duchu.

Proč nám Ježíšovo „horské učení“ zůstává vzdálené a proč se neptáme po jeho smyslu? 

Úctyhodní rabíni tvrdí, že v „horské řeči“ není nic nového, co není už uvedeno v Tóře.
Proč my v našich překladech „horského kázání“ stále opisujeme staré chyby?
Ježíš nikdy nemohl říci: „bylo řečeno: `budeš nenávidět nepřítele svého´“ (Mt 5:43) To nikde v Bibli nenajdeme. Proč pomlouváme židy, nehájíme Bibli a Ježíše?

Proč se Ježíšovými slovy neřídíme? (Vedeme dlouhé modlitby, neusmiřujeme se ve sporech podle Ježíšových pokynů o smíření před bohoslužbou, nařizujeme přísahy …) Nezajímáme se o smysl Ježíšových slov. Nejsme jeho učedníky, zpovídáme se jen podle Desatera.

Ten, kdo má zájem porozumět, se může znovu zaposlouchat do Ježíšova „horského učení“ – řekl jsem, nouze v nebezpečí války nám k tomu může napomoci.
Přinejmenším v soužití s nejbližšími.
Často ani nejbližší lidé stejné víry nepřistoupí na Ježíšovo řešení. 

I my jsme církev, patříme do božího lidu. Je na každém, zda Ježíši porozumíme, abychom mohli posoudit použitelnost jeho učení.

Zkuste si poznamenat své otázky.
V neděli 13. 2. nebudu sloužit v Mistrovicích, ale každý čtvrtek v 19 hod. se můžete zúčastnit naší biblické hodiny on-line (mohu vám poslat odkaz). Zkusíme více „horské řeči“ porozumět.

Příští neděli si něco povíme k dalšímu textu Ježíšova učení.

Mějme na paměti, že Bůh nás velice obdarovává. Nemusíme brát jen ze svého (srov. Mt 25:23-26)

Je-li Bůh milosrdný, můžeme z jeho milosrdenství mnoho přijmout do svého způsobu jednání. Žebráky se nastaneme.

Ať se vám daří pokládat dobré otázky.

	2019
6. neděle v mezidobí       Jer 17:5-8       1 Kor 15:12. 16-20       L 6:17. 20-26       17. února 2019

Co znamenají slova z prvního čtení: „Prokletý, kdo spoléhá na člověka“? Přece rodiče se svou péčí o děti snaží, aby se na ně jejich potomci mohli spolehnout. Politici se před volbami zapřísahají, že je na ně spolehnutí. A my jim ve volbách dáváme svůj hlas a věříme, že svým slibům dostojí. Nespolehlivé lidi nemáme rádi.

Před čtrnácti dny jsme si položili otázku, k čemu potřebujeme proroky. V posledních sto letech se nám zoufale nedostávalo porozumění prorokům a chyběli nám jejich žáci. Naši předkům se nedostalo vyučování proroků, proto neprohlédli včas nebezpečí, které je pak hrozně ničilo.
Před 1. světovou válkou vládli v Evropě především pokřtění monarchové. Pokřtění poddaní spoléhali na Osvícená Apoštolská Veličenstva a poslušně vykonávali jejich rozkazy. Nebyl, kdo by včas pojmenoval jejich ničivé, bezohledné a nekřesťanské úmysly.
Před druhou válkou byla řada zemí demokratická. Většina pokřtěných stále nebyla dospělými křesťany. Země se neřídily sociální moudrostí, ke které nás vede Slovo boží. Dostaly se do hospodářské krize a neprohlédly fašisty nebo komunisty. A nechali se obelhat falešnými proroky. Hrozivost následků byla nedozírná.

Jeremjáš svá slova: „Prokletý, kdo spoléhá na člověka,“ pronesl v podobné situaci. Izraeli se dařilo celkem dobře, ale procházel morální a náboženskou krizí. Lidé spoléhali na přísliby nehodných králů, podporovaných falešnými proroky. V této souvislosti pronesl Jeremjáš svá slova. Vztáhněme je na Mussoliniho, Hitlera, Lenina, Stalina a Gottwalda.
Hitler léta lhal, kradl, vraždil a velké evropské osobnosti jej navrhovaly na nositele Nobelovy ceny míru.
I papež se diplomaticky spletl, v r. 1940 mu blahopřál k narozeninám.

Pro naši zanedbanou znalost proroků se budu Jeremjášem zabývat více než evangeliem, k prorokům se málokdy dostaneme.
Zajímáme se o řadu historických i současných osobností, poznáme-li jejich myšlení a situace, ve kterých se ocitli, lépe porozumíme jejich postojům a jejich slova pro nás pak mají jinou váhu. 

Zatímco Izajáš byl kníže, Jeremjáš byl proletář. Pocházel z Anatótu, z chudého kraje, sužovaného pouštními větry, který losem připadl kmeni Benjamína – několik desítek kilometrů od Jeruzaléma. V Anatótu žili kněží, kteří čtyři století před Jeremjášem byli – pro nějaký dávný spor – vyloučení z možnosti sloužit v Jeruzalémské svatyni. Jeremjáš byl tedy už původem společensky znevýhodněn.
Už jméno Jeremjáš ukazuje na závažnost jeho poslání (jméno je programem), znamená: „Jahve pozvedá“ nebo také „opouští“ (vydává nepříteli, neboť nemlčí ke zlu).

Jeremjášova námitka při povolání Hospodinem: „Jsem teprve mladíček,“ byla zřejmě přiznáním nezkušenosti a plachosti. Službu proroka přijal, i když netušil, jak hořký úděl jej bude provázet. Kolikrát si asi později – v trvalé nepřízni lidí a mocných – vzpomněl na příslib Hospodina: „Neboj se jich, já budu s tebou a vysvobodím tě.“ Do jakého nepřátelství lidí se doslal, když opakovaně naříkal: „Proklet buď den, v němž jsem se narodil. Den, v kterém mě má matka porodila, ať není požehnán.“ (Jer 20:14n.) 

Mnohokrát jsem na Jeremjáše myslel, když mně lidé nadávali, že jen kritizuji církev.
Kdo je ochotný se do trápení proroka vžívat? Představte si, že jste soudcem, který dostal k vyšetření případ ženy, jež se nestydatě tahá s cizími chlapy. Nahlédnete na její ohavné nepravosti, necháte ji předvést – a uvidíte, že je to vaše matka. Kdo by se nezděsil a koho by taková povinnost soudu těšila? 

Z lásky k lidu božímu proroci upozorňují na nepravosti církve. 
Co vše Jeremjáš svým lidem právem vytýká … (také bezduchost náboženských úkonů).
Také třikráte poukazuje na strašné přinášení lidských obětí Hospodinu v Jeruzalémě!!

Vracívám se k setkání Jeremjáše s falešným prorokem Chananjášem, který udělal velikou kariéru. Vidím ho jako vypaseného, drzého a bodrého „optimistu“ se stálým úsměvem, oblíbence krále i lidí, lichotníka říkajícího to, co si všichni přáli slyšet. (Kolik takových za svůj život potkáváme.)
Když Jeremjáš svého času začal chodit po Jeruzalémě se jhem (pro ilustraci, že se Izraelci řítí do zkázy a budou otroky (jako tažný dobytek) volal: „Znovu jste zotročili propuštěné otroky, proto půjdete do otroctví.“ 
Když Chananjáh Jeremjáše lživě obvinil z podrážení nohou Izraele a jho mu rozlámal, všichni tleskali.
Jeremjáš jen řekl: „Kéž bys měl pravdu!“ A na pokyn Hospodina si pořídil jho železné.

Uděl proroků je nadlidský, neunesitelný, jejich úsilí jim skoro vždy – pro nezájem lidí – připadá jako marnost. Jen vášeň pro Boha a pro budoucnost lidu božího s Bohem jim pomohla vydržet všechna protivenství a nevzdat své poslání.
Vzpomínáte na vyučování Hospodina o spodním prádle (lněném pásu), na návštěvu u hrnčíře a následné rozbití hliněné lahvice?

Přes všechny Jeremjášovy závažné a oprávněné kritiky Izraele, přináší prorok lidem – když už byl Izrael zotročen (a Jeremjáš se stal prorokem útěchy) také zaslíbení o nové manželské smlouvě vepsané Izraeli do srdce (31:31n).
Říkáme si, jak se to může stát, jak nám Hospodin vepíše svatební slib do srdce?
Stane se nám to, když my – nevěsta – nahlédneme šlechetnost svého Ženicha, budeme o sebe dbát a snažit se, abychom se svému Milujícímu líbili a byli mu k ruce.
To je možné, pokud se necháme od Hospodina vyučovat. Jeho způsob vyučování je geniální. – „Už nebude učit každý svého bližního a každý svého bratra: »Poznávejte Hospodina!« Všichni mě budou znát, od nejmenšího do největšího z nich, je výrok Hospodinův.“ (verš 34).

K čemu potřebujeme proroky?
Pro udržení občanské svobody a demokracie potřebujeme potřebný počet vzdělaných voličů, dobré investigativní novináře, odvážné demonstranty včas protestující proti svévoli mocných, dobré historiky, politology, učitele a vzdělané rodiče – učící děti rozlišovat dobro a zlo. To vše je v občanské, politické rovině.
Ale křesťanům bylo svěřeno ještě další poslání. Pro budování a udržení božího království se neobejdeme bez porozumění starým prorokům, neobejdeme se bez jejich současných učedníků a dědiců.

(Knihu „Jeremiáš“ Franze Werfela – jeho nejskvělejší dílo – pokládám za jeden ze tří nejlepších románů, které jsem četl.)

Ježíš vícekrát Jeremjáše cituje. Také používá varování: „Běda vám.“ On sám přichází jako náš Ženich. 

Porozumíme-li prorokům a tomu, co jim leželo na srdci a přijmeme-li kus jejich starosti o boží věc ve světě za svou, nebude odpovědnost za celek ležet jen na několika lidech. 

K evangeliu stihnu už jen pás slov.
Ježíšovo učení přináší novou spravedlnost.
Připomínám, že pojem Boží spravedlnost znamená nesmírně štědrou péči Hospodina o lidi, jinou než si poskytujeme my, lidé). 

Kdo objevuje a přijímá Boží spravedlnost – zakouší Ježíšovo závratné přátelství, ví, co znamená: „Kdo má, bude mu dáno …“ 

Ježíšovu učení u Matouše říkáme pro rozlišení „na hoře“, u Lukáše „na rovině“.
Lukáš nás vyzývá ke snížení všech hor, zdí a překážek bránících Bohu a lidem, aby se s námi mohli setkat. (Srov. Lk 3:3-6)
Jak přeložit hebrejské slovo ašer a řecké makarios?
Známe: „Blahoslavená jsi Maria“ a víme, že to slovo patří do dobrořečení, ale výraz: „Blahoslavení chudí, lačnící, plačící a nenávidění je na první poslech záhadný, nejasný.
Ze všech českých pokusů o překlad se mě nejvíce zamlouvá: „Blahopřeji vám …“ Také spadá do dobrořečení a hned nás nasměruje k pochopení jednotlivých „blahoslavenství“.
„Ať žijí …“ výraz Alexandra Fleka, jde také touto cestou.
Někteří překládají: „Šťastní“, jenže například plačící a naříkající prožívají bolest, jsou zarmoucení, nepláčou z radosti.
Ježíš blahopřeje těm, kteří se jeho spravedlnosti učí. Přijímají ji postupně za svou, v nové velkorysosti a úsilí budovat boží království na zemi. (Všude tam, kde se boží království přiblížilo, už zakoušíme jeho ochutnávku.)

„Blahopřeji vám, kteří jste chudí pro Ducha, kteří jste po něm lační.“
Ne každá chudoba je dobrá. Bohatství je příjemné (Bůh je od slova bohatý, nesmírně rád (se) nám rozdává.)
Doma jsme v půllitru měli slunečnicová semena pro ptáky do krmítka. Když jsme do něj chtěli něco nalít, museli jsme semena nejprve vysypat. Farizeové všech dob „všechno vědí“, co je v náboženství správně, novému se brání. Jsou už plní úsilím o zásluhy před Bohem, vrchovatě se modlí a postí se. Žádné nové učení se do nich nevejde. Duch, který nás chce uvádět do Ježíšovy pravdy (kterou jsme zanedbali), se u nich neprosadí.
Každý se potřebujeme Bohu otevírat, vyprazdňovat své nitro od vlastního pojetí zbožnosti, pouštět Ducha božího do sebe, do svého srdce.
Chudí pro Ducha (i po zkušenostech nedostatku proroků ze 20. století) objevují, že se bez proroků neobejdou. Jsou ochotní se k prorockým textům Bible vrátit a doplnit si své vzdělání.

Osvojování si blahoslavenství patří k následování Ježíše, do životního stylu Ježíšových učedníků.
Kdo si přečte Žalm 1, uvědomí si, že Ježíš nespadl do Izraele z nebe jako meteorit. V Ježíši vrcholí Boží péče o člověka. (Opět připomenu, bez vyučování hebrejské Bible, nám Ježíš zůstává nepochopitelný a jeho způsob života vzdálený.)
Přineseme našemu světu poselství proroků, včetně Ježíše?

	2010
6. neděle v mezidobí       Jer 17:5-8       1 Kor 15:16-20       Lk 6:17. 20-26       14. února 2010

O blahoslavenstvích, především o prvním, jsme vícekrát mluvili. (Nejde o útěchu chudinkám, poddaným, vykořisťovaným a trpícím.) Tušíme, že tato slova z Ježíšova dlouhého kázání jsou asi důležitá. Proč se o nich víc nemluví?
Ježíšovo kázání o blahoslavenství církev zapomněla, zbyla nám jen tato strohá prohlášení, názvy jednotlivých článků nebo kapitol. Porozumění tomu, o čem Ježíš mluví, je třeba hledat v textech evangelií i řady dalších míst Bible.

„Blahoslavenství“ říká Ježíš učedníkům. 
Boží království je připraveno právě těm, kterým zde Ježíš gratuluje („blahoslavení jste“). 
Těm, kteří nedbají jen „o spásu své duše“, ale myslí na druhé, neustrnuli a pracují na porozumění Božím plánům a dotváření světa. (K tomu jsme dostali výbavu: Písmo, umění komunikace s Bohem (modliteb), vedení Bohem při budování své osobnosti …)

Podívejme se znovu co „chudoba“ znamená a obnáší.
Ukažme si to na pravdivosti. Aby to nebylo neosobní, vstupme do spolehlivosti a nespolehlivosti ve svých vztazích.
Jsme zklamáni, když nás někdo klame. Pobuřuje nás, nedostojí-li někdo slovu, které nám dal. Snižuje tím naši cenu, nestojíme mu za námahu, za dodržení slibu.
(Stálo by za promyšlení, proč býváme méně pobouřeni vlastním selháním, jak sebe omlouváme a jak se vymlouváme.)
Zkusme to ještě konkrétněji. Většina lidí chtěla nebo chce najít partnera do manželství, někoho, kdo by pro něj byl jedinečně blízkým.  Hledáme nebo jsme hledali někoho hodnověrného, kdo bude věrný slovům, která řekne v manželském slibu.
(Slova, alespoň některá, patří nebo mají patřit mezi naše nejdůležitější činy. Slovo má velikou moc, vysloví-li je pravdivý, spolehlivý – jako by se už téměř stalo to, co řekl. (Pokrok jednotlivce nebo společnosti stojí na větší váze našich slov.)
Veliký podíl přípravy na manželství obsahuje péče o hodnotu našeho slova, o výši „kurzu“ mé spolehlivosti.
„Chudý (v duchu)“ touží po bohatství vlastní pravdivosti, usiluje, pracuje, aby jeho slova a sliby měla vysokou spolehlivost. Ví, že musí začínat od mála, jako začátečník, jako učedník. Nemachruje, obává se, aby neselhal a snaží se, aby dostál svým slibům.
Odmala rosteme a učíme se přijímat větší a větší odpovědnost za své činy, slova a později i za myšlení. To je pochopitelně teprve začátek a příprava. Pravdivost a poctivost vyžadují další neustálou práci, aby naše hodnověrnost nejen neklesala, ale narůstala.

Víme, jak na to, na čem to stojí, jak to začíná a jak pokračuje. Už malé děti učíme určitým návykům, dodržujeme sliby dětem dané, řád v rodině, předsevzatí, vážíme slova, opravujeme to, co jsme neřekli přesně nebo správně, objevujeme úskalí přeceňování nebo podceňování sebe sama.
Učíme se pracovat s chybami, omlouvat se, žít v kázni, přemáhat svou lhostejnost a lenost, nevymlouvat se na druhé a okolnosti, dodržovat slovo a chodit včas, žít podle svědomí (a svědomí stále osvěcovat moudrostí Boží), to vše je práce na celý život.

(Kdo usiluje o takovéto hodnoty své osobnosti, bude si nejspíše umět lépe vybrat partnera usilujícího o stejné hodnoty.)
Kdyby se nás děti ptaly, co je v životě nejdůležitější, zřejmě bychom jim, po svých zkušenostech, už uměli poradit: „Děti, pracujte na své hodnověrnosti, pečlivě si do manželství vybírejte hodnověrného partnera.“.
Zřejmě řada těch, kteří nevstupují do manželství a žijí s přítelem „na hromádce“, mají obavy z hodnověrnosti slova svého nebo druhého.

Říkal mi padesátník, který je kulturní osobností: „My jsme ve vztazích začínali sexem a až pak jsme doháněli citový vztah a osobnostní odpovědnost: hodnověrnost, spolehlivost, nezištnou obětavost a věrnost“.
Život a dlouhodobé soužití se bez pravdivosti a poctivosti neobejde. (Samotná svatba v kostele nic z toho nenahradí.)

Na dokreslení toho, co znamená dát slovo a dostát mu, na čem stojí přátelství a věrnost, si připomeňme několik známých míst z biblických příběhů.
Rút řekla své tchyni Noemi: „Nenaléhej na mne, abych tě opustila a vrátila se od tebe. Kamkoli půjdeš, půjdu, kdekoli zůstaneš, zůstanu. Tvůj lid bude mým lidem a tvůj Bůh mým Bohem. Kde umřeš ty, umřu i já a tam budu pochována. Rozdělí nás od sebe jen smrt.“ (Srov. Rt 1:16-17)
Petr řekl Ježíšovi: „Pane, s tebou jsem hotov jít i do vězení a na smrt.“ (Lk 22:33)
Ježíš řekl učedníkům: „Lazar umřel, pojďme se vrátit, sestry Lazarovy na mě čekají, nemohu nepřijít, nemohu zklamat očekávání přátel.“ (Srov. J 11:1-16)

Rút řekla silná, krásná, ušlechtilá a dojemná slova. Splnit je ovšem vyžadovalo dlouhou cestu, mnoho práce, vytrvalosti, přemýšlení a konzultací s Bohem, rizik a věrnosti.
Naplnění Petrových slov opět vedlo dlouhou cestou; dokonce přes selhání, vystřízlivění z vlastního přecenění, přiznáním své chyby, odpuštění a pokorného přijetí nové možnosti.
Ježíše sice tenkráte u Lazarových nepřátelé nedostali, až příště.
Věrnost dá práci, vytrvalost a vyžaduje odvahu.

Když si znovu přečteme 1. čtení, porozumíme mu v novém světle.
A přečteme-li si znovu také úryvek evangelia, třeba nám slova o blahoslavenstvích řeknou více než při prvním čtení.

Jako Ježíš učedníkům, tak i my svým dětem můžeme říci: „Budete-li usilovat o růst vlastní osobnosti, o pravdivost a poctivost, aby vaše slova a jednání mělo vysoký kurz spolehlivosti, pak vám gratulujeme.
Máme radost, že nejste spokojení sami se sebou, s tím, čeho jste už dosáhli. Je dobře, že toužíte (jste hladoví) po vysokých ideálech.
Ještě sice nežijete v manželství, ale vaše postoje už teď mají velikou cenu (nejen pro vás) a vstoupíte-li do manželství, budete požehnáním pro vaše partnery. Vaše práce na sobě přinese veliké plody. Neusnete-li na vavřínech a budete-li dál pracovat na vztazích ve své budoucí rodině, bude se vám dařit. Nebojte se překážek. Nepracujete jen pro sebe, ale zároveň pro Boží království (rodina je nejmenší buňkou společnosti a božího království). Negratulujeme vám jen my, ale i Ježíš.
My můžeme dětem ukázat cestu. (Nikdy není pozdě …)

	2007
6. neděle v mezidobí       Jer 17:5-8       1 Kor 15:12-20       Lk 6:17. 20-26       11. února 2007

K 1. čtení: Jste-li moudrými a milujícími rodiči, svědomitým učitelem, dobrým biskupem a někdo řekne vašim milovaným: „Kdo bude na tebe spoléhat, je prokletý“, zarazíte se.
Dá se tomu porozumět, ta slova nás nemusí zranit …

Zkuste si přečíst text evangelia nahlas. Jak to přečíst? Jakým tónem Ježíš mluvil? Slavnostním? Vyznamenává chudé a plačící? Komu patří „běda“ a proč? (Je zakázáno se smát nebo mít peníze? Ježíšův kamarád Lazar byl bohatý.)
Kdo jsou „blahoslavení chudí“ (u Matouše „chudí duchem“)? Co je to za zvláštní řeč?
Ježíšovi posluchači se také ptali.
Desátou lekci nepochopíme bez předešlých. Za hodinu v autoškole nepochopíme všechny „křižovatky“ a neodjedeme domů coby řidiči.
Pokusíme se alespoň vykopat základy k „blahoslavenství“. Příště třeba postavíme stěny, pak střechu a až potom se budeme do „blahoslavenství“ moci nastěhovat, pokud se nám stavba bude zamlouvat.

Chudí, plačící, hladovějící a vyhánění – jsou lidé v nouzi. „Blahoslavení“ neznamená šťastní. Nedělejme z nouze ctnost.

Začněme od přejícnosti Boží.
Bohatství je příjemné, toužíme po něm. Rodiče přejí svým dětem, Bůh teprve. Připravil svým dětem Ráj. A když jsme se z něj vlastní vinou propadli do „slzavého údolí“, nevzdal se svého plánu, chce nás do Ráje a k bohatství znovu přivést. V nebi žádná nouze nebude: „… neboť Beránek, který je před trůnem, je bude pást a povede je k pramenům vod života. A Bůh jim setře každou slzu s očí.“ (Zj 7:17)

Hospodinovo osvobození Izraele z otroctví Egypta je pro nás základní zkušeností s Bohem. Už tenkráte Bůh nabídl svému lidu: „Budeš-li žít podle mých rad (přikázání), budeš se mít dobře. Budeš-li žít svévolně, čeká tě hlad, nesvoboda, budeš si půjčovat …“ (Viz Smlouva Hospodina s Izraelem – shrnující přísliby například Dt 28.-30. kap.)
Ježíš trvání tohoto příslibu vysloveně potvrdil: „Nepomine ani čárka ze Zákona“. 

Proč tedy lidé trpí, proč nás sužují nemoci a další nezdary?
Někdy to vypadá, jako by si zlo zasedlo jen na dobré lidi. A slova: „Blahoslavení chudí, neboť vaše je nebeské království,“ jakoby potvrzovala kult utrpení – že dobrý člověk musí trpět a zlý se může mít dobře.
Jak to dát dohromady s Mojžíšovým zákonem, o kterém Ježíš říká, nepomine ani čárka?
A jak se vyhnout zbytečnému utrpení? Co nám Ježíš nabízí?

Bůh Izraeli přislíbil: „Budeš-li se – můj lide – řídit mými radami, bude se ti dařit. Nebudeš-li, bude ti úzko.“
V Ježíšově době bylo v Izraeli zle. Už dlouho naříkali pod okupací pohanů.
Připomeňme si, jak to u nich vypadalo.

Mnoho Židů se hlásilo „k víře“ (podobně, jako dříve u nás bylo mnoho pokřtěných), měli základní náboženské vzdělání, dodržovali něco z „náboženství“, ale nechodili každý týden do synagógy (to není u židů povinností), náboženští horlivci těmto lidem říkali „am ha áres“ (lidé země, plebs).

Někteří se dali k „herodiánům“ (jako u nás ke komunistům).
Vedle hříšníků (nevěstek, výběrčí daní, zlodějů, žoldnéřů…), jako v každé zemi, byli ale v Izraeli pozoruhodné náboženské proudy.
Esejce – lidi typu klášterních komunit – pominu.
Všimněme si více saduceů a farizeů. Buďme spravedliví, v něčem byli pozoruhodní, jejich snahy měly svou cenu. (Myšlenkově k nim máme blízko. Patříte snad spíš mezi nevěstky, celníky nebo zločince?)

Saduceové byli kněžími (ne všichni kněží byli saduceové), cenili si kněžského úřadu „od Hospodina daným“ (proto kladli důraz na chrámovou bohoslužbu v chrámu). Uznávali jen 5 knih Mojžíšových.  Odmítali všechny „novoty“ – byli konzervativní, Proroky a další náboženské knihy pokládali za přídavky. Nevěřili ve vzkříšení. Byli bohatými vlastníky půdy a bohatství pokládali za Boží potvrzení svých postojů. Očekávali, že Mesiáš ocení jejich věrnost učení „Největšího služebníka Božího – Mojžíše“. Ve veleradě byli v menšině, vedli diplomacii s Římem. 

Farizeové (oddělující se od bezbožných), nebyli bohatí majetkem, ale duchovně. Byli „progresivní“, promýšleli novou situaci v náboženství. Studovali Písmo i tradici otců, horlivě dodržovali Zákon, ze „zbožnosti“ si přidávali další a další příkazy a zákazy („plot okolo Tóry“), sebezápory a dobré skutky. Za Heroda bylo farizeů na 6 000. Za časů Ježíše více. Ve veleradě tvořili většinu.

Saduceové i farizeové byli přesvědčeni, že padnou Mesiáši k nohám.
Měli své obdivovatele. Řada lidí byla přesvědčena: farizej je zbožnější než já, a proto bude mít v nebi lepší místo. Saducej je zbožnější: „I na jeho bohatství je vidět, že mu Bůh žehná.“ 

Ježíš jednou vyprávěl, jak rodina pozvala na svatbu svého syna své dlouholeté přátele. Ti se vymluvili. Hostitelé, aby nemuseli vyhodit jídlo, pozvali bezdomovce.
Každý nad tím kroutíme hlavou.

Ježíš kázal: „Opustili jste Mojžíšův zákon. Všichni jste se vzdálili od Hospodina, každý je hříšný. Syn člověka nabízí každému odpuštění hříchů. Ale povýšení lidé neobstojí“.

Farizeové i saduceové se urazili: „Co si to ten nevzdělaný tesař z Nazareta dovoluje?“ 
Pro hříšníky, kteří svou hříšnost nepopírali – od Zachea až po Petra – byla Ježíšova slova o možnosti odpuštění balzámem na duši, velikou nadějí. 
Za Mesiášem šlo více bývalých hříšníků a obyčejných lidí než z těch horních náboženských vrstev.

Příště si všimneme podrobněji některých Ježíšových učedníků. Teď alespoň trochu apoštola Petra. Nebyl chudý majetkem. Přinejmenším vlastnil loď, byl šéfem, možná i majitelem menšího rybářského podniku. Patřil mezi „am ha áres“, náboženský plebs.
Když vyznal: „Odejdi ode mne, Pane, vždyť já jsem člověk hříšný,“ (Lk 5:8) Ježíš jej potěšil: „Petře, líbí se mi, že si na nic nehraješ, jsi upřímný, zajímáš se, s tebou půjde pracovat.“

Saduceové byli bohatí majetkem i zbožností.
Farizeové nebyli bohatí majetkem, ale zbožností.
Zacheus byl pracháč, ale chudý charakterem. Lazar byl bohatý majetkem i Ježíšovým přátelstvím. Petr nebyl chudák majetkem ani poctivostí.

Kdo je podle Ježíšova slovníku bohatý a kdo je chudý?
Je zajímavé pozorovat postavy z evangelií, kdo patří mezi „chudé“, co to všechno znamená a jak se to projevovalo. Zacheovi, Lazarovi, některým pohanům a ženám, Ježíšova slova o blahoslavených chudých také nejprve zněla cize – a nakonec jim lahodila.

Ještě načnu jednu otázku.
Jak to, že se někteří lidé mají lépe, než jak bychom jim my podle naší spravedlnosti přisoudili?
Představte si, že máte dva syny. Starší je lajdák a vy jej budete za každou pětku trestat.
Mladší je mentálně postižený a má více pětek než jeho bratr. Toho zřejmě trestat nebudete. Budete jej utěšovat a pošlete jej do zvláštní školy (kde platí jiná měřítka), tam se uplatní.
Pokud vám starší syn nebude vyčítat, že nejste nespravedliví, oceníte to.
(Chtěli byste vy sami být starším synem – i když přísně vychovávaným, nebo mladším?)
„Blahoslavení chudí“, kteří stojí o náročnější výchovu.
Kdo má děti rád, má na ně nároky. (Tvrdost je zvrhlá, ale i měkkost je tragická.)

Co jestli se „bohatí“ už ve svém duchovním vývoji nedostanou dál a skončí tím, že někoho utrápí? Přitom ale udělali také něco dobrého. Co jestli jejich bohatství (jejich potěšení, ať už je jakéhokoliv druhu), je odměnou za jejich dobro? Jak to asi Bůh všechno posuzuje?
Zkusme si promyslet, zda je Bůh nespravedlivý nebo tvrdý, trpí-li jednomu majetek a naopak k jinému člověku je „přísný“.
Sobě měříváme jinak než druhým. Blízké pokládáme za vlastní, vzdálené za cizí. Zapomínáme, že ten druhý, třeba lump, je milovaný od Boha stejně jako já.

Ježíš ví o nouzi každého z nás. Nedávno jsme si říkali, jak by byl Ježíš rád Izraelitům přinesl svobodu, ale nesplnili podmínky. Ježíšovi nedělá dobře trápení lidí. Těžko nese úpěnlivé prosby o pomoc, když ví, že prosebníkům nemůže pomoci.

Ale říká: „Blahoslavení chudí, plačící, hladoví, pronásledovaní …“
Gratuluji vám, kteří jste v nouzi a neobviňujete za to Boha.
Gratuluji vám, že svou nouzi pokládáte za ukazatel vašeho vzdálení od Boha. Gratuluji vám, že svou nouzi neberete jako prokletí, jako osud. Nebo zásluhy pro věčnost. („Kdo bude na zemi hodně trpět dostane se za to do nebe,“ říkala „křesťanská“ šlechta všeho druhu i jejich dvorní kaplani a Karel Marx to trefně pojmenoval: „Náboženství je opiem lidu“.) 
Gratuluji vám, když svou bídu neberete jako křivdu, nýbrž jako stimulaci k nápravě, ke změně, k obrácení.
Gratuluji vám, že naříkáte nad vlastní bídou (ne jako Jeruzalémské ženy na křížové cestě nebo bulvár nad smrtí Karla Svobody).
Gratuluji vám, když hladovíte:
 -	po boží spravedlnosti a nestačí vám ta ve světě a církvi, i když vám se daří dobře
 -	po porozumění Bohu a nespokojíte se svou zbožností a dosavadními náboženskými znalostmi
 -	…
Gratuluji vám, když se držíte proroků a nesete pronásledování …

Dnes by Ježíš možná přidal: „Gratuluji vám, neděláte-li z nouze ctnost. Jsem rád, že vaším cílem není chudoba, pláč, a jiná nouze. Že si „nesedáte na invalidní vozík“. Přišel jsem, aby chromý poskočil jako jelen. Už aby to bylo.
Jsem rád, když nasloucháte, pracujete a já vás mohu uzdravovat.
Jsem rád, když hledáte jiné myšlení než nabízí porušený svět nebo dosavadní náboženská praxe.
Děkuji vám, když postižení neprohlašujete za vůli mého milovaného Otce.“

Lidé chudí – finančně i duchovně – šli za Ježíšem častěji než ti bohatí penězi nebo bohatí zbožnými vědomostmi, či skutky.
Utrpení není vyznamenáním, odměnou. Je výpraskem, protože nás Bůh považuje za schopné jeho školy, vyučování a růstu. Má nás k něčemu a někam dovést. (Tím není řečeno o utrpení vše.)

Hospodinova nabídka Izraeli platí i dnes. Smíme počítat s platností prohlášení Hospodina o Izraeli (to platí i pro Nový Izrael): „Jste mi zvláštním vlastnictvím z ostatních národů dědictvím …“ 
Jenže, kdo z nás „slušných a zbožných lidí“ si dokáže opravovat svou zbožnost podle božích názorů? Zakládáme si na svých výtvorech, jsme zaměřeni na svůj výkon (pochvalujeme si: „Smrad, ale teplíčko“). Kdo nám může nastavit zrcadlo? 

Spravedlivý vidí porušenost světa a nouze jako následek naší svévole.
Jsme invalidé. Jeden je slepý, druhý hluchý, třetí na vozíku. Ale invalida může prožít kus bohatství; zvláště, existuje-li pomoc a víme-li, že přijde čas, kdy naše zatížení pomine. Skleróza je nejtěžší tím, že se stav bude stále více zhoršovat. My víme, že naše břemeno jednou už nebude.
Nesoudíme postižené, kteří proklínají život nebo se litují. Jsou ovšem i takoví, kteří ohromně vyrostli a povzbuzují jiné. Setkání s nimi je osvěžující.
Takovým Ježíš gratuluje: „Jste blahoslavení …“
	7. neděle v mezidobí

	2022
7. neděle v mezidobí       1 Sam 26:2-23       1 Kor 15:45-49       L 6:27-38       20. února 2022

Právem se děsíme války. 
Potřebujeme vědět, čeho nám Bůh dopřává, co nám nabízí a co od nás očekává.

Jsem Vám vděčný, že spolu hledáme své postavení před Bohem.
Společnost, ve které se pohybujeme, nás ovlivňuje. Boží přátelství a boží slovo nás proměňuje.

Izrael si všímá nevýslovné boží přízně a je ochoten ji ukazovat ostatním národům. I my, Ježíšovi učedníci, jsme toto poslání s vděčností přijali.

K prvnímu čtení.
David byl před králem v nerovném postavení. Král měl být služebníkem Hospodina, byl pomazaný = měl vonět po Bohu, měl být ručitelem boží spravedlnosti. Saul svévolně ukládal Davidovi o život.
David se ke králi Saulovi nejednou velkoryse zachoval. 

Říkáme si jak a čím židé a křesťané ovlivnili svět k lepšímu. Ale postižených je stále příliš, proto se právem zpytujeme, kde jsme se zpozdili, v čem zůstáváme božímu vyučování dlužni.

Chceme, aby druhým lidem bylo s námi dobře a nám bylo dobře s druhými. Chceme žít v míru s blízkými i vzdálenými.
Mít zamračeného souseda není příjemné, natož svévolníka.
Ale jak k míru dojít? Co jsme každý pro mír ochotný udělat?

S radostí objevujeme v Písmu velikost vyučování a výchovu Izraele Hospodinem. 

V Písmu nestojí: „Miluj svého bližního,“ (lásku nelze přikázat) ale: „Miluješ svého bližního.“
Pokaždé jsou k tomu připojena slova: „neboť já jsem Hospodin.“ To znamená: „Protože já miluji tebe i druhého.“

Rabi Hillel řekl: „Milujte pokoj a o pokoj usilujte, milujte všechny lidi a veďte je k Tóře.“
To: „Veďte je k Tóře,“ je i naším programem, stejně jako Ježíšovo: „Zvěstujte lidem radostnou zprávu evangelia.“ („Zvěstovat“ znamená, získávat druhé pro Ježíšův program dobrého soužití.)

Bůh o nás pečuje se štědrostí jemu vlastní a svým milosrdenstvím nás vede k velkorysosti a praktickému soucitu s potřebnými. Svým „příkladem“ nás zasvěcuje, přivádí k následování, do „své podoby“.
Známe „Řád svatosti“:
Až budete ve své zemi sklízet obilí, nepožneš své pole až do samého kraje a nebudeš paběrkovat, co zbylo po žni.
Ani svou vinici úplně nevysbíráš, nebudeš na své vinici paběrkovat spadaná zrnka; ponecháš je pro zchudlého a pro hosta. Já jsem Hospodin, váš Bůh.
Nebudete krást ani obelhávat a podvádět svého bližního.
Nebudete křivě přísahat v mém jménu, sice znesvětíš jméno svého Boha. Já jsem Hospodin.
Nebudeš utiskovat a odírat svého druha. Výdělek dělníka, kterého si najmeš, nezůstane u tebe do rána.
Nebudeš zlořečit hluchému a slepému nepoložíš do cesty překážku, ale budeš se bát svého Boha. Já jsem Hospodin.
Nedopustíte se bezpráví při soudu. Nebudeš nadržovat nemajetnému ani brát ohled na mocného; budeš soudit svého bližního spravedlivě.
Nebudeš se chovat ve svém lidu jako utrhač, nebudeš ukládat svému bližnímu o život. Já jsem Hospodin.
Nebudeš ve svém srdci chovat nenávist ke svému bratru, ale budeš trestat svého bližního podle práva, a neponeseš následky jeho hříchu.
Nebudeš se mstít synům svého lidu a nezanevřeš na ně, ale budeš milovat svého bližního jako sebe samého. Já jsem Hospodin. (Lv 19:9-18)
Kolikrát se zde opakuje prohlášení: „Já jsem Hospodin.“ (ve smyslu: „Já miluji tebe i druhého.“)?
(S Ježíšem můžeme být hrdí a na řád života připravený Bohem pro nás.)

Izraelita žije z božího požehnání, má z čeho rozdávat.
Cizinci (utečenci) nebudeš škodit ani ho utlačovat, neboť i vy jste byli cizinci v egyptské zemi.
Žádnou vdovu a sirotka nebudete utiskovat.
Jestliže je přece budeš utiskovat a oni budou ke mně úpět, jistě jejich úpění vyslyším. Vzplanu hněvem a pobiji vás mečem, takže z vašich žen budou vdovy a z vašich synů sirotci.
Jestliže půjčíš stříbro někomu z mého lidu, zchudlému, který je s tebou, nebudeš se k němu chovat jako lichvář, neuložíš mu úrok.
Jestliže se rozhodneš vzít do zástavy plášť svého bližního, do západu slunce mu jej vrátíš, neboť jeho plášť, kterým si chrání tělo, je jeho jedinou přikrývkou. V čem by spal? Stane se, že bude ke mně úpět a já ho vyslyším, poněvadž jsem milostivý. (Ex 22:22-26)

K evangeliu. (Pokusím se o další krok k porozumění „horského učení“.)
Ježíš je věrným synem izraelského božího lidu, není prvním hlasatelem lásky k nepříteli, i když jde ještě dál než Mojžíš a proroci (neboť Izraelité v porozumění Bohu už postoupili).

Ježíš žil ve velice drsné době. Stál oběma nohama na zemi. Věděl a viděl, že tlak okupace vždy láme charaktery.
V Izraeli tenkráte žilo několik skupin, které na sebe vzájemně nevražily. 
Jak z nesmiřitelných vztahů těchto skupin ven? Čím připravit cestu božímu království a Mesiáši?

Pro jistotu připomínám, že Bůh nemlčí ke zlu a nenadržuje pachatelům a mocným. Nikoho nevede k mlčení a neodporování zlu. 

Tóra vede majetné k soucitnému jednání s potřebnými, ale Ježíš mluví i k chudým a utiskovaným.

K sociálnímu míru a pokojnému soužití je třeba dobré vůle všech stran.
Budovní dobrých vztahů něco stojí a každý má přispívat pro dobro celku.
I chudý a ponižovaný se nemá snížit k nespravedlnosti a i on – milovaný Bohem – má jednat šlechetně. 

Ježíš vybízí každého ke skutkům lásky. Přej dobro každému – i nepříteli. 
„Milovat nepřítele,“ neznamená nutit se do citových pocitů, do přetvařování natož k sebeobětování. „Jestliže zakoušíš boží lásku,“ říká Ježíš, „můžeš se obrátit k druhému s přejícností.“
(Ten, kdo je velkorysý ke svým dětem – které někdy páchají nepravosti – může porozumět božímu jednání a nahlédnout, že i naši „nepřátelé“ jsou božími dětmi.)

Z některých lidí, kteří nás nemají rádi, se mohou stát přátelé. Změnit postoj takového člověka k nám je velikým uměním. Překvapit ho laskavým, přátelským jednáním může přinést své ovoce.
Je dobře využít nějakou příležitost a ukázat druhému, že nestojíme proti němu. 

Zacheus byl veliký lotr a Ježíš jeho špatné jednání nikterak neomlouval, ale jeho úcta a pozornost k Zacheovi kolaboranta změnila.
Ne vždy se to podaří; nejsme naivní, za příslovím: „Čiň čertu dobře, peklem se ti odplatí,“ stojí špatné zkušenosti. Ale modlitba nám poslouží k uvědomění, že se Bůh uchází o každého, i o mě – hříšníka. Přiznám-li si, že všechny projevy boží péče se mnou vždy nepohnou, budu uchráněn před zatrpknutím, pokud ten, kterému jsem pomohl, se nezměnil. V životě přece platí: Někdy vyhrajeme, jindy prohrajeme. S Hospodinem jsme získali nekonečnou výhru.

„Dobrořečte těm, kdo vás proklínají,“ (slovo „žehnejte“ je zde nesmyslné) mluvte s nimi a o nich spravedlivě, nesnižujte svou řeč na jejich úroveň; jednáte-li s nimi s úctou, nic neztratíte.
Přátelské soužití začíná pozdravem, přáním něčeho dobrého. 
Pak chceme pokračovat spravedlivou a přátelskou řečí. 

„Modlete se za ty, kteří vám ubližují,“ znamená, konzultujte si svou situaci a své jednání s Bohem. Připomenete si velkorysost Boha k vám. Uvědomíte si, jak se na vaše nepřátele dívá Bůh (viz výše). Ten, kdo zná Písmo, dojde ke správnému rozhodnutí jak v tom určitém případě jednat.
V modlitbě máme hledat, kdy se máme postavit čelem proti zlu, a kdy se máme snažit získávat druhého pro změnu smýšlení.

O „nastavení druhé tváře“ jsme mluvili v minulých letech. 

„Kdo ti bere šaty, tomu dej i plášť“ – nejde o krádež, ale o zástavu. Jsem-li potřebný a potřebuji-li si něco půjčit, mám se ke komu obrátit o pomoc – Izraelita je mým bratrem – třeba o zapůjčení nějaké věci.
Na pomoc nemáme právo, je projevem milosrdného srdce.
Tomu, kdo mě půjčuje, mám ručit hodnotnou zástavou – větší než kolik vyžaduje, aby viděl mou odpovědnost a nebál se riskovat, že bude poškozen. Šat je jedním z posledního majetku chudého. Důvěra vyvolává důvěru, slušný člověk nás nesvlékne do spodního prádla, nevysvleče druhého „z kůže“.
Vypomoci druhému z nouze darem, je velikým projevem milosrdenství. Někdy stačí poskytnutí půjčky.
(Židé a křesťané až do středověku nesměli půjčovat svým bratřím – souvěrcům na úrok.
Není snadné rozlišit poctivého člověka v nouzi od vykuka nebo podvodníka. 

„Dávej a nežádej nazpátek.“ Ježíš nás učí praktickému soucitu (viz podobenství o posledním soudu).
Jedná s námi velkoryse a tím nás vede k laskavému a přátelskému jednání s druhými. Vzpomeňme na podobenství o dělnících na vinici – i poslednímu dal hospodář mzdu celého dne. (Mt 20:1n)

Můžeme druhé překvapovat i malými kroky přízně a tak můžeme pracovat pro šalom. I těm, kteří nás nemají v lásce, můžeme ukazovat, že nejsme nepřátelé.
Pokaždé se nám nemusí podařit získat druhého, ale vždy nás může povznášet vědomí, že i takoví jsou Ježíšovými bratry.
Ježíš nám vše bohatě vynahrazuje, je velkorysým přítelem, který se k nám veřejně hlásí!

„Řekni jen slovo a má duše bude uzdravena,“ prosíme Ježíše při slavení jeho hostiny s námi.
Jeho Duch nám napovídá boží slova, která nás pozvedají (třeba i ta, jež z Písma uvedl výše).
Jsme Bohu vděční za pozvání do jeho království mezi vzácné přátele.
A Ježíš nás objímá a hostí svým osobním přátelstvím.
Tak nás boží slovo a Ježíšova náruč proměňují do boží podoby.

	2019
7. neděle v mezidobí       1 Sam 26:2-23       1 Kor 15:45-49       L 6:27-38       24. února 2019

Apoštol Pavel v dnešním 2. čtení říká, vyšli jsme z boží ruky jako malí živočichové a potřebujeme do sebe víc více vpouštět božího Ducha.

Pokud Ježíšovu učení neporozumíme, tak se nám zdá nesplnitelné. (I Karel Čapek řekl: „Podle horského kázání se nedá dělat politika.“) Nabyli jsme z něho dojmu, že se máme jen na druhého usmívat, všechno odpouštět a všechna příkoří vydržet „nechat si na zádech dříví štípat“. Kolik takových lidí znáte? 
Šikanovaným dětem neříkáme: „Odpusť šikanujícímu a vydrž jeho další ubližování.“
Víme, že není dobré půjčovat do nekonečna peníze gamblerům, pijanům, nedospělým lidem.

Ježíš nám svým životem ukázal, jak myslí a jedná Bůh.
Ale Ježíš nespadl do Izraele z nebe. Lidem, vyučovaným „Mojžíšem“ a „Proroky“, přinesl další vzdělání.
My Ježíšovým slovům nerozumíme proto, že jsme „chyběli“ na předchozím vyučování. Kdyby někdo chodil na přednášky pátého ročníku medicíny třeba i 100 let, bez předchozího vzdělání, nic by nepochopil.
Jako děti odkoukávají od rodičů jejich chování, tak od Boha odkoukáváme jeho skvělé jednání s námi.
Hebrejové – původně barbaři – se v boží výchově brzy stali lidem největšího praktického soucitu.
Život stojí na spravedlnosti, ale i na odpuštění. Víme, co působí nenávist, krevní msta a lynč davu.
Pohanská krevní msta hlásala: „Za jeden život sto životů“, ale Hospodin svým milosrdenstvím Izraelity zavázal pravidlem: „Oko za oko, rána za ránu, život za život.“ 
Izraelci ale brzy – v duchu božího vyučování (ne podle litery) – dávali pachatelům možnost náhrady. Vyrazil-li při rvačce jeden chlap druhému oko, soudce mu nabídl: „Buď zaplatíš tolik a tolik zraněnému nebo ti vyrazíme oko.“ 

Zkusíme-li „milovat nepřátele“ podle běžných představ – nechávat si vše líbit, polykat slzy a stále jen odpouštět, zjistíme, že to nejde.
Potkal jsem řadu lidí (většinou žen), kteří stále jen ustupovali, ale nikdo z nich nebyl vyrovnaným a spokojeným člověkem, nýbrž obětí. Ani ten druhý k boží podobě nerostl.

Pokud Ježíšova slova jen přečteme, těžko jim porozumíme.
Ježíšovo vyučování trvalo řadu hodin. Po každém Ježíšově výroku následovala rozprava s učedníky, každý se mohl ptát.
Je třeba si přečíst Mt 5.-7. kapitolu, tam je Ježíšovo učení popsáno podrobněji.

V „horském učení“ u Matouše a v Lukášově „učení na rovině“ jsou stručně popsány zásady jednání Ježíšových učedníků. V dalším textu evangelia pak Ježíš podrobně vysvětluje a svým jednáním s lidmi ukazuje, proč a jak to myslí.
Říkali jsme si, jak židé rozumí Desateru. Hospodin jim řekl: „Až mě poznáte, zamilujete si mě celou svou bytostí. Budu o vás tak pečovat, že nebudete krást, lhát, zabíjet …, nic vám nebude chybět.“
Ježíšovi učedníci byli Ježíšovým jednáním s lidmi nadšeni a rádi od něj jeho vztah s druhými přijímali.

Také je zapotřebí znát, co Ježíš jednotlivými pojmy míní ... 

Co znamená: „Tomu, kdo tě udeří na pravou tvář, nastav mu levou“?
Nechal se Ježíš tlouci? (Nepleťme k tomu ukřižování – to je jiná záležitost!)
Bystřejší učedník připomene jiná Ježíšova slova: „Když vás budou pronásledovat v jednom městě, prchněte do jiného.“ (Mt 10:23) Nejsou to protichůdné informace?
Která z nich platí?
Ježíš se v Nazaretě nenechal utlouci, unikl z obklíčení. Při výslechu před veleradou, když dostal facku, se bránil, nenechal se bít, nenastavil druhou tvář. 

Pokud se nám některá místa v Bibli jeví jako protikladná, je pravděpodobné, že jim špatně rozumíme.
Naši předkové Bibli nečetli a i my si z ní vybíráme jen to, co se nám líbí. 

„Nastav druhou tvář“ rádi kázali mocní, nadřízení podřízeným a chlapi ženám. To se snadno radí druhým.
Duchovní nedostatečně vyučovali lidi a ti se neptali (například co znamenají Ježíšova slova: „Otče, neuveď nás do pokušení.“?).

Kdo chce Ježíšovi porozumět, ať si porovná jeho následující slova:
 –	„Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho mezi čtyřma očima; dá-li si říci, získal jsi svého bratra. Nedá-li si říci, přiber k sobě ještě jednoho nebo dva, aby `ústy dvou nebo tří svědků byla potvrzena každá výpověď´. Jestliže ani potom neuposlechne, oznam to církvi; jestliže však neuposlechne ani církev, ať je ti jako pohan nebo celník.“ (Mt 18:15-18)
 –	Petr se Ježíše zeptal: „Pane, kolikrát mám odpustit svému bratru, když proti mně zhřeší? Snad až sedmkrát?" Ježíš mu na to odpověděl: „Pravím ti, ne sedmkrát, ale až sedmdesát sedmkrát.“ (Mt 18:21-22)
 –	„Když tvůj bratr zhřeší, pokárej ho, a bude-li toho litovat, odpusť mu. A jestliže proti tobě zhřeší sedmkrát za den, a sedmkrát k tobě přijde s prosbou: `Je mi to líto´, odpustíš mu!“ (Lk 17:3)
 –	„Otče, odpusť nám naše dluhy, jako jsme i my odpustili těm, kteří se provinili proti nám.“ (Mt 6:12)
 –	Pravím vám: „Nebude-li vaše spravedlnost o mnoho přesahovat spravedlnost zákoníků a farizeů, jistě nevejdete do království nebeského. Slyšeli jste, že bylo řečeno otcům: Nezabiješ! Kdo by zabil, bude vydán soudu. Já však pravím, že již ten, kdo se hněvá na svého bratra, bude vydán soudu; kdo snižuje svého bratra, bude vydán radě; kdo svého bratra zatracuje, propadne ohnivému peklu.
 –	Přinášíš-li tedy svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar.
Dohodni se se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce žalářníkovi a byl bys uvržen do vězení. Amen, pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře.“ (Mt 5:20-26)

Do nebe nemůže nikdo, kdo nebude Ježíšovým vyučeným učedníkem.

Porovnejme si, jak se Ježíš choval u Kaifáše, Piláta a Heroda.

„Nastav druhou tvář, tomu, kdo ti křivdí a ubližuje,“ rádi kázali mocní slabým, nadřízení podřízeným a chlapi ženám. To se snadno radí druhým.
Duchovní nedostatečně vyučovali lidi a ti se neptali (například co znamenají Ježíšova slova: „Otče, neuveď nás do pokušení.“?

Řada manželů si řekne: „Přece jsme křesťané, nesmíme se hádat.“ Jenže, jak si nečistíme své vztahy, každý si zapisujeme do své paměti a svého srdce zranění, křivdy a dluhy toho druhého. A seznam naší trpkosti narůstá.
Odpouštět bez smíření (uznání viny, prosby o odpuštění a úsilí o nápravu) nefunguje.

Křesťanské manželství nastává, řídí-li se oba manželé Ježíšovou moudrostí, přijmou-li jej oba jako svého Učitele, Architekta svého manželství a Lékaře svých duší.
Chci-li Ježíšovi porozumět – líbí-li se mi jeho přístup k lidem, chci-li jej následovat, jako jeho první učedníci – pak nemohu přeskakovat místa v evangeliích, kterým nerozumím. Když jim porozumím, a vyzkouším si urovnat spory podle Ježíšových pravidel, pak se mi bude křesťanství líbit.

Vracím se k Ježíšově radě: „Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho.“ Ježíš k ní ustanovil tři kola domluvy. „Dá-li si říci, získal jsi svého bratra.“

Každý má právo být slyšen, nikomu nemáme odpírat možnost se obhájit.
Pokud to někdo nedodrží: „Ať je ti jako pohan nebo veřejný hříšník.“ (Nezdravte ho, nemluvte s ním, nedávejte mu práci.)
K tomu je třeba si osvěžit v paměti, jaké postavení měli mezi Izraelity cizinci, přistěhovalci a hosté. A jakých dobrodiní se dostávalo svobodným Izraelitům. (A jaká práva a jaké povinnosti měli jedni i druzí.)
Budeš-li jednat jako Ježíšův učedník, jsi příjemcem velikých božích darů. Odmítáš-li se smířit, nechceš-li s druhým jednat tak, jako Ježíš jedná s tebou, pak se svým nedobrým jednáním vylučuješ ze společenství učedníků.

Pokud budeš jednat tak, jako Ježíš jedná s tebou a jak ti radí, pak se vy rozhádaní a znepřátelení můžete smířit, můžete se znovu obejmout a „nastavit jeden druhému tvář k políbení“. 

K promyšlení a pochopení Ježíšových slov v Horském učení slouží biblické hodiny, nedělní kázání k tomu nestačí. 

Kdo si nevšímá závratného Božího přátelství, nemůže mít sebe sama rád, jako jej miluje Bůh.
Do lásky k druhému se v nejlepším případě nutí jen ze svých sil.

Bůh svou nevěstu opečovává nekonečnou láskou.
A jako se milující manželé rádi věnují svým dětem, tak se my – kteří smíme patřit do množiny boží Nevěsty – s Bohem věnujeme ostatním lidem i všemu, co vyšlo z jeho ruky.

Biblický Ráj znamená – rozkoš. Bůh nás i skrze Ježíšovo učení zve k ochutnávání rozkošných rajských vztahů už tady na zemi.

	2007
7. neděle v mezidobí       1 Sam 26:2-23       1 Kor 15:45-49       Lk 6:27-38       18. února 2007

David je svatým králem Izraele. Přes všechna provinění. Objevil skvělou pomoc nabízenou Hospodinem. Stojí o jeho rady a drží se jich. Například: „Nevztáhneš ruku na Hospodinova pomazaného.“
Bůh nás vede k velikosti. 

Evangelium nám dnes nabízí další porci z „Horského kázání“.
Před dvěma roky jsme si dopřáli tři biblické hodiny na otázku „nastavení druhé tváře“. Došli jsme ke krásné, svěží, vznešené biblické moudrosti.
Zatím jsme nezískali všechno, co je třeba k novozákonní – nejúčinnější obraně proti zlu. Ale už trochu víme, co má Ježíš na mysli slovy: „nastavit druhou tvář.“ Jeho slova nám už nejsou nesrozumitelnou šifrou.
Začali jsme obranou proti zlu (v nás i okolo nás), tak, jak ji nabízí Bible. Všímali jsme si, že prorok nemusí bát zavražděn – Eliáš, Elizeus, se nedali. Ježíš nebyl fackovací panák. Vede nás ke statečnosti a hrdosti. (Jeho smrt má jiný význam než jí podkládáme.)

Ježíšovo učení je vyšší školou. Slovům: „Milujte své nepřátelé“, neporozumím bez základní školy Mojžíšovy.
Mám-li s druhým spor, mám hledat, kdo má pravdu. Budu-li si myslet, že pravdu mám já, budu v druhém vidět nepřítele a nepomůže mi: „já ho musím milovat“. Nepovede se to, navíc zůstanu zbabělcem a ještě si budu nalhávat, jak jsem ušlechtilý.
Bez porozumění Starému zákonu neporozumím Novému.
Tím chci jen něco z dnešního textu poodkrýt, abych vás nalákal k zajímavým objevům pro život.

Vrátím se k blahoslavenství z minulé neděle. Osnovy liturgických textů by nám toto téma nabídly až za rok a to si nikdo nemůže pamatovat co jsme probírali 11. února 2007.

Co znamená „blahoslavení chudí“?
Tušíme, že by nestačilo, kdyby si chudý člověk řekl, nemám peníze, tak jsem na tom dobře, to už jsem skoro v nebi.
Za Ježíšem přišel bohatý mládenec a Ježíš mu řekl: „Rozdej vše co máš a následuj mě“.

Ale na Ježíše se šel podívat také Zacheus. Ten chtěl Ježíše alespoň vidět, a protože byl veřejný hříšník, nemohl jít dopředu mezi lidi. Byl celník, osoba neoblíbená, a protože byl malé postavy a zezadu by nic neviděl, vylezl na strom.
Ježíš šel okolo, pod stromem se zastavil a řekl: „Zachee, pojď dolů. Budu u tebe večeřet.“
Ježíše čekalo mnoho lidí – jeho příchod byl ohlášený. U starosty, na faře, u sestřiček v klášteře nebo u někoho z radních se chystala večeře. Už se scházeli různí hosté, včetně těch, kteří se těšili, že si Ježíši „posvítí na zoubek“, co je vlastně zač.

Jenže Ježíš se pozval Zacheovi. (První zázrak byl, že Ježíš věděl, kdo je Zacheus, jak se chlap na stromě jmenuje.)
Všichni reptali: „Có, Zacheus je největší lump.“
Nejvíc ti, kteří se Ježíše někde o kus dál nedočkali – k Zacheovi se šlo jinudy, než k panu starostovi, ten možná bydlel na jiné straně města.
Reptali i ti poblíž Ježíše a Zachea: „Je nehorázné, že rabi jde ke kolaborantskému vyděrači – dávno měli Zachea zélóté podříznout, aby od něj byl pokoj.“
„Fuj, jít k takovému lumpovi, to je výsměch všem nám slušným, poctivým a zbožným Židům. Však mu ukážeme; plíst se do náboženství, ať se drží své tesařiny.“

Zacheus měl obrovskou radost. (Dobře věděl, jaký je zločinec, stal se výběrčím daní pro okupanty a vydělával na tom veliké peníze.)
Ani ve snu by ho nenapadlo, že by Ježíš mohl přijít právě do jeho domu. Chtěl Ježíše jenom vidět, chtěl vědět, jestli má nějakou naději. Byl si vědom, že je hříšník a slyšel, že Ježíš dává hříšníkům příležitost k nápravě, že je tvrdě nevylučuje ze společnosti, dokonce odpouští hříchy.
Zacheus si myslel, že se mu podaří nějak proklouznout k Ježíšovi a poprosit ho, aby mu odpustil. Ale ani ve snu jej nenapadlo, že se stane to, co se stalo. Že by jemu mohl Ježíš říci, budu u tebe večeřet.

Nepřehlédněme: Zacheus, veřejný hříšník, nejvyšší výběrčí daní, člověk lačný peněz, švindlíř, tento člověk, který doposud lpěl na penězích, říká: „Pane, polovinu svého jmění dávám chudým, a jestliže jsem někoho ošidil, nahradím mu to čtyřnásobně“.
A Ježíš řekl: „Dnes přišlo spasení do tohoto domu“.
To samozřejmě řekl těm reptalům, kterým se nelíbilo, že Ježíš nešel k některému ze vznešených občanů, ale k tomuto nenáviděnému, odpornému vydřiduchovi. 

Porovnejme se Zacheem bohatého mládence. Tomu Ježíš říká: „Rozdej všechno, co máš a pojď za mnou“. A když mladík otráveně odchází, Ježíš říká: „Tento člověk nevejde.“
Učedníci mladíka znali a skoro se s Ježíšem pohádali, že takový dobrý, zbožný člověk, nevejde. Ježíš opakuje: „To spíš projde velbloud uchem jehly …“
Zacheus říká: „Co jsem ošidil, nahradím čtyřikrát a půl majetku rozdám.“
Proč mu Ježíš neřekne, kamaráde, musíš rozdat všechno?
Není toho třeba.

Bohatý mládenec potřebuje být chudý, potřebuje rozdat všechno, neboť je bohatý duchem (je nafoukaný na svou dokonalou zbožnost). Je to člověk, který má své společenské postavení (je třeba členem velerady), má svoji pověst.
Ježíšův požadavek jej odhalil. Dokonce i kdyby mladík rozdal všechno (a nezměnil by se vnitřně), tak by stále myslel farizejsky. (Farizeové nebyli bohatí lidé.) I bez majetku by si zakládal na své úrovni.
Zacheovi Ježíš neříká, rozdej všechno. Není to třeba.

Lazar nenabídl polovinu majetku chudým, byl také bohatý a byl Ježíšův přítel.

Je třeba si všimnout, že někomu se otvírá záchrana až ocitne-li se v životě v tvrdé situaci. Potom pro něho může platit: „Blahoslavení v nouzi, blahoslavení chudí (na peníze), trpící, hladovějící atd.“ 

Ovšem, pokud člověk poctivě přemýšlí, je sám se sebou (zdravě) nespokojený, je „chudý duchem“, pak nemusí trpět, nemusí mít nouzi, bídu atd.

Zacheus si byl vědom svých hříchů.
Lazar si byl vědom svých hříchů, slabostí, a proto mu Ježíš nemusí říkat, rozdej majetek.
Zacheovi nemusí říkat, to je málo, rozdej zbytek.
Zacheus je chudý duchem, a proto nemusí být chudý i fyzicky.
(Nejde jen o chudobu, ale také o utrpení, trápení a nemoci.)

Ty, kteří nechtějí přemýšlet (to platí obecně, i ve vztahu s Bohem), často čeká chudoba fyzická, duševní i duchovní, utrpení, nouze.
Přísloví říká: „Nouze naučila Dalibora housti“. Často až trampoty, bída, utrpení, donutí člověka k přemýšlení. Říkali jsme si, jakákoliv nouze nám má být pobídkou, stimulací k tomu, abychom „se zvedli“, hledali, vykročili.

Ale je zde ještě další, jiný stupeň chudoby ducha.
Zkusím nejprve použít jiný, pomocný obraz. Místo bohatý, řeknu sytý. Místo chudý použiji hladový.
Jsme-li sytí, nemáme chuť jíst dál.

Betlémští pastýři, byli nevzdělaní a na nic si nehráli. Měli chuť k jídlu. Když jim andělé nabídli návštěvu malého Mesiáše, utíkali do Betléma.
Teologové v Jeruzalémě věděli, kde a kdy se Mesiáš narodí, ale do Betléma nešli. Byli sytí svou teologií a úřadem.
Mudrci od východu byli velice vzdělaní, ale ještě měli chuť k jídlu, vydali se na cestu (nechali si ještě místo na zákusek, nepřecpali se zbožností).
Saduceové měli svou bohoslužbu v chrámě a 5 knih Mojžíšových (poklad nad jiné, luxusní stravu) a byli sytí liturgií a poznáním. Farizeové měli celou hebrejskou Bibli (luxusní stravu), ale už se do nich nevešlo ani sousto (Ducha božího). Byli sytí literou! A svou zbožností.

Ale ještě to jde dál.
Apoštolové byli nejlepšími učedníky Ježíšovými (Marie a Jan – Předchůdce Páně byli ještě lepší). Všichni apoštolové umřeli mučednickou smrtí. Jen jeden ne (mimo Jidáše), Jan – Miláček Páně. Pokusili se ho zlikvidovat, hodili ho do vařícího oleje, nic nepomohlo, tak ho vyhostili na Patmos, kde zemřel přirozenou smrtí.
Je to jediný apoštol, který stál pod křížem. Tady jsme právě u toho, Jan jediný z apoštolů pochopil smysl Kristova kříže. 

Jediný z učedníků stál pod křížem, jediný z nich nemusel na kříž. 

Je-li člověk chudý duchem, nemusí trpět a nemusí být chudý fyzicky. (Mimochodem, Jan byl z dobře zabezpečené rodiny, doma nouzi neměli.) Bůh nás vede k nejvyššímu a trvalému bohatství, ale přeje nám i ta bohatství, která budou nahrazena krásnějšími.
8. neděle v mezidobí

	2022
8. neděle v mezidobí       Sir 27:5-8       1 Kor 15:54-58       L 6:39-45       27. února 2022

„Může slepý vést slepého“?
(Kolikrát jsme ta slova slyšeli? Jak jsme jim porozuměli?) 
(S dětmi se dají doma ta slova promýšlet ...)

V příběhu o uzdravení slepého od narození (J 9:1n) je mistrně ukázáno, kdo zůstává slepý a kdo může být uzdraven z hříchu. 

U proroka Ezechiela ve 33:1-9 čteme o poslání proroků.
Politici mají střežit svobodu, spravedlnost a bezpečí druhých.
Jak to, že politici (mimo senátora Pavla Fischera) podcenili zločinnost Putina? Neuhlídali mír. 

Církevní představení nejsou o nic osvícenější než politici.
Tváří se, že mají dobré spojení s Duchem svatým, vyzývají nás k modlitbám, které ale nefungují. Nevyučují Boží lid. Kdy s námi hledali porozumění vážnému Ježíšovu varování: „Pozor na vlky, divoké svině a psy, zmije a vlky v rouchu beránčím?“ 

Jsme slepí, naše nezřízená závislost na blahobytu nám zakrývá oči. Putinova válka usvědčila z naivity každého, kdo byl napadením Ukrajiny překvapen. Válka na Ukrajině přece začala okupací Krymu (Hitler se také nespokojil s krádeží Sudet.) Kdo neplakal s matkami tisíců zastřelených Ukrajinců, ten nerozumí Ježíšovu slovu: „Blahoslavení plačící,“ (samozřejmě, že nejde o prolévání slz)...
Kdo se jen modlil za mír na Ukrajině, nekonal a nekoná, nerozumí biblické modlitbě. 

„Není žák nad učitele ...“
Mám-li učitele, který ví víc než já, zajímá mě především jeho názor. Boží slovo je život zachraňující, nechci a nemohu je opomenout, pomáhá nám porozumět mnoha věcem.

Toužím-li po poznání, po nejvyšší moudrosti, pak se nespokojím jen s porozuměním tomu, co se v určitém biblickém příběhu odehrálo, nebo co Bůh říká, ale hledám, kde stojím a kam se mám postavit. Ke spravedlivému jednání potřebuji porozumět smyslu božího slova.

„Podle ovoce se pozná strom i člověk. Z trní se nesbírají fíky …“
Už Jeremiáš napsal: „Může Kúšijec změnit svou kůži? Či levhart svou skvrnitost? Jak vy byste mohli jednat dobře, když jste se naučili páchat zlo?“ (Jer 13:23) 

Podobně mluví 1. čtení.

Nikdy jsem si nehrál na politologa nebo prognostika, jen jsem upozorňoval na nebezpečí. 

Jaké ovoce Ježíšovy péče máme nést v současné evropské válce?

Především uznat své selhání. 

Ve Vladimíru Putinovi jsme – přesto, že rozpoutal už několik válek a roky vraždí novináře a své odpůrce – nechtěli vidět válečného zločince. 

Za 2. světové války nacistického protektora Reinharda Heydricha za jeho válečné zločiny naši bojovníci (počítáme-li mezi ně i prezidenta Beneše) právem odsoudili a popravili. 

Studenti Jan Palach a Jan Zajíc se v r. 1969 se na protest proti sovětské okupaci Československa upálili.

Ukrajinci jsou mnohem chudší než my. Ale bojují za své děti a vlast. Jsou stateční a hrdí. Obdivuhodní!
Ukrajinský prezident je hrdinou, zůstává v zemi a se zbraní v ruce povzbuzuje národ.
Nepateticky volám: „Sláva Ukrajině! Sláva hrdinům!“

Děkujeme ostatním národům za pomoc Ukrajincům.
Děkujeme Bohu za soudržnost Evropanů.

Vážíme si všech Rusů, kteří – přes ohrožení – protestují proti Putinově válce (už 600 000 jich podepsalo petici proti válce).
I my se potřebujeme narovnat. 

Život druhého, svoboda pro všechny a solidarita s ponižovanými, jsou hodnotami, pro které jsme ochotni obětovat víc než jen kus našeho bohatství.

Každý z nás má možnost Ukrajincům pomáhat. Možností je mnoho. 

Češi jsou opět štědří a solidární s potřebnými. Každému ochotnému děkujeme.

Žádáme politiky, aby použili všechny možnosti ke zkrocení šíleného agresora. (Putin nezřízeně dychtí po absolutní moci, je zahleděn do své šílené moci. Nemá svědomí, nezná ohledy, nemá soucit, nezná slzy.)
Ceníme si každého politika, který prohlédl a pracuje pro dobou věc.

Ruští vojáci nevědí, do čeho jsou posláni. (Potvrzují to výpovědi ruských zajatců na Ukrajině i moje zkušenost s tankistou poslaným s ostatními tankisty 21. srpna 1969 na naše lidi demonstrující proti sovětské okupaci o rok dříve.)

Všímejme si lidí, kteří vědomě nebo nevědomě patří do ruské páté kolony (ti nevědomí jsou možná ovlivnitelní k prokouknutí). Nikoho ovšem nechceme věšet na kandelábry.

A hlavně se snažme porozumět boží moudrosti, hledejme, v čem jsme slepí před božím varováním – vyvarujeme se tak řadě vážných chyb.
Učme se rozlišovat pravdu od lži: v kybernetickém prostoru i v církvi a žít pravdivě.

Kdo jsme slepí a kdo potřebujeme uzdravit Ježíšem?

Příloha:
Odkazuji na text, připomínající novodobou historii Ukrajiny: www.seznamzpravy.cz

	2019
8. neděle v mezidobí       Sir 27:5-8       1 Kor 15:54-58       L 6:39-45       3. března 2019

Bůh nám daroval krásný svět, vybavil nás smysly, dal nám intuici, rozum (schopnost poznávat) a svědomí. Život nás vyzkouší, protříbí, ukáže se, jak obstojíme a kolik moudrosti boží jsme si osvojili. První čtení k tomu přináší zajímavé postřehy. (Čteme-li si úryvky z Bible, vidíme souvislosti i další perly moudrosti.)

K druhému čtení jen podotknu, že v naší společnosti není slyšet o smrti.
Jedna paní, doprovázející lidi v domácím hospici vyprávěla, že nejhůře snášejí fakt smrti čtyřicetiletí lidé, kteří dbali o zdravou výživu – smrt berou jako podvod.
Pro mě mnoho znamená, že po pozemském životě nám Ježíš ještě umožní vyrůst k mnohem větší lásce k druhým lidem – to je krásný program.

 –	V evangeliu čteme další zhuštěná slova z „Ježíšova vyučování“. Jsou určená učedníkům („Vám, kteří posloucháte, …“) – všichni prošli výchovou „Mojžíše“ a „Proroků“. 

Slova: „Může slepý vést slepého?“ jsou srozumitelná. Jen je dobré si uvést příklady.
Ježíšova slova platí nejen o rodičích, kteří se nevzdělávají v tom, jak vychovávat děti. 

Slovům: „Není učedník nad Mistra,“ rozumíme.
Přejeme si, aby děti přerostli své rodiče a studenti učitele. Ale Ježíš je Mistr, kterého nemůžeme dostihnout. 

„Jak to, že vidíš třísku v oku svého bratra, ale trám ve vlastním oku nepozoruješ?“
Snadno vidíme chyby na druhých. A také to, že druhý svou chybu nevidí. Ježíš nám radí, abychom si chybami druhých nechali nastavit zrcadlo, neboť ani my si nevidíme na špičku nosu, natož na záda.
Často nacházím stejné chyby jako má ten druhý? Možná větší nebo jiné trámy. Nikdo nejsme dokonalí. Máme prosit druhé, aby nás upozornili na naše chyby.

Našimi nejčastějšími hříchy, jsou ukvapené soudy o druhých.
Na druhých vidíme, že si často vytýkáním chyb jiným, hojí své mindráky. Často jednáme stejně. Proto nemáme soudit druhé ukvapeně.
Dostali jsme rozum, máme se učit rozlišovat špatné od zlého – viz první čtení.
Bůh je velkorysý a dobrý ke všem. I my se snažíme s lidmi jednat dobře a přejícně, ale také máme být obezřetní. Někteří lidé jsou nedospělí, nespolehliví, zištní, lstiví, nebezpeční. Vůči nim se musíme mít na pozoru. Ježíš k tomu u Matouše říká: „Nedávejte psům, co je svaté. Neházejte perly před svině, nebo je nohama zašlapou, otočí se a roztrhají vás.“ Slepá důvěra, nebo naivita jsou nebezpečné.
Právem vedeme děti k opatrnosti vůči neznámým lidem.

Vybírej si pečlivě přátele a svého budoucího partnera nebo budeš zklamán.
Máme být opatrní a uvážliví. Potřebujeme se učit umění hodnotit jednání druhého spravedlivě a podle Písma.

Před týdnem jsme slyšeli, že nemáme druhé soudit, dokud je nevyslechneme – máme povinnost jim dát možnost obhajoby.
Pokud nechválím druhého (zanedbávám-li dobrořečení o druhém) a jen druhého kárám, jsem nepříjemný.
A než budeme druhému radit, co má zlepšit nebo napravit, máme si nejprve svou radu vyzkoušet na sobě, zda je použitelná. A dát druhému dobrý příklad.
Jinak se budeme hádat.

Chyby druhého mi mohou být výstrahou. Mám počítat s tím, že to, co vidím na druhém, on vidí na mně. Tak, jako druhý nevidí své chyby, tak ani já nevidím své chyby.
Není snadné se nedívat na druhé lidi s patra. Budu-li kritický a spravedlivý k sobě, budu spravedlivý i k druhým.
Naše svědomí je sítem, které nám umožňuje růst. Podle velikosti ok na sítu používaném na sebe, mám posuzovat sebe, nemám na jiné používat jemnější síto než na sebe.
	1. neděle čtyřicetidenní

	2022
1. neděle čtyřicetidenní       Dt 26:4-10       Ř 10:8-13       L 4:1-13       6. března 2022

První čtení nám připomíná jediný způsob daru „pro Hospodina“ „přinášení“ – korban. „Bože, díky tvému požehání (péči) se mi urodilo desetkrát víc, než přináším pro potřebné, kteří neměli takové štěstí jako my.“ 

K druhému čtení.
Slovo boží známe, některá slova známe zpaměti. Například „Otče, buď vůle tvá.“ Ale máme zkoumat, co boží slova znamenají, co jimi Bůh myslí, jaké jsou boží úmysly a plány. Máme je přijímat do svého srdce, „do rukou a nohou“, přijmout je do svého jednání. 

K evangeliu.
Ježíš nás přivádí do Náruče boží (porozumění a důvěra je první životadárnou hodnotou).
Nevědomost je příčinou mnohého zla.

Ježíš nás také varuje před zlem a učí nás, jak včas rozpoznávat nebezpečné lidi (vlky, divoké svině, potulné neochočené psy, zmije a vlky v rouchu beránčím) a jejich lsti.
Evangelia nás varují před svody zla, popisují hlavní návnady pokušení. 
Dychtění je rakovinou srdce. Máme si ji hlídat. Ten, kdo dychtí po majetku, po moci a významném postavení (slávě), je ohrožen. 
Máme učit své děti, aby prohlédly tyto a další nástrahy a nepadly do pasti.

Se Zlým nejde vyjednávat a nelze s ním koketovat. 

Co se stane s tím, kdo se vydá cestou zla? Začne lhát, až si uvěří. Ďábel se prohlašuje za vládce světa (někteří kosteloví lidé mu to věří, nevšimli si, že ďábel lže). 
Násilník vždy straší oběti. (Pár nacistických vojáků ovládalo tisíce židů. Putin straší Ukrajince i západní svět.

 –	Proti zlu se máme stavět. 
Ježíš nám znovu ukázal, jak se ubránit zlu bez použití násilí. (Srov. L 4:28-30; J 18:4-6; Sk 13:9-12)
O této možnosti ani nemluvíme a neosvojili jsme si ji.
Místo toho propadáme strachu. Hitlerovi jsme zbaběle dovolili všechnu tu nevypsatelnou hrůzu války a vyhlazování židů. (Nechceme myslet na léta pronásledování židů od křišťálové noci až po plynové komory? Jakou naději měly židovské matky dětí? Nechceme si přiznat, že jim zoufalé modlitby nepřinesly záchranu.) 
Klepeme se strachem před Putinovými výhružkami a strkáme hlavu pod zbožný polštář. 

Obdivuhodná pomoc Ukrajincům nás ctí. Děkujeme každému, kdo pomáhá.

Ale my, Ježíšovi učedníci, se potřebujeme také poctivě ptát, kde jsme ustrnuli.
Umíme zopakovat Ježíšova slova: „Takový duch nevyjde jinak než modlitbou a postem,“ (Mt 17:21; Mk 9:29) ale čteme je pohansky. 

Válka v Ukrajině nás usvědčuje, že jsme opět jako křesťané selhali. Mlčeli jsme. Proto na ní máme svůj podíl viny.
Naše křesťanství nesolí, nemáme ve společnosti patřičné uznání Ježíšových učedníků. Naše výzvy k míru jsou bezzubé, nemáme žádnou autoritu.
Naše prohlášení o modlitbách za mír jsou pro veřejnost nevěrohodná, jejich slova jsou naivní a málo inteligentní.

Patříme k těm, kteří říkají, že by měl někdo Putina sejmout.
Rusové říkají: „Měl by nás Putina zbavit Západ.“
Jiní říkáme: „Měl by ho odstranit někdo z jeho gardy.“
My bychom nebyli proti, kdyby Putina zlikvidoval Bůh (politicky by to bylo neutrální).
Ale jak pracujeme proti zlu my?
Kolik ruských generálů odmítne Putinův rozkaz zabíjet a prostřelí si raději hlavu?
Jak bychom se chtěli v takové situaci zachovat my? Jak si trénuji svou odvahu?

Přiznáváme, že my, Ježíšovi učedníci nejsme svému Učiteli ve světě mnoho platní. Naše křesťanství je bezzubé. Neumíme se Ježíšovsky bránit zlu bez násilí. Vezmeme-li zbraň do ruky, je to nekřesťanské.
Ovšem nebránit ohrožený život je zbabělé. (Ničím neopovrhuji snad víc (i u sebe) než zbabělostí a lhostejností.)
Bránit se proti zlu podle Ježíše vyžaduje mnohem větší odvahu.
(I Gándhí řekl, že by vzal do ruky zbraň, kdyby nepomohly všechny ostatní možnosti.)

Znovu vyznávám:
 –	Nekonal jsem, co jsem měl vykonat!
 –	Nedržíme se tebe, Bože, a necháváme se přemáhat strachem.
 –	Děkujeme ti, Bože, za Ukrajince, za jejich odvahu bránit svobodu, životy jejich dětí a svou zem. Jsou chudší než my a nespoléhají zbaběle za druhé.
 –	Chceme se, Bože, více držet tebe, vzdorovat strachu, přijmout odhodlání ke svobodě a odpovědnosti, udržovat si je a za nic jiného je neprodat.
 –	Prosíme tě k tomu, Bože, o pomoc.

Statečnost Ukrajinců je umožněna jejich nevelkým bohatstvím. Také je drží vztah k půdě, která je živí.
My jsme rozmazlení, náš majetek nám svazuje ruce.

Znovu připomínám, že jsme odpovědní za své poznávání.
Patří k tomu i trocha vzdělání v historii Ukrajiny.
A pěstování kritického myšlení. Máme rozumět historickým selháním.
Němci byli spoluodpovědní za činy Hitlera, Rusové jsou odpovědní za Putina. My za prezidenta Zemana. Kdo to nechce vědět, podporuje zlo. 

Válka na Ukrajině pomohla mnohým lidem v Evropě a na Západě prohlédnout. Nezapomeňme na tuto zkušenost.
Známe Ježíšovu radu a držíme s jí: „Radím ti, abys u mne nakoupil zlata ohněm přečištěného, a tak zbohatl; a bílý šat, aby ses oblékl a nebylo vidět tvou nahotu; a mast k potření očí, abys prohlédl.“ (Zj 3:18)

	2019
1. neděle čtyřicetidenní       Dt 26:4-10       Řím 10:8-13       L 4:1-13       10. března 2019

Už první čtení (celá kapitola je skvostná) nás může nasměrovat správným směrem k dalšímu porozumění Velikonoc.
Židé neznají pohanskou oběť, ale přinášení (zaslíbeného, odděleného – korban). 

Hospodin vysvobodil Izraelity z egyptského otroctví a řekl jim: „Těšte na bohatou úrodu země, kterou jsem daroval vašim otcům. Prvotiny nebo desátek z úrody oddělíte a přinesete do svatyně a budete se těšit z mého požehnání. S radostí a vděčností dobrořečili Bohu: „Hospodine (Hospodáři náš), tys nás zachránil z otroctví, díky tobě se mi tolik urodilo, že mohu přinést a dát část své úrody potřebným.“ Přinášení je něčím úplně jiným než pohanská oběť. 

Kolikrát jsme už vyprávění o Ježíšovu pobytu na poušti (a pokušení) slyšeli? Co jsme si z kostela v minulých letech odnesli a k čemu jsme dospěli? 

Vyzvídal jsem, jak lidé pokoušení Ježíše rozumějí ...
Vyprávěl Ježíš tu událost evangelistům?
Jakou představu o tom máme? Vyvlekl ďábel Ježíše na kopec nebo na střechu jeruzalémské svatyně?
Bojíme se otázek?

Královským vyjadřovacím prostředkem Bible je příběh (ne definice, ne video, ale audio). 

Rozumíme pohádkám a moudrým vyprávění, vedou nás k životní moudrosti. 
Na pohádce o „Malém princi“ nás neruší forma vyprávění – cestování po planetách, lidská řeč růže, lišky, hada, … zajímá nás poselství textu. Ale u biblických vyprávění se neumíme od kulis příběhů úplně odtrhnout, obáváme se, že bychom tím zpochybnili pravdivost slova Božího.

Následující „Poznámky“ jsou možná pro pokročilé. Začátečníci by si mohli vyhledat poznámky z dřívějších let.

Ježíš přišel od Jordánu napumpovaný Duchem. Velice se těšil na práci s lidmi.
Vyučoval Izraelity, kteří měli solidní vzdělání „Mojžíše a Proroků“. 

Učedníci se už v mládí učili, v kterých situacích jejich otcové selhali. – Ten, kdo chce u Ježíše prospívat, najde si podle odkazů pod čarou biblického textu k určitým veršům ta patřičná místa. Objeví se mu souvislosti, které použije jako stavební prvky k pochopení Ježíšovy výuky.

Například slyší-li dobrý učedník: „čtyřicet dní“, vybaví se mu řada biblických míst. 

Když nám biblický průvodce poví, že rabíni lidem říkali, že se Mesiáš jednoho dne objeví na střeše chrámu a andělé jej snesou na nádvoří – scéna na vrcholu chrámu se nám objeví v jiném světle. 

Vzpomínáte, co jsme si v minulých letech k Ježíšovu pobytu na poušti říkali?
Ježíš si připravoval osnovu a strategii svého vyučování.
Ze školy si pamatujeme, že něco jiného je pochopit vyučovací látku a něco jiného je o ní mluvit při zkoušení. U učitelů je to ještě výraznější, někteří ovládají svůj obor, ale neumí učit.
Ježíš zná Otce, ale vyučovat o něm v lidské řeči a ukázat jim myšlení Boha je dalším uměním, které pečlivě připravoval. Vše si konzultoval s Otcem – to je modlitbou.
Ježíš byl plný Ducha, těšil se na vyučování a byl tím tak zaujat, že nejedl, nepotřeboval to, nezdržoval se s tím (to známe, když nás něco uchvátí, zapomeneme na jídlo, a nemáme hlad).

Kdo nehledá, co je za slovy evangelia, myslí si možná jen to, že Ježíš se šel na poušť modlit a postit. 

V minulých letech jsme si všimli slov ďábla, tvrdícího, že je vládcem tohoto světa.
Víme, že ďábel lže! Nic mu nemůžeme věřit, roztahuje se ve světě jako by mu vše patřilo a staví se na místo Boha. My se s tím nesmiřujeme, pohotově stojíme na straně Boží proti zlu (a pěstujeme si k tomu odvahu).
Také jsme si všimli, že se ďáblovi v pekle po Bohu a nebešťanech nestýská. 

V situacích, ve kterých Izraelité selhali, Ježíš – jako člověk obstál. Ukazuje nám, jak se pokušení bránit. Vysvětluje nám, že ďábel je inteligentnější a má větší moc než my, vysvětluje nám, jak a v čem nám může škodit (může nám vymazat náš program v mozku a nasadit nám svůj program), ukazuje nám, jak jsme před ďáblem chráněni. Učí nás „pravidlům bezpečnosti práce“.

Ďábel nemá šanci Ježíše svést. Ale pokouší každého člověka. My starší ze své zkušenosti víme o svých slabých místech i o pokušeních. Známe přísloví: „Není na světě rybička, na kterou není udička.“
Učíme se poznávat příčiny selhávání i praktiky svůdců (skrze prosazování vlastní moci a zájmů) lží, ideologií, propagandou, populismem, reklamami …) 

Prevenci proti svodům známe. Ten, kdo si všímá obrovské Boží štědrosti a péče ví, jak je bohatý, ten se nenechává zlákat falešnými lákadly.

Ďábel má svou osvědčenou taktiku. Je nutné ji znát.
(Mimochodem, ďábel často mluví zbožně, perfektně zná Bibli a rád z ní cituje, aby nás zmátl.)
Ježíš se nenechal svést.
Věděl, jak se lidem nebude chtít jej volit.
Věděl, že se kvůli němu rozdělí lid boží, farnosti i rodiny.
Trápil se tím, že bude zničena jeruzalémská svatyně, i svaté město.
Věděl, že na něj nedáme a budeme stále pronásledovat nevinné i v jeho jménu.
Ježíš věděl, že lidé milují záře reflektorů, náboženské parády, rádi vyhledávají zázraky a senzace. Věděl, že kdyby přišel v rouchu krále nebo velekněze, lidé by mu tleskali.
Věděl, že kdyby „z kamení udělal chléb“, davy by jej milovaly. 
Ale Ježíš žije každým slovem z Otcových úst.
Odmítl jakoukoliv manipulaci s lidmi. Odmítl účelově vykonat zázrak. Je svobodný a svobodu každému přeje.

Kdyby Ježíš sestoupil z kříže – to bylo další pokušení – i ti, co řvali: „Ukřižovat“, by znovu skandovali: „Hosana, Synu, Davidovu.“
Dál by mohl stát Jeruzalém a Římané by neukřižovali desetitisíce židů ...

Ježíš před svody obstál. Nám lidem ukazuje jak v nich obstát.
Ježíš zakouší přátelství Otce a doplňuje si dostatečnou hladinu radosti z porozumění Otci.
Na svody odpovídá slovem božím.

	2016
1. neděle čtyřicetidenní       Dt 26:4-10       Ř 10:8-13       Lk 4:1-13       14. února 2016

Otázka z minulé neděle: „Jaký je nejnebezpečnější hřích podle Ježíše“? 

Biblická čtení potřebuji uvést.
Od popeleční středy se připravujeme na slavení Velikonoc.
Jak jste v dětství tento čas prožívali? 
Líbí se „postní doba“ vaším dětem nebo vnukům? Co si mohou myslet, slyší-li v kostele: „Ježíš trpěl rád“? Co jim na to říkáte? („Dědečku, tomu se dnes říká masochismus.“)

Pro židy jsou Velikonoce slavností božího milosrdenství, věrnosti a svobody. Hospodin jim nabídl největší míru přátelství – manželství (proto o Velikonocích čtou biblickou knihu milostné poezie „Píseň písní“).
Ježíš tuto největší slavnost povýšil na „svatební slavnost Beránka a jeho nevěsty“. (Vyznáváme, že při tom byl zavražděn a že my dodneška jeho nejlepší lidi pronásledujeme).

Je-li manželství nejkrásnějším obrazem přátelství Boha k nám, můžeme Velikonoce přirovnat ke své svatbě nebo k manželskému výročí (ke zlaté, stříbrné, diamantové … svatbě).

Jak se připravujeme na svatbu nebo její výročí?
Nejdůležitější je ptát se sebe sama, zda jsme pro druhého partnerem na patřičné úrovni.
Ptáme se, zda jsem pro rodiče a Boha nějakou radostí (Srov.: „Budeš mu chválou, věhlasem a okrasou, budeš svatým lidem Hospodina“, Dt 26:11. 16-19).
Ptáme se, jak se nám v manželství daří, zda se naším dětem doma líbí. Nebo, zda naše vnoučata mají své prarodiče za „nejlepší na světě“, zda na sebe navzájem máme dostatek času. 

Podobně tomu má být s naší přípravou na slavení Velikonoc.

Velikonoce jsou Ježíšovým vítězstvím nad hříchem, nad smrtí, lží a nenávistí.
Evangelium znamená radostná zpráva, například konec války – mír. Ten nejvíce očekávali vězni koncentračních táborů. Charakteristikou Ježíšova života a jeho díla je radost.

Z tradiční postní praxe mně je před Bohem trapně. 

Lidová zbožnost nás odvedla od porozumění Bohu a těžce náš život pokroutila.
„Smál jsem se v kostele“, pokládalo zpovědní zrcadlo za hřích.
V semináři nám spirituál říkal: „Ježíš se nám ve všem podobal, ale nikdy se nesmál.“
„Tomu nevěřím“, hlasitě jsem namítal, „kdyby se Ježíš nesmál, nechodily by k němu děti.“

V kostele se s vážným obličejem pokleká, prkenně uklání a okuřuje. (Inu, k „zpřítomňování Ježíšovy oběti“ patří smrtelná vážnost.) Vyhnali jsme radost z kostelů, často i ze života. 
Až před léty se vedla vážná diskuse, zda humor patří do kostela. (V církvi se dovoloval jen „katolický“ – podvázaný – druh humoru.)

Se Stvořitelem máme podobný vkus, líbí se nám rozkvetlý sad, koně, ženy/muži, spravedlnost, věrnost, odvaha, milosrdenství …
Odkud se bere radost? Od ďábla rozhodně ne, ten se jen posměšně šklebí a uspokojuje se trápením druhých. Schopnost radovat se jsme dostali od svého Tvůrce (stvořil nás ke svému obrazu).
Vtip o italské svatbě.
Až s Václavem Havlem přišla radost na Hrad a papežem Františkem do Vatikánu. Radost slavnosti nejen neškodí, bytostně k ní patří.
Biskup Jiří Paďour se rád srdečně a hlasitě smál.

Na velikonoční slavnost se máme připravovat obnovou vědomí, že jsme milované dcery a synové boží. Bůh nám nabídl manželství. Velikonoce jsou výročím svatby Ježíše s námi.
Krása a radost jsou božími dary. Obojí nás má povznášet. Ježíš nám – hříšníkům – nabízí pomoc, abychom si osvojili způsob života božích dětí.
Všechno bohatství je Darem od Boha, jeho užíváním máme oslavovat Dárce. Samozřejmě už děti učíme umění jak bohatství dobře užívat. Ale umrtvování – duchovní kastrace – není cílem ani způsobem života v boží rodině.

K 1. čtení.
V létě jsme po několik týdnů mluvili o umění díkůvzdání. Jak se vám to daří?
Děti skrze péči rodičů, dobré jídlo a další příjemné požitky, objevují svou cenu. Podobně nás Bible učí skrze štědrost Boha a krásu stvoření objevovat jakou hodnotu máme pro Boha. „Pro tebe byl stvořen svět“, říká Tvůrce.
Za každým darem se učíme objevovat dárce, včetně Boha. Boží láska je vynalézavá. Od Boha se pak učíme, co znamená mít rád: být tu pro druhé, aby jim bylo s námi dobře a aby nám bylo dobře s nimi.
O prvotinách jsme také mluvili. Už starozákonní člověk věděl, že Bůh od nás nic pro sebe nepotřebuje. (To pohané přinášeli svým božstvům oběti, aby si získali jejich přízeň nebo je usmířili.)

„Bože, máme proč a zač ti děkovat“, říkali Izraelci po žních. „Desetkrát tolik, než přináším, se mi urodilo díky tvé přejícnosti. Mám víc, než kolik nutně potřebuji k životu. Tyto desátky přináším jako projev vděčnosti – pro potřebnější a abychom měli z čeho společně slavit dnešní slavnost.“

Být opečovávaný a obdarovávaný je velice příjemné. Každý projev boží přízně, kterého si všimneme, nás pozvedá, přispívá k lepší náladě, je nám „antidepresivem“. Přiopíjíme se ne špiritusem, ale Božím Duchem (jeho láskou). Vidíme a zakoušíme, že jsme milovanými dětmi božími.
Ježíš viděl Otce a jeho dary člověku jako nikdo jiný. Byl z toho jako člověk, který ty dary zakouší, nadšený. Celým svým životem projevoval Otci úctu, obdiv, uznání, lásku … Jeho děkování (nejen při jeho velikonoční slavnosti) nad chlebem a vínem bylo podloženo jeho vnímavostí a oceněním v takové míře jako u nikoho z nás.
Od Ježíše jsme získali jiný, krásnější pohled na svět, na druhé i na sebe sama. Od něj víme, kým jsou naše děti. Jsou nejen našimi dětmi, ale navíc i dětmi Božími a sourozenci Ježíše.
Své děti také učíme, aby za vším dobrem viděli nejen přejícnost (a pečlivost a um a poctivou práci) druhých, ale i štědrost Boha – jako osobní dar a pozornost.
Tento přístup je krásný a elegantní.

Říkali nám, že v sobě máme vzbuzovat lásku k Bohu a víru.
Ale jak ze sebe máme ždímat něco, co nemáme?
V takových případech se vždy ptám: „Jak se to dělá?“

Odmala se všechno teprve učíme. Dětmi božími jsme se sice narodili, ale milujícímu vztahu k Bohu a úrovni jednání lidí z královského rodu se máme naučit. Malé dítě lásku k rodičům ještě nezná. Dostalo možnost skrze smysly, rozum a cit postupně lásku svých rodičů objevovat. Ne každé dítě si dá práci s objevováním tohoto bohatství. Ne každé dospěje k vděčnosti rodičům. Lenochovi a sobci se nechce. Podobně je to se vztahem a obdivem k Bohu.

Bible nás učí, jak krásu božího přátelství příjemně objevovat. Bůh to s námi umí. Koho těší přemýšlet a objevovat, kdo je spravedlivý k Bohu, rád na jeho přátelství odpoví svým přátelstvím. 

V Pirkej Avot (výroku Otců) čteme: „Neříkej, až si udělám čas, budu se učit (Tóře), protože možná nebudeš mít čas.“
Nechceme čekat, až nám poteče do bot. Díky Bibli a božímu vyučování máme možnost se učit jak objevovat Lásku Boha k nám, skrze příjemné věci a zážitky. Za všechno nové, za každou příjemnost, můžeme obdivovat projevy Božího přátelství.
Nechci čekat až mně nebo mé děti potká něco nedobrého, ne až budu nemocný a slabý, ne až na smrtelné posteli, ale už teď mohu být bohatý vědomím, že jsem milován a patřím do boží rodiny.
Mohu prosit Boha o pomoc, ptát se: „Bože, pomoz mi objevovat a učit se, jak tě mohu mít více rád.
Kdo umí objevovat krásu světa, kdo objevil přátelství někoho, koho by nevyměnil za jiného, má otevřené dveře k dobrodružnému poznávání Boha. 

Ďábel měl šťastné dětství, nebyl poznamenán „dědičným hříchem, a přesto si začal časem myslet, že ho Bůh nedoceňuje a že by ledacos dělal lépe než Bůh.

Ďábel dokáže svést i některé zbožné lidí, aby si mysleli, že ledacos vědí o Bohu a zbožnosti lépe než Ježíš.

	2013
1. neděle postní       Dt 26:1-19       Řím 10:8-13       Lk 4:1-13       17. února 2013

O účelu Ježíšova pobytu na poušti jsme mluvili. 
Vyprávění o pokoušení je důležité pro nás. 

Všimněme si ale základní věty: „Pánu, svému Bohu, se budeš klanět a jen jemu sloužit.“
Co to znamená?
První čtení nás zve k hledání (je důležité si přečíst celou 26. kapitolu 5. knihy Mojžíšovy).
Ovšem k porozumění smyslu starozákonních oběti si potřebujeme připomenout náboženské představy pohanů.
Proč? Protože Bible (Starý zákon) nás od pohanských představ o Bohu osvobozuje. Uvidíme, nakolik my sami v pohanských představách ještě trčíme.
Pohané si představovali bohy podle svých vládců – ti ale usilovali především o moc, bohatství a slávu. 

Ve starém Katechismu stálo: „Proč jsme na světě? Abychom Pánu, Bohu sloužili a za to se dostali do nebe.“

Bible vyučuje zajímavěji než Katechismus. Abychom Bohu porozuměli, používá Bible našich slov a zkušeností.
Známe rozdíl mezi rodičem a dítětem. Rodiče jsou odpovědní za děti, slouží dětem, ne naopak. Rodiče mají rádi své děti dříve, než si to děti uvědomují. Rodiče se ucházejí dřív o děti než děti o přízeň rodičů.
Nebylo by dobré, kdyby byl rodič dítěti jen kamarádem. Být rodičem je velké a úctyhodné poslání.
(Víme, jak je zlé, udělá-li si rodič ze svého dítěte „partnera“ nebo dokonce „rodiče“, přenese-li na něj nepatřičnou odpovědnost.)
Na dobrém rodičovství můžeme porozumět Bohu.
Bůh o nás pečuje, je za nás odpovědný – sobě samému, slouží nám (ne my jemu), vydává se pro nás, mnoho jej „stojíme“ …
Vždy nás bude mít víc rád než my jeho …
„Bohem jsem já, ne ty“, říká Bůh člověku.
Být Bohem – Rodičem všeho stvoření, Hospodářem být nelze; kdo by mohl na sebe vzít odpovědnost za svět? Vždyť se zdráháme přijmout odpovědnost i za sebe sama a bez božího odpuštění bychom nemohli existovat.

Jak a čím může člověk sloužit Bohu?
Rodičovství je mnohem větším uměním než zvládnutí zaměstnání.
Rodiče nepotřebují, aby je děti denně opěvovaly a klaněly se jim, jako Korejci svému Velikému Vůdci.
Rodiče si přejí, aby děti přijaly to, co rodiče pokládají za nejdůležitější, aby děti objevily krásu služby životu, aby z nich vyrostli pěkní lidé, dobří manželé a rodiče.

Pohané obětují božstvům oběti, aby obdrželi boží přízeň (pohané jsou zbožní lidé).
Oběti Izraelitů mají úplně jiný význam. 26. kapitola Deuteronomia to vysvětluje. 

„Izraeli, svobodu jsi obdržel z mé ruky, při putování na poušti jsem tě živil a tys mi žádné oběti nepřinášel. Ale až se ti poprvé urodí v zemi otců, přineseš prvotiny a desátky a vyznáš: „Naši otcové byli nevzdělanými pohany (bydleli v jeskyních, lezli po stromech …), otročili Egypťanům …
Díky Tvému daru svobody a požehnání se nám urodilo desetkrát více než co přinášíme. Díky Tobě jsme svobodní a bohatí.“
„Izraeli, takto budeš děkovat navždy. (Prvotiny a desátky nejsou daně – ty jsme v pokušení krátit).
Toto bude tvou modlitbou, činem spravedlnosti; pravdivě uznáš, že jsi svůj blahobyt nezískal jen vlastní přičinlivostí.
Dobře víš, že pro sebe nic nepotřebuji, má je celá země, všechny moře i nebesa nebes. Dobře víš Izraeli, že rád dávám. Dám ti víc, než sám spotřebuješ, objevíš radost z dávání, z nezištné služby a solidarity s potřebnými. Láska je čin. Činy – štědrostí a službou potřebným – se mi budete podobat.

Přidáš-li se k mé službě druhým, budeš mým lidem podle mého gusta, díky tobě i ostatní národy objeví, jak je krásné být lidem Božím. Objeví, že božstva jsou nesmysl, objeví, že se mohou svěřit do mé péče, i oni zakusí mou péči, a ochranu. Objeví pravou svobodu a krásu služby druhým.

Připojme si k tomu ještě nařízení o prvorozených a o představení všeho nového Hospodinu.
Hospodin po Mojžíši vzkázal otrokáři faraonovi: „Propusť můj lid“.
Farao odmítl. Až po desáté ráně svolil.
„Když nastala půlnoc, pobil Hospodin v egyptské zemi všechno prvorozené, od prvorozeného syna faraónova, který seděl na jeho trůnu, až po prvorozeného syna zajatce v žalářní kobce, i všechno prvorozené z dobytka.“ (Ex 12:29)

Pak Hospodin promluvil k Mojžíšovi:
"Posvěť mi všechno prvorozené, co mezi Izraelci otvírá lůno, ať z lidí či z dobytka. Je to moje!"
Mojžíš řekl lidu: "Pamatujte na tento den, kdy jste vyšli z Egypta, z domu otroctví. Hospodin vás odtud vyvedl pevnou rukou. 
„Až tě Hospodin uvede do země Kenaanců, jak přísežně zaslíbil tobě i tvým otcům, a až ti ji dá, všechno, co otvírá lůno, odevzdáš Hospodinu. Všichni samečci, které tvůj dobytek vrhne nejprve, budou patřit Hospodinu. Každého osla, který se narodil jako první, vyplatíš jehnětem. Kdybys jej nemohl vyplatit, zlomíš mu vaz. Také každého prvorozeného ze svých synů vyplatíš.
Až se tě tvůj syn v budoucnu zeptá, co to znamená, odpovíš mu: »Hospodin nás vyvedl pevnou rukou z Egypta, z domu otroctví. Když se farao zatvrdil a nechtěl nás propustit, pobil Hospodin v egyptské zemi všechno prvorozené, od prvorozeného z lidí až po prvorozené z dobytka. Proto obětuji Hospodinu všechny samce, kteří otvírají lůno, a každého prvorozeného ze svých synů vyplácím.« To bude jako znamení na tvé ruce a jako pásek na čele mezi tvýma očima. Neboť pevnou rukou nás vyvedl Hospodin z Egypta. …" 
(srov. Ex 13:1-18)

I Ježíšovi rodiče jednali podle tohoto ustanovení. „Když uplynuly dny jejich očišťování podle zákona Mojžíšova, přinesli Ježíše do Jeruzaléma, aby s ním předstoupili před Hospodina – jak je psáno v zákoně Páně: `vše, co je mužského rodu a otvírá život matky, bude zasvěceno Hospodinu´ – a aby podle ustanovení zákona obětovali dvě hrdličky nebo dvě holoubata. (Lk 2:22-24)

Jaký má smysl toto ustanovení o prvorozených? A jak souvisí s naší službou a klaněním se Bohu?

„Izraeli, ode mne jsi dostal zemi, děti a život ve svobodě.
Jenže vaši otcové dali přednost nabídce Egypta. Byli zotročeni.
Kdyby se vaši otcové včas vrátili z Egypta do země, kterou jsem vám dal, nepřišli by o svobodu, nebyli by vystaveni násilí otrokářů, nebyly by zabíjeny Izraelské děti, nebyli by později kvůli nim pobiti prvorození synové Egypta, egyptští vojáci a koně by nezahynuli ve vodách moře.

Proto, Izraeli – abys nezapomněl, jak cenná je svoboda, jak pracná je její obnova, abys nezapomněl na pobité lidi (Izraelity i Egypťany), aby sis napříště svobody vážil a udržoval ji jako životadárný dar – proto vyplatíš každého prvorozeného.

Vaše prvorozené jsem v Egyptě přeskočil. Beze mě, byste už nebyli, nebyly by žádné vaše děti.
Abyste nezapomněli, že svoboda a život je velikým darem,
abyste nezapomněli, že ztráta svobody přináší neštěstí, násilí a smrt,
abyste nezapomněli, že opětovné získání svobody je pracné a je nákladné (osvobození Izraele i Hospodina něco stojí: i pobytí Egypťanů) – proto budeš v každé generaci vyplácet všechno prvorozené, i zvířata.“

Proč se nenecháváme vyučovat Hospodinem?
Proč ustrnout v pohanském myšlení, že je třeba výkonu k tomu, aby si nás Bůh zalíbil?
Proč přehlížíme, že vše, co máme a čím jsme, máme díky Bohu a lidem, kteří nám slouží.

Zapomněli jsme, že nám je vše svěřeno na čas. Veškeré bohatství nám má sloužit k našemu růstu.
Ježíš říká: „Kdo je věrný v malé věci, bývá věrný ve velké; kdo je v malé věci nepoctivý, bývá nepoctivý i ve velké. Učiňte si přítele z majetku, abyste – až majetek pomine – mohli být přijati do příbytků věčných.“ (Srov. Lk 16:9-13)
Zapomněli jsme, že spravedlivé bohatství je také požehnáním od Boha. Že je nemáme jen pro sebe.
Člověka činí člověkem i to, že může sloužit druhému, obdarovat druhého, dávat potřebnému.
(V socialistických domovech důchodců byli lidé velice poníženi. Nic neměli svého, nemohli své návštěvě uvařit ani kávu.)

Bohu nesloužíme svými modlitbami, Bůh nepotřebuje noční modlitby ani žádnou modlitební stráž, ani naše pobožnosti, ani půst ani oběti.
Bůh slouží nám a ne my jemu.
Tím nepopíráme důležitost modlitby a prostředků k přátelství s Bohem. K přátelství patří porozumění, spolupráce, důvěrný rozhovor, vzájemné spočinutí i slavení. Jedno nemůže nahradit druhé. Jako v manželství a rodině.
Cílem je důvěřující vztah. Ten je životadárný a otevřený k druhým.
Cílem je služba životu (v nejrůznějších formách).
Cílem není co nejvíce vlastnit. Ale co nejvíce být požehnáním pro druhé – to je cesta k podobnosti s Bohem.
Bůh má se světem svůj program a my se můžeme do tohoto božího programu zapojit.
Tak můžeme „sloužit Bohu“ ve službě jeho dětem. „Co jste komukoliv prokázali – mně jste prokázali.“

Ďábel boží velikost popírá. My se „klaníme“ Bohu tehdy, když uznáváme jeho přejícnost a požehnání. To je aktem spravedlnosti. Rádi svědčíme o Boží velikosti a štědrosti. Bůh nám dává tolik, že máme z čeho dávat potřebným. 

Ďábel říká, nikomu sloužit nebudu. Boha (a jeho služebníky) pomlouvá a snaží se lživě svádět druhé k sobectví.
Slibuje moc, bohatství a církevní slávu. Lže, nikdy nikomu nedal ani haléř. 

Sám Bůh nám o sobě vypráví, vyučuje nás a vyvádí nás z primitivních představ o Bohu.
Z otroků a poddaných nás povyšuje na královské dcery a syny.
V rodině s radostí slouží jeden druhému.

	2010
1. neděle postní       Dt 26:4-10       Řím 10:8-13       Lk 4:1-13       21. února 2010

Připravujeme se na svátky Veliké noci – Bůh vysvobodil Izraelity z Egypta a stále chrání naši svobodu. Kristus se pro nás obětoval, zvítězil nad smrtí a stále nás zve ke svému přátelství.

Čím větší svátek, tím větší příprava. (Počítali jsme s dětmi, jak dlouho se připravujeme na určité svátky.)
O svátcích slavíme to, kým jsme.
Nejdřív ale potřebujeme vědět, kým jsme.
Pak je třeba se učit správně slavit. 

Kdo jsem? Co ze mě může být? Kým mohu být?
Narodili jsme se do rodiny svých rodičů – to něco znamená.
Pak nám byla nabídnuta nová urozenost – jsme z rodiny boží.
Vážíme si toho a chceme se podle toho chovat. 

Všechna čtení jsou velice lákavá a důležitá …
K pochopení 1. čtení je třeba si přečíst celou 26. kapitolu páté knihy Mojžíšovy, až ke slovům: „Budeš Božím lidem, zvláštním vlastnictvím, budeš mu chválou, věhlasem a okrasou, svatým lidem Hospodina.“ 

Židé o velkých svátcích přinášeli do svých svatyní (později byla už jedna svatyně – jeruzalémský chrám) dary k obětování. Proč? Copak Bůh pro sebe něco potřebuje?

Jedna paní si na mě stěžovala jednomu biskupovi. Když jsme se potkali, řekl mi: „Prý jsi řekl, že by se pět let nemělo používat slovo oběť“. „Josefe, nemáš přesné informace, neřekl jsem pět let ale padesát let. Slovo oběť má v našich představách stále pohanský přídech, raději bychom měli mluvit o obětavosti.“
Pohané si snažili božstva usmířit, naklonit, získat, aby se jim dostalo obdarování a všelijaké přízně. Oběťmi krmili své bohy, vlastně je živili. Přinášeli oběti (dary), aby od nich více získali.
V Izraeli tomu bylo jinak. Hospodin zachraňuje a pečuje o své děti nezištně! (V Egyptě, v zajetí babylonském a během putování pouští žádné oběti Hospodinu nepřinášeli.) Proto je jakékoliv uplácení Boha a pokus o manipulaci s ním hroznou opovážlivostí.

Řekne-li babička vnukovi, kterému přinesla čokoládu a on jí nabízí, aby si z čokolády kousek vzala: „Sněz si to sám“, je to škoda.
Jestli táta dopustí, aby jeho žena rozdala dobré jídlo rodině a sama si vzala chleba, protože na ní nezbylo, jednají oba rodiče nedobře.
Viděl jsem, jak na faře jedla hospodyně z kastrůlku na malé stoličce u kamen a důstojní pánové jedli u stolu s bílým ubrusem. (Mytím nohou na Zelený čtvrtek dvanácti váženým farníkům to důstojný pán nespraví).
Nevděčností ztrácí člověk na své vlastní ceně. 

Bůh nás pozvedá na úroveň svých synů a dcer. On první s námi jedná s velikou úctou, pozorností a štědrostí. Má ale dobré sebevědomí, nejedná jako ta hospodyně na zmíněné faře, která se má za nic, jen slouží a „obětuje“ se pro druhé.
Ten, kdo si správně váží sebe sama a své práce, si váží také druhého a cizí práce. Proto nám Bůh říká: „Miluj bližního jako sebe sama“. Kdo má tuto rovnováhu poškozenou, ubližuje jiným nebo sobě.
Aby Izraelité nezapomínali na velikost Boha a jeho velikou přejícnost a péči dobroty, aby si všímali, že Boha jeho přátelství něco stojí (podobně něco stojí péče rodičů o děti), přinášeli do svatyní oběti. Kdo zapomene na Boha, ztrácí vědomí své vlastní významnosti a lehko snižuje nebo kazí druhé (například když dá máma všechno dětem).
Připomínám, že v Izraeli byly oběti Hospodinu povětšině věnovány lidem sociálně slabším.

Jak se máme posvěcovat? Co znamená být svatým lidem Hospodina? Co je zasvěcení, posvěcení?
Jestli nám Bůh zasvětil život, jestli nám rodiče zasvětili svůj život, jestli nám náš partner zasvětil v manželství život, pak máme z čeho rozdávat a máme co opětovat. (Říkali jsme si, že v biblické řeči „být otrokem“ znamená sloužit druhému nezištně.)
Rodiče se snaží předat dětem to, co pokládají za nejdůležitější. Bůh se o to snaží ještě více.
Tak a tím jsme posvěcování. Dostáváme se na novou úroveň. Jsme milovanými dcerami a syny božími. Dostalo se nám nové důstojnosti.
Nikdo s námi nesmí jednat jako s nějakou chamradí (nejsme otroky, lacinou pracovní silou, poskokem v rodině, potravou pro válečná děla, voliči, kteří jen odevzdají svůj hlas politikům …).
My na tom posvěcování spolupracujeme tím, že se Bohu snažíme porozumět a jednat podle jeho příkladu a podle jeho rad (přikázání, pokynů, pravidel) a budovat boží království. Tím že budeme žít jako svobodní lidé stvoření k obrazu božímu, že spolu budeme navzájem jednat na úrovni božích vyslanců a Ježíšových přátel. Tím, že budeme svobodnými a hrdými Evropany a občany své země, kteří se hlásí ke své odpovědnosti, pečují o svět a životní prostředí, brání život a slouží mu (jakoukoliv formou).
Před týdnem jsme si to ukazovali na pravdivosti svého jednání.

O Velikonocích nebudeme jen slavit Ježíšovo vítězství nad smrtí jako fanoušci nadšeně volající: „Ať žije Kristus Král. Kristus vítězí, kraluje a vládne všem“. To by bylo málo. Byla by veliká škoda, kdyby Ježíš nebyl naším bratrem, na kterého dáme více než na sebe.
Ježíš si přeje slavit s námi – novými lidmi. Těmi, pro které jeho námaha a obětavost nebyla marná, kteří se od něj chtějí naučit jeho lidskosti.
Abychom byli schopni pěkného a obětavého života, chceme pěstovat své sebeovládání a obětavost, odvahu a statečnost, překonávat překážky, být ohleduplný a pozorný k druhým. Dodržovat sliby, závazky, smlouvy a zákazy. Umět se brát za práva druhých i za práva vlastní a dostát svým povinnostem.
Bůh od nás žádné oběti nechce. Natolik už po Ježíšově příběhu víme, že tu je pro nás, že Bůh je naprosto na naší straně. Nemusíme jej k ničemu přemlouvat. Přemlouvat máme sebe. Můžeme se zaměřit už jen na následování Krista. Cokoliv děláme dobrého, děláme pro sebe a pro boží království (děti se také učí pro sebe.) I nevěřící lidé se učí se ovládat, aby z nich nebyli slaboši. Trpělivost, statečnost, vytrvalost … nepřijde sama, trh nám ji nezajistí.

Bylo by pěkné, kdybychom o sobě mohli navzájem (děti a rodiče, partneři, sourozenci, farníci a faráři, křesťané, Bůh a my) prohlásit: „Jsi mým přítelem, mou chloubou, věhlasem, ozdobou a radostí.“
- - - - - - - -

Kdo se chce věnovat 2. čtení, ať si přečte 30. kap. z páté knihy Mojžíšovy.
Evangelium nám odkrývá psychologii „padlých“ sobců. Vědomých i nevědomých spolupracovníků zla. Nelze vést rozhovor s někým, kdo nehledá pravdu a je přesvědčen o své pravdě. Není schopen polepšení. (Hlavní je, abych já nepatřil do této skupiny.)
(Lidé, kteří si například mysleli, že komunistickou stranu zvnitřku obnoví, byli naivní. Škoda, že nečetli příběh o legii zlých duchů Ježíšem poslaných do prasat (Mk 5:1-20).

	2007
1. neděle postní       Dt 26:4-10       Ř 10:8-13       Lk 4:1-13       25. února 2007

Text Dt 26:5-11 je starým vyznáním Izraelitů. Učí nás objevovat, co jsme díky Bohu získali.
S jakým vědomím my přicházíme ve své modlitbě před Boha? Do jaké míry je naše vděčnost vědomá? Copak my říkáme dětem před bohoslužbou? Copak říkáme sami sobě před bohoslužbou?

Ježíš se nechal ponořit Janem do Jordánu a potom šel na poušť. Proč?
Šel se připravit.
Potřebuje Ježíš přípravu?
Probírá-li žák ve škole novou látku a další hodina bude za týden, je výhodnější, když se k té látce vrátí hned, jak se vrátí ze školy. Vrátí-li se k ní až za týden, těsně před další hodinou, bude si méně pamatovat. Známe to z vlastní zkušenosti i z výzkumu práce mozku.

I učitel se potřebuje na hodinu připravit. (Ne se naučit látku, to by byl špatný učitel.)
V přípravě rozvažuje, jaké žáky má před sebou a jak k nim má mluvit. Jak reagovali posledně (třeba byl nízký tlak a všichni byli ospalí, nebo byli něčím rozrušení …).
Nejlépe je to vidět při vyučování jednotlivého žáka. Učitel rozvažuje, tohle žák zná, to ne, toto zná málo, k tomu se musíme vracet; musí si rozebrat, co se bude probírat a jak se to bude probírat. To je příprava učitelů.

Podobně se připravoval na svou práci Ježíš. Ne snad, že by nevěděl co a jak.
Ježíš zná svého Otce, jako my známe své rodiče. Nemusel spekulovat, jak to s tím Pánembohem vlastně je. Toto si rozmýšlet nemusel. Nepotřeboval si budovat přesvědčení, zda-li nebe existuje, nebo ne.

Proč se tedy připravoval?
Ježíš není jen člověkem, je také Synem božím (říkáme, druhou božskou osobou). Všechno chápal Božím pohledem a překládal do lidské řeči.
Těžko se hledá příklad. Představme si dobrého odborníka matematika, který si poprvé sedne k počítači. Musí se naučit používat počítač. Potřebuje vědět, jak se s počítačem „domluví“. Musí si dobře rozmyslet, jak počítači „říci“, co a jak má počítat.
Nestačí, budu-li si myslet: „Naučím se používat počítač a budu schopen luštit složité matematické a fyzikální problémy“.
I když budu umět sebelépe počítat a nebudu umět pořádně zacházet s počítačem, tak mi počítač k ničemu nebude, bude mi ležet ladem, jako obyčejné (drahé) harampádí.

O víře říkáme, že je poznáním a vztahem (nezužujme vztah jen na cit).
Proto potřebuji o Bohu správné informace a potřebuji správně myslet.
(Hloupý je ten, který neumí přemýšlet a neptá se. Je to lenoch.
Obdivuji, jak umí myslet pan profesor Jan Sokol.)
Bylo by škoda nevyužívat mozek.

Ježíš byl nejenom člověkem, ale na poušti se připravoval jako lidský učitel. Skrze lidský mozek chtěl lidem něco sdělit lidskou řečí. „Své“ informace převáděl do řeči člověka.
Máme za to, že Ježíš Boha neustále „nazíral“ (i člověk může dostat informace jinak než přemýšlením – nazíráním). Zřejmě Ježíš Boha stále viděl.
Potřeboval ale vymyslet, jak o Bohu mluvit lidem.
Zkusme si představit, jak bychom slepci vysvětlovali pohoří. Nebo barvy.

Ježíš mluví k Otci otcovštinou a k nám mateřštinou. Po matce je člověkem.
Ježíš pro nás promýšlí své POZNÁNÍ o Otci svým lidským mozkem. S Otcem komunikuje jinak než my. Ale pro nás potřebuje své zážitky s Otcem Bohem přeložit do naší řeči. Má k tomu stejný nástroj jako máme my – lidský mozek.

Ježíšově otcovštině zatím nemůžeme rozumět. Proto nám Ježíš vypravuje o Bohu a o božím království mateřštinou – lidskými pojmy.
Výsledkem je Ježíšova nauka.
Často se zapomíná na to, že Ježíš ví mnohem lépe a JINAK, co je to nebe a kdo je Bůh.
Ježíšova podobenství nejsou těžkopádnou, dobovou, orientální a zaostalou formou sdělení, ale perfektně promyšleným pedagogickým způsobem, jak učit „slepé“ lidi o Bohu.
Ježíš si s vyučováním dal obdivuhodnou práci. Čím jsem starší, tím víc se skláním před jeho pedagogickým umem. 

K dobrému poznání tedy potřebujeme správné informace, správně myslet a dobrého učitele.
Ježíš je výborný učitel, který se připravoval, abychom mohli porozumět tomu, co nám chce sdělit. Je pozoruhodné, že Ježíš nebyl improvizátorem nebo kouzelníkem.
Nepřehlédněme, že se poctivě připravoval.
My si někdy myslíme, že nám stačí nadšeně o Bohu mluvit. To je opovážlivé už jen vůči Ježíšově pečlivé přípravě.

Ďábel chce Ježíše z jeho přípravy na poušti vytrhnout. Pokouší ho.
Udělám vsuvku o postu.
Chci-li se něčemu věnovat, potřebuji se soustředit.
Student se má (chce) učit určitý předmět. Pokud jej svádí televize, potřebuje ji pustit „k vodě“. Přicházejí-li mu nejrůznější myšlenky na mysl, potřebuje je „pouštět k vodě“, aby se mohl soustředit jen na podstatné.
Chci-li se modlit, musím pouštět všechno, co mě ruší „k vodě“.
Jeden moudrý františkán, při svém vyučování o vnitřní modlitbě, říká: „Myšlenky jsou jako padající listy stromu, pod kterým sedíš. Neprohlížej list, který na tebe spadl, nezastavuj se u jeho krásy, pusť list po potůčku před sebou. Oprosti se od myšlenek.“

Ďábel také přemýšlí jak a s čím na koho. Na lidi ušlechtilé nemůže políčit špatnost. Estébáci také člověka dlouho pozorovali, studovali jeho povahu a situaci a podle toho jej pokoušeli.
(Obsah pokoušení Ježíše si necháme na příště.)

Ježíš se uměl soustředit, proto vynechal jídlo jako zbytečné.
(Neustrňme jen u jídla, postí-li se někdo jen tímto způsobem, se ještě nemusí Bohu přiblížit.)

Potřebujeme si uvědomit (nejen k přípravě na Velikonoce), že není nad Ježíšovo slovo v evangeliu.
Z určitých důvodů se nám do něho nechce. Raději saháme po zbožné knížce.
Padající listy stromů na podzim jsou nádherným uměleckým dílem, ale někdy mě mohou rušit, svádět z cesty. Půst může být různý. I zbožná knížka mě může odvádět od podstatného, od evangelia.
Evangelium je Boží slovo v nejryzejší formě. Časem mu můžeme rozumět víc a víc. Jeho způsobu sdělování informací. Geniálnost Ježíšova slova je třeba objevit, pak si jich budeme vážit.
(Mimochodem, než se do Písma za každou cenu nutit, je lépe se nechat nějakým průvodcem zlákat k jeho porozumění. Ten je pedagogem, který umí ukázat zájemcům krásu nového obzoru.)

Ježíš byl perfektní učitel. Jenom on byl v nebi. Pouze on zná Boha. Zná také naši řeč. Je také dokonalým psychologem, učitelem, zná náš mozek a jeho pochody (můžeme říci, že byl jeho „spoluautorem“).
Říkám-li, Ježíšova výuka je dokonalá, nepoužívám zbožnou frázi.

Není-li nám něco jasné, je třeba se lépe naučit zacházet s tím co čteme. Hledat, jak číst text jinak.
I Ježíšova matka, které se dostalo přímého vyučování Ježíšem, některým věcem hned nerozuměla, ale nemávla nad tím rukou, nenechávala to ležet ladem. Uchovávala Ježíšova slova ve svém srdci a dál je promýšlela.

Neumím-li Písmo dobře číst, nenavykl-li jsem si dosud prokousat se tím, čemu nerozumím, není to důvodem ke skákání z okna. Ale patří k dospělému jednání si všimnout, že k nám mluví Ježíš!
V Písmu vícekrát čteme: „Člověče, postav se na nohy, budu s tebou mluvit jako muž s mužem“. (Srov. Ez 2:1)
Ježíš přichází se zdravým sebevědomím a nabízí nám dobré zboží. Zdarma. Nenutí nás, ale nikdo se pak nemůže vymlouvat. Každý je odpovědný za svůj život.
Ježíš od nás chce, abychom se zamysleli nad tím, co nám říká.

Poznámka na konec.
Ďábel chce otrávit Ježíšovi činnost. Ježíš mu neodpovídá z pozice síly, ale: „Je psáno...“.
Ježíš nám ukazuje, jak se zachovat při ďáblově pokoušení – vzpomenout si „jak je psáno“ a ne na to, co jsme si my vymysleli. (Já se nespoléhám na svou paměť, mnohokrát jsem se přesvědčil, že neumím přesně citovat, proto vyhledávám, „jak je psáno“.)

Potřebujeme mít větší úctu k Bibli, než dosud máme. Co to znamená si promysleme.
Ďábel nemá úctu k Bibli, pokouší Ježíše slovy Písma a vytrhává jednotlivé věty.
Všimněme si toho. I to je pro nás poučením.

 –	Evangelium je třeba brát jako celek a nerozkouskovávat ho. Počítejme s tím, že dokud máme nejasnosti, nastrkuje nám ďábel pokušení ve formě biblického textu. Dokud nebude více rozumět Písmu, budeme vlát ve víru pochybností. 

Proti pokušení nepomůže svěcená křída jako v pohádce, ani modlitba. Nejde o to, abychom se pevně před ďáblem někde zamkli, ale vnitřně nad nám vítězili. Porozuměním Bohu, poznáním, jak to doopravdy je. Pak nás nebudou mučit nebo otravovat pochybnosti.
	2. neděle čtyřicetidenní

	2022
2. neděle čtyřicetidenní       Gn 15:5-18       Flp 3:17-4:1       L 9:28b-36       13. března 2022

Hospodin nabídl Abramovi velkorysé přátelství a bohatou péči. 
O smlouvě Hospodina s Abramem jsme vícekráte mluvili. I o rituálu smlouvy té doby.
Pro Izraelity jsou potomstvo a země k obživě darem od Boha.

Druhé čtení.
Učedníci Ježíšovi mohou svým způsobem života (svou velkorysostí) získat obdiv a autoritu druhých lidí a společnosti.
Připomenu vyprávění Arnošta Lustiga. Na konci války poslali nacisté z Osvětimi vlak mladých židů na práci do Německa. Vlak kdesi stál tři dny, vězňové trpěli strašným hladem. Věděli, že v jednom vagonu je chléb. Strážný stále obcházel vlak a Arnošt a jeho kamarádi počítali, jak dlouho je voják na druhé straně vlaku. Pak losovali, kdo z nich se pokusí chléb ukrást. Arnošt vyběhl, vylezl na vagon, jenže chleba byl až úplně na dně. Zdržel se, zlomil si ruku, ale jeden chleba ukradl a hodil ho vězňům. Strážný to uviděl, namířil na něj pušku a řval: „Naval chleba!“ Arnoštův kamarád vyskočil a svou hlavu strčil mezi Arnošta a pušku strážného. „Zasranej žide,“ křičel voják, ale nezmáčkl spoušť.
„Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo položí život za své přátele.“ (J 15:13)

Objevíme-li svou vlast v nebi, nenecháme se ochromit ani strachem ze smrti; zachování pozemského života za každou cenu pro nás nebude nejvyšší hodnotou.
Ukrajinci bojují za své děti za svou zem a svobodu. „Vzdejte se,“ křičeli ruští vojáci na ukrajinské vojáky na Hadím ostrově. „Válečná lodi, jdi do prdele!,“ odpověděli Ukrajinci.

Vědomí, že život smrtí nekonči, je pro nás posilou k sebevýchově charakteru.

K evangeliu.
Je zvláštní, jak utíkáme od Ježíšova vyučování a jeho otázek. Událost z dnešního evangelia opentleně nazýváme „Proměnění Páně“, okuřujeme kadidlem evangeliář a vykládáme, že Ježíš chtěl posílit víru apoštolů před svým utrpením.
Je to pravda? Vždyť jejich důvěra v Ježíšovo mesiášství jim pak spadla až do kanálu. Kdyby Ježíše včas ve všem poslouchali, nechali by si vysvětlit, proč jde na smrt. Nezhroutili by se a očekávali by jeho vzkříšení, o kterém jim včas říkal.
Není katastrofou, že neumíme Písmu naslouchat a mateme sebe i vlastní děti?

Znovu opakuji: Apoštolové nechtěli slyšet Ježíšova slova o Mesiášově smrti. (Odmala doma, v kostele a ve škole všichni mluvili o Mesiáši, který osvobodí národ od okupantů.)
Ježíš dopřál třem nejlepším apoštolům doučovací hodinu. Mojžíš a Eliáš (největší osobnosti Izraelců) Ježíšovi neodporovali, ale apoštolové ho nechtěli slyšet, nebavilo je to.
„Ježíši, rozumíme ti,“ říkali Mojžíš a Eliáš, „zažili jsme, jak lidé tvrdě prosazují svou představu Boha a ve své náboženské nesnášenlivosti smetou každého, kdo mluví o Bohu jinak než oni. Chápeme, že chceš-li se pokusit zachránit lidi od nesmyslného povstání proti silným Římanům, nemáš jiné řešení, než dál hlásat Boha milosrdného. Hrozí ti, že tě smetou, ale máš pravdu, že někteří lidé prohlédnou teprve, až uvidí téci krev, až se ukáže ve své nahotě nenávist zbožných náboženských vůdců. A až se vyděsí ti, kteří mlčeli k vraždě spravedlivého.“
Tato slova zřejmě apoštolové neslyšeli, z nezájmu usnuli.

Jak je to s námi?
Pokládáme se za syny Abrahámovy? 

Jsme učedníky Mojžíše? 

Patříme my, pokřtění, mezi Ježíšovy učedníky? 
Následování Ježíše jsme zaměnili za snášení utrpení, na poslušnost a dodržování Desatera.
Bez snahy přijmout Ježíšovo učení za své se nelišíme od ostatních dobrých lidí.

Zkoumejme, při kterých Ježíšových slovech spíme?

„Toto je můj vyvolený syn, toho poslouchejte,“ slyšeli apoštolové. 

Od kterých Ježíšových slov utíkáme? 

Jsme vyzýváni k modlitbě za mír na Ukrajině a ve světě.
Jak se máme modlit?
Máme nejprve poctivě hledat, jak si naši modlitbu představuje Ježíš.
Bůh si zaslouží, abychom s ním mluvili inteligentně a rozuměli jeho jednání. I my se snažíme, aby děti rozuměli našemu jednání s nimi, a věděli, co po nich chceme. (Už předškolní dítě ví, o co nás může prosit, co má udělat samo a co my nebudeme dělat za něj.)

Jak vysvětlujeme svým větším dětem Ježíšova slova, která řekl učedníkům na konci svého vyučování:
 –	„Až dosud jste o nic neprosili v mém jménu.“ (J 16:24)
 –	„Budete-li mne o něco prosit ve jménu mém, já to učiním.“ (J 14:14)?

Kdo je tak odvážný, aby zkoumal, nakolik je naše modlitba účinná?
Přivede nás k ní až strašná nouze nové války v Evropě?

Proč válka na Ukrajině vypukla? Ptáme se na to Boha? Hledáme moudrost v jeho Knize Knih? 

Co má udělat Bůh s Putinem?
Co můžeme dělat pro mír my?

Kde je chyba, na straně Boha, nebo u nás?
Modlitba není magickým prostředkem.
S kým má modlitba pohnout?
Jsme ochotní o těchto otázkách přemýšlet?

Bůh nám dal svobodu rozhodování. Jak může Bůh pohnout svévolným člověkem?
Jak mohou rodiče ovlivňovat své děti, které se rozvádějí?

Proč Ježíš nepohnul svými současníky a nezabránil pádu Jeruzaléma a strašnému masakru židů?
Modlil se málo?
Prosila snad jeho matka nedostatečně Boha za mír v Izraeli?

Modlitba je setkáním s Bohem. Je především nasloucháním. A pak rozhodnutím k patřičnému činu.

Ježíš nám vysvětluje a ukazuje, jak být tvůrcem pokoje pro blízké i vzdálené.
Co to znamená?

Často promýšlíme, jak budovat dobré vztahy s blízkými.
Snad každý známe nějaké manželství, které se rozpadlo, nebo rodinu s pošramocenými sourozeneckými vztahy. Kdo z nás nemáme nějaké spory s druhými?
Jak takovou nouzi řešíme (nebo proč ji neřešíme)? Rakovinu těla léčíme, rakovinu vztahů často zanedbáváme.

Ježíš nám přece dal pokyny k narovnávání a uzdravování sporů. (Srov. Mt 5:23-26, 18:15-17; L 17:3-4)
Používáme je, osvojili jsme si je?

Nakolik jsme v našich sporech ochotní hledat, co si o dané věci myslí Bůh?
Jsme ochotni kritického myšlení? 
Začínáme hledáním chyb u sebe?
Jsme ochotní pro smír něco podstoupit? Ustoupit v něčem jako tvůrci Ježíšova pokoje?
Jak dalece umím naslouchat druhému a Bohu?

Ježíš nám radí: „Nedomluvíš-li se ve vašem sporu s druhým mezi čtyřma očima, vyhledejte tři nebo alespoň dva moudré lidi, aby vám pomohli najít dobré řešení …“ (srov. Mt 18:15-17)
Jsem ochotný přistoupit na tento postup podle Ježíšových pravidel?
Zkoušel jsem to někdy?
Máme ve farnosti osobnosti, které vyrostly do přirozené autority v následování Krista, aby mohly být užiteční jako poradci v druhém a třetím kole našich sporů?
Zdalipak se my vzděláváme v Ježíšově moudrosti, abychom mohli druhým – pokud by nás i o tuto službu požádali – pomoci k nalezení dobrého vyřešení jejich sporů?

Prosit „v Ježíšově jménu“ znamená nejprve se dopracovat k Ježíšovu postoji, jednat jako jeho učedník. (Připomínám, že Ježíš žil v okupované zemi, v dramatickém čase a v napětí různých náboženských skupin, které stály proti sobě v prosazování svých řešení na osvobození země.)

Jaké zkušenosti máme s osvícením od Boha při hledání usmíření s druhými?
Jak se nám osvědčilo Ježíšovo učení „o lásce k nepřátelům“?
Jak se nám daří toto učení vysvětlovat dětem?

Je naše porozumění Ježíšovi nad naše možnosti?
Přeceňuje nás snad Ježíš ve svém vyučování?
Co nám brání Ježíšovy rady vyzkoušet?

Znáte nějaký příklad z 20. století, který napomohl k smíru znesvářených?

Rozumíme Ježíšovým slovům:
„Nemluvte při modlitbě naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“ (Mt 6:7-8)?
Myslíte si, že i nás může Ježíš obdarovat svými dary, jako první učedníky, když jim svěřil poslání:
„Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření.
Ty, kdo uvěří, budou provázet tato znamení: Ve jménu mém budou vyhánět démony a mluvit novými jazyky; budou brát hady do ruky, a vypijí-li něco smrtícího, nic se jim nestane; na choré budou vzkládat ruce a uzdraví je.“ (Mk 16:15-18)?
„Nemocné uzdravujte, mrtvé probouzejte k životu, malomocné očišťujte, démony vymítejte.“ (Mt 10:8)
Co pro to máme udělat?

Až se naučíme být tvůrci Ježíšova pokoje mezi svými blízkými, můžeme přispět k Ježíšovu pokoji i mezi vzdálenými. 

Pak se můžeme přidat k modlitbě Františka, biskupa římského:
„Pane, Bože míru, otevři naše oči a srdce, abychom se s odvahou bránili zlu v nás, vedle nás a vytvářeli okolo sebe Ježíšův pokoj.“

(Pohanská modlitba se snaží pohnout s Božstvem ve prospěch lidí.
Modlitba židů a křesťanů nepřemlouvá Boha, ale sebe sama.
Neobjevíme-li smysl modlitby svým dětem, zavrhnou modlitbu jako neúčinnou a nesmyslnou.)

Příloha:
Neuvěřitelně odvážný otevřený dopis ruských protestantských pastorů.
Podle právě vyhlášeného zákona jim za toto hrozí až 15 let v trestanecké kolonii.
Za dva dny podepsalo už přes 400 duchovních. (Hluboce smekám.) Bože smiluj se.

„Kdykoli mohu prohlásit o národu nebo království, že je vyvrátím, podvrátím a zničím;
pokud se však ten národ, o kterém jsem mluvil, odvrátí od svého zla,
pak i já upustím od trestu, jež jsem zamýšlel proti nim.“ (Jer 18:7-8)

Drazí spoluobčané,

naše armáda s plnou silou provádí bojové akce v jiné zemi, shazuje bomby a střílí rakety na města našeho souseda, Ukrajiny. Jako věřící lidé považujeme to, co se děje, za těžký hřích bratrovraždy – hřích Kaina, který vztáhl ruku na svého bratra Ábela.
Žádný politický zájem nebo důvod nemůže ospravedlnit smrt nevinných lidí. Umírají staří lidé, ženy, děti. Vojáci na obou stranách jsou zabíjeni, města a infrastruktura jsou ničeny. Kromě vojenských cílů ničí střely a bomby také nemocnice, civilní budovy a obytné domy. Množství lidí se stalo uprchlíky a oblasti, kde probíhají boje, se ocitly na pokraji humanitární katastrofy. Kromě samotného krveprolití představuje invaze na suverénní Ukrajinu porušení práva na svobodné sebeurčení jejích občanů. Mezi našimi národy se zasévá nenávist, která vytvoří propast odcizení a nepřátelství pro další generace.
Válka ničí nejen Ukrajinu, ale i Rusko – jeho obyvatele, ekonomiku, mravnost, budoucnost.
Písmo svaté nás nabádá: „Odmítej zlo a usiluj o pokoj.“ Varuje nás: „Kdo rozsévá zlo, ten je sklidí.“ Chceme-li se skutečně opřít o duchovní hodnoty, musíme dbát slov Ježíše Krista: „Vrať svůj meč do pochvy, neboť kdo tasí meč, mečem zahyne.“ Je také psáno: „Zlé činy nejsou trestány rychle, proto se lidské srdce nebojí páchat zlo.“
Boží soud je však nestranný a neodvratný.
Dnes je chvíle, kdy každý z nás musí nazývat věci pravými jmény. Dokud máme ještě šanci uniknout trestu shůry a zabránit rozpadu naší země. Musíme se kát ze svých činů nejprve před Bohem, ale také před ukrajinským národem. Musíme odmítnout lež a nenávist. Vyzýváme mocné naší země, aby zastavili toto nesmyslné krveprolití!

Duchovní evangelických církví v Rusku: (následují podpisy)

Přeloženo z: docs.google.com (2024 – odkaz nefunkční)
Více info v angličtině: www.christianitytoday.com

Viz Příspěvek též s podobnou výzvou pravoslavných duchovních. Přeposlal: Alexandr Sasha Flek.

	2019
2. neděle čtyřicetidenní       Gn 15:5-12. 17-18       Flp 3:17-4:1       L 9:28b-36       17. března 2019

Mám pro vás návrh. 

Na Popeleční středu se mě ptali, co je v přípravě na Velikonoce nejdůležitější. 

Před týdnem jsme mluvili o Ježíšově přípravě na naše vyučování. Všimneme-li si Ježíšovy pozornosti, času a námahy, kterou přípravě a vyučování věnoval, budeme si jeho slov mnohem více vážit. 

Abram vyhrál konkurz na našeho praotce. 

(Mohli bychom si také všimnout, jak rozumíme slovu „víra“.
Abram uvěřil; a přesto se ptá: „Podle čeho poznám, že dostanu zemi za dědictví“? Jde to k sobě?) 

Bůh nám nabídl nerovnoměrnou smlouvu, pro nás nesmírně výhodnou (jako rodič dítěti). Nabídl nám největší možné přátelství (manželství). „Zajdeme k notáři, abyste věděli, s čím můžete neochvějně počítat.“ Slyšeli jsme popis rituálu, kterým se tehdy závazné smlouvy uzavíraly. 

Bůh Abramovi přislíbil potomstvo a zemi.
Izraelité si těchto dvou darů nesmírně váží a dodneška o ně velice pečují. 

Před týdnem jsme slyšeli o ďábelských pokušeních. (Víme o svých slabostech a selhávání.)
Jsme vděčni Ježíšovi, že nám ukazuje, jak v pokušení obstát.
V evangeliu Matoušově jsme si všimli jeho bohatší odpovědi na pokušení: „Ne jenom chlebem bude člověk živ, ale každým slovem, které vychází z Božích úst.“
Minulou neděli jsme ve 2. čtení slyšeli: „To slovo je blízko tebe, máš ho v ústech i ve svém srdci.“ (Ř 10:8)
Nás nebude ďábel pokoušet k vyloupení banky, nejme ten typ. My jsme například pokoušeni nebrat slovo boží moc vážně.
Někteří řidiči nebrali příliš vážně pravidla o předjíždění na silnici ... Někteří, nejen mladí, si lehkomyslně půjčují peníze …
Ve svém „zpovědním zrcadle“ máme mít otázku, jak s božím slovem nakládáme.

Podívejme se na přísliby nám dané od dob Abraháma a pak na text z evangelia z hlediska pokušení.
Všimněme si, jak nakládáme se slovem božím.
„Dám ti potomstvo a zemi,“ říká nám Hospodin.
Před řadou staletí naši předkové četli v českém překladu: „Dávám vám všechno stvoření, podmaňte si je a panujte nad ním.“ – To jsme četli v době starých vládců a otrokářů. Podle jejich panování jsme si o tom udělali svou představu, kterou jsme nezměnili. 
Ale nepozorně jsme přehlédli první větu: „Učiňme člověka, aby byl naším obrazem.“ Nevšimli jsme si, že jsme stvořeni k obrazu Božímu a že Bůh není otrokář a vládce na způsob lidí. Hospodin je laskavý Hospodář, pečující s láskou o vše živé. To jsme sice četli například v žalmech, ale kdo slova modlitby promýšlel? Neučili jsme se hospodařit s láskou o vše, co vyšlo z ruky a srdce Tvůrce.
Drancovali a drancujeme zemi. (Jaký vzduch dýcháme, v jakém stavu je dnes voda, půda, lesy, moře …?)
Jaký svět zanecháváme svým milovaným potomkům, můžeme domýšlet doma se svými blízkými. 

„Dám ti potomstvo.“
Jak rozumíme „potomstvu“?
Patří mezi „potomstvo“ jen ti pokrevní? 
Jak dlouho trvalo, než jsme všem přiznali důstojnost dcer a synů božích? V kterých stoletích bylo zrušeno otroctví? Přiznána stejná práva všem?
Stále se dělíme na My a oni. Podle krve, jazyka, barvy pleti, náboženství, pohlaví, sexuální orientace …
Stále existuje rasismus, antisemitismus, náboženská pýcha a nesnášenlivost …

Kdo pečlivě naslouchá slovu božímu a nechává se jím vést?
Stále selháváme v pokušení řídit se svými názory, tradicí, zvyky …
Ďábel to nemá s námi příliš těžké. Proti jeho útokům nepoužíváme moudrost boží.

Jak vychováváme své děti? 

K evangeliu.
K čemu mělo posloužit apoštolům „proměnění Pána“? 

Ježíš pozval apoštoly k modlitbě. – Modlitba je setkání s Bohem! Však se Ježíš hned začal usmívat – na Otce, Mojžíše a Eliáše. 

Proč učedníci usnuli? 

Apoštolové promarnili tuto lekci. Slyšeli od Ježíše, že bude ukřižován, ale vůbec s tím nepočítali. Slyšeli od Ježíše, že třetího dne vstane z mrtvých, ale nikdo z nich v neděli ráno na hřbitov nepřišel.

Každou neděli po přečtení Písma třikráte říkáme: „Slyšeli jsme slovo boží“, ale jak s božím slovem zacházíme?
Ježíš se snažil Izraelity zachránit, aby nebyl zničen Jeruzalém a jeho svatyně. Jeho náboženskou reformu přijalo až po vzkříšení jen pár jeho učedníků. Desetitisíce ostatních židů bylo Římany ukřižováno a všichni byli vyhnáni ze země.

Nemáme lepšího učitele než Ježíše.
Ze slov božích můžeme žít, s nimi můžeme obstát v pokušeních.
Už od líčení selhání lidí v Ráji víme, že ten, kdo má silný a blízký vztah s milujícím, nemá zapotřebí vyhledávat něco nebo někoho dalšího.

Nikdo nemůžeme namítat, že Bůh nedělá dost pro zabránění válek, rozpadů rodin, šikanování a dalších tragedií. Ano, ujímá se nás hříšných, ale každé naše selhání přináší slzy a často i prolitou krev.
Ježíš je nejlaskavější učitel, ale je také pevný. Občas káral učedníky, když nepřemýšleli a řítili se do neštěstí.
Život je tak velikým darem od Boha, že o něj máme s boží pomocí pečovat.

	2016
2. neděle čtyřicetidenní       Gn 15:5-18       Flp 3:17-4:1       Lk 9:1-36       21. února 2016

Pohané si představovali svá božstva podle svých vládců … Abrahám byl inteligentní, otevřený a pokorný, byl ochotný přijmout, že Bůh je jiný, než co mu o něm říkali v náboženství a co si dosud o Bohu myslel.

K 2. čtení: Velikonoce jsou vítězstvím nad smrtí. …

Kdo slyší jen text evangelia Lk 9:28b-36, neporozumí Ježíšově vyučovací lekci. 

Proč učedníci usnuli? Mojžíše a Eliáše přece (právem) pokládali za největší světce.
Co znamená „Petr nevěděl, co mluví“? 

„B“ nepochopíme, neznáme-li „A“.
Pokaždé si říkáme, že události na hoře Tábor nepochopíme, nezačneme-li od začátku. 

Ježíš všude pochopitelně začínal kázat od první vyučovací lekce. Přišel-li někam víckrát, přidával další lekce.
Učedníky vyučoval dál a dál. Když Ježíšovi přibývalo zájemců, poslal nejprve dvojice z Dvanácti apoštolů a později ze Sedmdesáti učedníků na místa, kde chtěl vyučovat. „Chlapi, všude budete vyučovat první lekci (tím Ježíšovi ulehčili), až přijdu, budu pokračovat.“

 –	Je důležité si představit, jak asi Ježíšova první lekce vypadala. 

Už jsme si vícekrát říkali, že Ježíš nechal učedníky (kteří se vrátili ze své první misijní cesty), aby se do sytosti pohoršovali nad zabedněností lidí, kteří si nechtěli nechat vysvětlit, že Ježíš není Eliášem ani Janem Baptistou.
Pak se ukázalo, že jsou stejně zabednění!! Nenechali si od Ježíše(!) vysvětlit, že Mesiáše (Božího krále) zavraždí představení židovské církve.

Ježíš je skvělý a trpělivý učitel. Tři nejlepší apoštoly vzal na zvláštní doučovací lekci – na horu Tábor. 

Apoštolové pokládali Ježíšovu řeč o vraždě Mesiáše za úlet. Nechtěli nic takového poslouchat. „Vypnuli“. Znáte to? Usnuli. Někteří lidé si při kázání kazatele, kterého neuznávají, zacpávají uši.
Opakovaně nechceme slyšet proroky: „Já tomu Izaiášovi, Ezechielovi, Ježíšovi, Novákovi … nerozumím!“
Tak se vymlouváme.

Apoštolové pokládali Mojžíše a Eliáše za největší světce. A přesto nechtěli slyšet, co ti dva říkali: „Ježíši, ani tobě se nepodařilo zbožné lidi přesvědčit, že se mýlí, že zabijí i Mesiáše. Nechtějí se obrátit. Máš pravdu, že ti nic jiného nezbývá než se nechat ukřižovat. Nevěří ti, že v nich dřímá pýcha, že všemu rozumějí, nevěří ti, že v sobě nosí náboženskou nenávist. Litujeme tě, Ježíši, kéž by po tvé vraždě uznali zbožní svou chybu a svůj hřích. Škoda, přeškoda, že se nepoučili ze selhání svých otců.“

Příčinou srážky vlaků je špatně nastavená výhybka někde na kolejích vzadu.

Na začátku Čtyřicetidenní před Velikonocemi jsme četli:
„Předkládám ti dnes(!) život, nebo smrt, požehnání, nebo kletbu. Vyvol si život! …“ (Srov. Dt 30:15-20)

To, že nejlepší tři apoštolové usnuli, že svatý Petr káral Ježíše, jako zaostalého žáčka, to že později Ježíše po zatčení apoštolové opustili, mělo počátek v tom, že v některých nových názorech Ježíšovi nevěřili. Opakovali staré poučky z židovského „katechismu“, které se naučili od svých rabínů. „Já jsem měl z náboženství samé jedničky“, říkal Petr, Jan i ostatní učedníci.
Jenže pokud Katechismus říká něco jiného než Písmo, mýlí se. Bůh nenechal napsat Katechismus. Jenže někdo přísahá na Katechismus. Jistě, porozumět slovu božímu je těžší.

Volbou pro život – správně zvolenou (nastavenou) výhybkou, je poslušnost Božímu (Ježíšovu) slovu.
„Ne každý, kdo mi říká `Pane, Pane´, vejde do království nebeského; ale ten, kdo činí vůli mého Otce v nebesích.“ (Mt 7:21)
„Satane, nejen chlebem žije člověk, ale každým slovem, které vychází z božích úst.“ (Mt 4:4)

Není těžké pochopit, proč Ježíš říká Petrovi: „Mluvíš jako satan. Koho chceš být učedníkem, satanovým nebo Mesiášovým?“ (Mt 16:22-23)
Jak vidno, Petr tato Ježíšova slova nepřijal. Neuznal tuto svou chybu a neobrátil se. Až po svém zapření svého milovaného Mistra, nahlédl: „Ježíš měl ve všem pravdu. Proč jsem někdy dával přednost našemu Katechismu před Ježíšovým slovem?“

Jako Petr vyznáváme: „Ježíši, ty jsi Mesiáš, ty jsi Boží syn.“ A podobně jako Petr vedeme svou: „Ale my jsme se v náboženství učili …“
Nekáráme Ježíše – nemáme ho „po ruce“ – ale káráme ty, kteří na Ježíšovo slovo upozorňují. Zacpáváme si uši před božím slovem a máváme svými náboženskými knihami.

My, křesťané, jsme zvláštní tvorové. Nevážíme si apoštolů, kteří nám pokorně odkrývají svoje viny, abychom je neopakovali. Tak apoštolové projevili svou pokoru! Tak se projevuje láska k bližním!

Dnes by nám možná Ježíš ve své první vyučovací lekci řekl:
„Jak to, že vy, kteří se označujete za Kristovce – mé učedníky – neumíte rozpoznávat dobré lidi od zlých (podle ovoce se pozná strom)? Uvěřili jste zlým a propadali nenávisti k židům. (Nejen v Dreyfusově aféře ve Francii a pak v Čechách po vraždě Anežky Hrůzové v Polné. Jak to, že biskupové nepřiznali vinu svou a svých oveček? Nekáli se, a tak přispěli k pozdějšímu antisemitismu a pogromům nejen nacistickým a komunistickým.
Jak to, že křesťané nerozpoznali špatné panovníky, kteří je uvrhli do 1. světové války. Poslouchali více je, než Boha, a šli zabíjet neznámé křesťany. Později nerozpoznali zvrhlost Hitlera a komunistických diktátorů.
Nabízel jsem vám výuku přimýšlení a rozlišování duchů. Počasí odhadnout umíte, proč nejste s to sami od sebe posoudit, co je správné? (Srov. Lk 12:54-57)
Jak to, že jste při poslední volbě presidenta mezi Zemanem a Schwarzenbergem nerozpoznali rozdíl ovoce v jejich životech (katolíci houfně Schwarzenberga pomlouvali a drtivá většina prelátů k tomu mlčela). Proč se neumíte poučit z chyb svých předků?“

Proč se neumíme poučit z dřívějších chyb?

Na frontách světových válek se vojáci utíkali v modlitbách k Bohu – ze strachu.
My, duchovenstvo (a „Matka církev“), jsme lidi nenaučili hledat příčiny válečného zabíjení a v čem vojáci udělali svou první chybu.
My, duchovní, jsme lidi nenaučili rozpoznávat „zloduchy“ (vládce, propagandisty a důstojníky) od poctivých služebníků božích.
Naší chybou je – i dnes – že si nepěstujeme svou statečnost. Lumpům trpíme jejich zločiny. Tleskáme jim, ve volbách jim dáváme svůj hlas. Zavíráme oči před zlem. Krutost „Osvětimi“ – za války (i po ní) – tolerovalo nebo nechtělo vidět mnoho lidí.

Copak nevíme, že „kdo lže, ten i krade“? A že s jídlem roste jeho chuť?
Hitler ukradl milióny životů. Němci si od něj nechali ukrást milióny vlastních synů.
Putin pyšně prohlašuje: „Čekista jednou, čekista navždy.“ Kdo ví, čeho se dočkáme od Čechů, kteří mu slouží. (Jsou i mezi duchovními. Znal jsem řadu kněží, kteří sloužili Brežněvovi; mohl bych vyprávět.)

Po všech katastrofách 20. století jsme se začali vymlouvat: „Byla to `doba vymknutá z kloubů´“.
Téměř nikdo nehledal svůj podíl viny. Lidé byli pokaždé přesvědčení, že se nic takového už nemůže opakovat. Tak proč hledat příčiny, kde byly „chybně nastaveny výhybky“.

My, křesťané, jsme nedali ostatním příklad „obrácení“. Nebyli jsme solí, ztratili jsme hodnověrnost. Nikdo o naši sůl nestojí. Jsme neslaní, nemastní.
Evropa se neobrátila k Bohu. Církev – my křesťané – jsme jí neukázali co „obrácení znamená a jak se dělá a že pravda osvobozuje.
Potkal jsem řadu hodných kněží, kteří naivně říkají: „Lidé jsou dobří.“
I někteří psychologové hlásají: „Nikdo nechce konat zlo.“
(Kdo tedy ve 20. století tak strašně řádil?)
New Age tvrdí: „Nic není špatně, hřích neexistuje, nenechte se zotročit vinou. Vy jste Bůh. …“
(Ježíš neříká, že jsme zkaženost sama, ví o našich sklonech, o našich démonech ale nabízí nám pomoc – neboť nikdo nezachrání sám sebe.)

To římský biskup František přiznává: „Jsem hříšník.“
Proč? Řeknu vám to, nejsem o mnoho mladší. Vyznáváme se před Bohem: „Spáchal jsem to a to zlé“ a také: „Neučinil jsem, co jsem mohl udělat.“ Čím jsem starší, tím více těchto vin mám.
Až František mluví o svých vinách. (Stačí si něco od něj přečíst. Třeba: „Byl jsem příliš autoritativním představeným …“)

Příslušný pan biskup z „hilsneriády“ nevydal pastýřský list, ve kterém by se Leopoldu Hilsnerovi omluvil, že se ho nezastal, neomluvil se farníkům, že je neučil přemýšlet.
Kněží té doby se neomluvili, že propadli antisemitismu.
Po katastrofách 20. století církev nikdy nevyznala: „Neudělali jsme, co jsme měli vykonat.“

Písmo nečteme. Nebo ho čteme špatně. Jak bychom mohli objevit, co obnáší biblické „obrácení“?

Král David se obrátil a díky jeho pokoře židé svým dětem říkají: „Král David je svatým králem Izraele.
Dopustil se několika strašných zločinů, ale přiznal je, vyznal je, prosil za odpuštění a obrátil se, změnil se. Proto mohl zůstat králem. Je svatým králem Izraele.“

Apoštolové pro celý svět popsali svá selhání.
My nemáme odvahu hledat zazděné kostlivce ve vlastním domě.

Esesáčtí dozorci z koncentráků, komunističtí zločinci, kolaboranti a udavači tvrdí, že nikomu neublížili.
Nejeden kolaborující prelát dodneška prohlašuje, že má čisté svědomí a nikomu neublížil.

Hlasitě tvrdíme, že Bůh je milosrdný a že každý hřích může být odpuštěn. Ale svým dětem neumožníme, aby se poučili z našich chyb. Takovou pokoru nemáme.

Kdybychom jim alespoň ukázali moudrost pohádek: „Jen dva prstíčky strčíme, jen co se ohřejeme, hned zase půjdeme“, říkají zlé jezinky.
„Děti, to platí o mnoha pokušeních, o touze po moci, slávě, bohatství, alkoholu, drogách, lži, podvodu, nezřízené sexualitě …

„Děti, za války na naše dveře klepal Žid. Každého, o kom se prozradilo, že pomohl Židům, nacisté zastřelili. Měl jsem strach o svůj život, a život vaší maminky a o život vás. Zavřel jsem tenkráte před tím ubohým Židem dveře. Stále si to vyčítám. Děti, pěstujte si odvahu a učte se přemáhat strach. A nepohoršujte se, prosím, nade mnou.“

„Děti, estébáci mě vydírali, abych jim podepsal spolupráci. Radil jsem se s maminkou: „Tak jim to podepiš, však udávat nebudeš.“ Estébáci mě posílali za hodnými lidmi z naší obce, abych se jich ptal, co si myslí o komunistickém režimu. Lidé ke mně měli důvěru a říkali si, co si myslí. Lidé si mě vážili, ale já jsem se před nimi styděl. Dalo mi práci, abych jejich výpovědi změnil. Bál jsem se, že na to estébáci přijdou, kontrolovali to, poslali za stejným člověkem i další konfidenty …
Děti, nikdy, ani naoko, neslibujte spolupráci s nepřítelem. Já si to stále vyčítám …“

Nemáme-li odvahu vyznat své chyby před nejbližšími, vyznejme je alespoň ve svátosti smíření.
Ale nevydávejme za pokoru nebo „obrácení“ něco podřadného nebo falešného.
Nepohoršujeme se nad apoštoly, že selhali. V modlitbě jim děkujme za jejich poctivost, pravdivost, za jejich pokoru a odvahu své chyby veřejně přiznat.
Ježíšovi děkujme, že je neodvrhl a že ani nás neodvrhuje. Bohu děkujme za jeho milosrdenství.

	2013
2. neděle postní       Gn 15:1-21       Flp 3:17-4:1       (Mt 16:13-24) Lk 9:28b-36       24. února 2013

Před týdnem jsme si zopakovali, co si Bůh přeje pod slovy: „Pánu, svému Bohu, se budeš klanět a jen jemu sloužit“.
„Přineseš desetinu z toho, co získáš a řekneš: „Bože, desetkráte víc jsem získal díky tvému požehnání. Toto dávám těm, kteří trpí nouzí.
Bez tebe bychom už nebyli. Bože, vážím si svobody, kterou jsi nám nejednou znovu daroval. Ztratit ji, je strašné. Její znovuzískání a obnovení je bez tebe nemožné.
Nechci zapomenout na padlé na obou stranách, proto vyplácím všechno prvorozené. Klaním se před tebou náš Zachránce a děkuji ti.“ 

Minulý týden jsme si na modelu vztahů mezi rodiči a dětmi všímali, jak Bůh slouží nám lidem. Co od nás očekává a čím mu děláme radost. Pochvalovali jsme si, jak jsme oproti zbožným pohanům osvícení ve svých představách o Bohu. Všímáme si, jak jsme bohatí – materiálně i tím nejcennějším – kulturou vztahů (nejen rodinných).

Na dnešních vyučovacích lekcích si porovnáme svou úroveň modlitby.

Božstva se s pohany nebaví. Vždy se lidé snaží zvědět, jaký krok mají v životě udělat. „Odborníci“ na zjišťování dobrého rozhodnutí – kněžstvo, věštci a šamani nabízejí – za úplatu(!) – vyložení znamení vyšších mocností. (Kdysi se věštilo z vnitřností nebo letů ptáků – živočichů nebeských, z mraků… dodneška z údajného dotazování zemřelých, pomocí kyvadélka, karet atd.) 

Je dobré se občas znovu ptát sami sebe co je modlitba.
Opusťme definici, kterou nás učili. Zkusme sami o modlitbě něco říci (hodí se nám to pro vedení dětí nebo lidí zvenku, kteří se nás ptají).
Je rozdíl, řekneme-li dětem: „Pan Novák objevil podzemní chodbu a objevil v ní to a to“. Nebo: „Pan Novák objevil vchod do podzemní chodby, pojďme ji společně prozkoumat“.

Kdo je a kdo není ochoten nám naslouchat?
Naslouchání je darem, není samozřejmostí.
(Odkud víme, že je Bůh? Nakolik víme jaký je?)
Je ochoten nám naslouchat? Jak to víme?

Jak je to s naším strachem s někým promluvit?
Jak to je s naší bázní a úctou k Bohu?
Jak odpovíme druhému, zeptá-li se nás: „Je naše rozmluva s Bohem jednosměrkou?

Rozmlouvat s druhými se učíme (v rodině, v předmětech školního vyučování, ve svých oborech, s autoritami, partnery a podřízenými, v cizích jazycích …)
Naučená schémata nestačí (vzpomínáte na lekce starých učebnic cizího jazyka: v restauraci, v obchodě …)
To platí i o naučených modlitbách. Je rozdíl mezi úrovní modlitby pohanů, starozákonního člověka a učedníka Ježíšova.

Teď je novéna ke zvolení nového římského biskupa. Všichni si přejeme dobrého. Bůh na prvním místě! Způsob pomodlit se na tento úmysl Otčenáš, Zdrávas a Sláva Otci je modlitbou – ale na nejnižší úrovni.
Naši maminku stačí poprosit o oběd a ona jej ráda uvaří. Nemusím k tomu odříkat vybraná slova a malou násobilku.

Židé uměli číst a psát, naslouchali Bibli, často uměli biblické modlitby a žalmy nazpaměť.
Naši předkové stavěli honosné kostely, ale byli analfabeti. Mysleli si, že místo porozumění a rozhovoru bude Bohu stačit vysoká věž kostela a zlato a mramor v kostele. Tak jim duchovenstvo místo žalmů nabídlo růženec.
Nesnižuji tento způsob modlitby, ale Bible a církev nabízejí nejen bohatou a pestrou pokladnici modliteb, ale učí nás Bohu porozumět a domlouvat se s ním.
Opět si to můžeme představit na vztahu rodičů a dětí, učitelů a studentů.
Rozumět látce je víc, než jen na otázku odříkat naučenou odpověď. 

Používat modlitbu jako mantru je pro křesťana velice a velice málo. 
Bible nám ukazuje veliké množství rozhovorů lidí s Hospodinem a Ježíšem. Od biblických praotců a proroků se mnoho naučíme. „Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem.“ (Ex 33:11)
Tak získáváme porozumění božímu myšlení a jeho plánům s lidmi.
V prvním čtení jsme pozváni k naslouchání rozhovoru mezi Hospodinem a Abrahámem.
Způsob uzavírání smluv doby Abrahámovy jsme si už kdysi popisovali. 

Co činí rozhovor modlitbou?
Kdy už modlitbou není u stejného člověka?
Je to podobně jako v našich rozhovorech a setkáních s lidmi. Komunikace s druhými je náročná. Často je nejtěžší s nejbližšími. (Myslíme si, že už druhého „známe“. Sebe přeceňujeme, druhého podceňujeme. V rozhovorech často sdělíme druhému jen polovinu informací. Často nepečlivě nasloucháme – „jen jedním uchem“.
Často, dřív než druhého vyslechneme, „už víme“, co chce říci.

Biblické příběhy ukazují různá setkání různých lidí s Bohem nebo Ježíšem. Všimněme si, kdy je to setkání modlitbou nebo kdy modlitbou není.

V evangeliu si napřed přečtěme, co předcházelo například z Mt 16:13-24. 
Pak čtěme úryvek z dnešního čtení Lukášova evangelia.

Vícekrát jsme si všímali, jak se Ježíšovi nepodařilo některé věci apoštolům sdělit. To nebyla pedagogická chyba Ježíše. Nepřišel příliš zakuklen. I někteří pohané (setník, kananejská žena, Samařanka …) Ježíšovi porozuměli.

Když Ježíš Petrovi řekl: „Pánové, nemylte se, váš národ Mesiáše nepřijme, nejvyšší představení církve jej umučí nejhorším způsobem“, Petr Ježíše káral. To už nebyla modlitba.
Modlitba je nejen uctivým, ale i pozorným, bystrým, pečlivým, přemýšlivým učednickým rozhovorem.
Je nebezpečné odmítat to, co jsme dříve neslyšeli. Ve „světských věcech to neděláme tolik jako při nových informacích o Bohu – zapomínáme na „dobrého hospodáře, který vynáší ze svého pokladu nové a staré!“

Přestal snad Petr věřit (když Ježíše káral), že Ježíš není Mesiášem?
Ne.
Petr se jen(!) ve svém myšlení vrátil od Ježíše k tomu, co se jako malý kluk o Mesiáši naučil od pana rabína („Mesiáš zlikviduje pohany a bude vládnout celé zemi“).

Petr zapomněl na Ježíšovo vyučování 13. kap. Matoušova evangelia (o rozsévači, o jílku mámivém …) a z Mt 9:16-17 – o „starém a novém“, o záplatování šatů a novém víně do nových měchů.

Petr přestal věřit, že je Ježíš je Mesiášem, až když Ježíše zatkli a popravili. Ale první příznak se objevil tady – když Ježíše poprvé káral.
Tuto příčinu apoštolové neodstranili ani na hoře Proměnění. Ani při dalších Ježíšových pokusech ukázat apoštolům hloubku jejich krize: „Plní se i na nich proroctví Izaiášovo: `Budete stále poslouchat, a nepochopíte, ustavičně budete hledět a neuvidíte. Neboť obrostlo tukem srdce tohoto lidu, ušima nedoslýchají a oči zavřeli, takže nevidí očima a ušima neslyší, srdcem nepochopí a neobrátí se – a já je nebudu moci uzdravit´“. (Mt 13:14-15)
Prosíme my, ve svých modlitbách, abychom prohlédli? 

Mojžíš a Eliáš už v životě na zemi byli pozornějšími posluchači Boha než apoštolové. Učme se od nich! Nejen od apoštolů.

Jak to, že apoštolové usnuli? 

Jako v našich rozhovorech s lidmi si někdy během rozmluvy (z určitých důvodů a chyb) přestáváme rozumět – tak to je v modlitbě, v rozhovoru s Bohem. Hledejme ty chyby a učme se umění rozhovoru dál.

V modlitbě nehledejme chybu u Boha, ten nám rozumí – nemusíme mu nic dlouze vykládat (to neznamená, že popis naší situace je zbytečný, vyjádřit se slovy, má svou hodnotu).
O to víc ale pečlivě naslouchejme tomu, co nám Bůh říká. Ptejme se a hledejme, když něčemu nerozumíme.
Apoštolové byli bystří, proto si je Ježíš vybral. Nepřeceňujme sami sebe, počítejme s tím, že se Bohu vzpíráme a odporujeme mu častěji, než si myslíme.

Naučili nás mnoha modlitbám. Už méně nás učí umění Bohu porozumět. Podceňují nás.
Vtloukali nám do hlavy, že poslušnost (představeným) je největší ctností. Ale neučili nás jak rozpoznat proroka. Jak jej nekamenovat, jak mu neodporovat a jak s ním spolupracovat.

	2010
2. neděle postní       Gn 15:5-12. 17-18       Flp 3:17-4:1       Lk 9:1-6. 8-22. 28-36(!)       28. února 2010

Pokaždé si říkáme, že k ničemu nevede, čteme-li událost na Hoře proměnění bez předešlého Petrova odmítnutí Ježíšových slov o vraždě Mesiáše zbožnými věřícími.
Není divu, že pak lehko sklouzneme do kýčovitého rozplývání se, jak neskonale bílý byl šat Ježíšův a jaký zážitek Ježíš apoštolům dopřál, aby neklesli ve víře, až bude Ježíš popravován.
Kdo prožil větší životní krizi ví, že nám citové zážitky z dřívějška mnoho nepomohou. Láska, věrnost a naděje stojí na jiných základech.

Nedávno jsme četli o zázračném rybolovu. Většinou si z toho vybereme: „Petře, zajeď na hlubinu“ a nabádáme druhé k větší zbožnosti.
Už méně: „Ježíši, risknu, že naše namáhání bude zbytečné, dám na tvé slovo, uvidím, zda se podaří, co říkáš.“

Buď zůstaneme na břehu ve své zabydlené zbožnosti, nebo si vykasáme rukávy do práce.

„Nehas, co tě nepálí“, říká lidová opatrnost.
Abrahám myslel na druhé a neohlížel se příliš na to, zda bude mít popálené prsty.
O Ježíši to platí v nejvyšší míře.

Svět zůstává dodneška drsný.
Evropa dlouho nezažila veliké přírodní katastrofy, ale za jejím vnějším bohatstvím jsou všelijaká zemětřesení. Rozpady rodin, bezdomovectví všeho druhu, mnoho lidí má těžké noci i dny ...

Lepší svět je možný (například Dánsko se za Hitlera zachovalo lépe než Slovensko), lepší soužití je možné (známe pěkná manželství a pěkná dětství).
K zachraňování světa Bůh hledá spolupracovníky.

Bůh není verbíř. Je ctností žádat záruku. 
Oheň procházející mezi půlemi zabitých zvířat byl Abrahamovi znamením. 

Nikdo se nenarodí velkorysý nebo statečný. Abrahám, proroci i Ježíšovi učedníci všech dob zrají na cestě, v náročných situacích, i v selháních!
Proto si všímáme jednání biblických osobností. Jejich velikosti, ale i jejich chyb. 

Také se nám nechce věřit, že bychom i my mohli zklamat a uhnout před zlem (i Petr tvrdil: „Ježíši, mrzí mě, že mě podceňuješ.“).
Nevěříme, že já(!) bych byl schopen rozbít rodinu, přestat mluvit s dětmi, nezastal se druhého ...

Navíc, svá provinění nevidíme v ostrém světle, omlouváme sami sebe. Vymlouváme se na okolnosti a býváme přesvědčeni, že naše nevěra, slabosti a selhání jsou jiného druhu … („všichni blili, jen já jsem zvracel“).
Zlo znecitlivuje naše svědomí – jako některý hmyz (komár, klíště), který pouští do rány znecitlivující látky.

Na jedné straně nám chybí sebevědomí božích dětí a na druhé straně máme o sobě přehnaně dobré mínění.
Při pobožnostech křížové cesty se spíše vidíme na straně Ježíše. Mnoho lidí si ani nepřipouští, že by mohli podobně selhat jako apoštolové.

Naši předkové ve víře po staletí vedli kruté náboženské války (prospělo nám, když nás později odzbrojili). Ve 20. století byla na všech frontách dvou světových válek většina pokřtěných. Nedokázali jsme zabránit nevídaným masakrům. Nikdo nám to neodpáře.
Copak ti lidé nečetli o zákazu zabíjení? Copak se neděsili, že Ježíš byl zavražděn náboženskou nesnášenlivostí?
Jak na sobě křesťané kreslili znamení křtu? Co to pro ně znamenalo? K čemu a proč se křižovali před Bohem? Jak četli Písmo, jak si vykládali Ježíšova slova?

Naši dědové v 1. světové válce byli strašně zneužití, postavili je na špatnou stranu fronty.
Co dělat, když byli hnáni do útoku na bodáky proti Srbům?
Jak bych se zachoval já?
Když byli za 2. války zatýkáni Židé, Cikáni a mnoho dalších lidí, co měli udělat? Pak byli nepředstavitelným způsobem poníženi. Později si mnozí vyčítali, že se dobrovolně vydali nebo že měli otrávit své děti a sami sebe.
Jak bychom se zachovali my? Co o tom říkáte dětem? Co jim radíte, jak by se měli zachovat, kdyby se v podobné situaci ocitli?
Řada lidí musela narukovat na frontu s wehrmachtem (například Slezané). Co dělat, když začali Rusové střílet?
Stále se opakuje situace, ve které se jedni zařadí do skupiny útočníků nebo těch, kteří mlčí a dívají se raději jinam. Zbytek jsou oběti.
V které skupině bych se ocitl? 
Za žádnou cenu nesmíme připustit, aby se něco takového opakovalo!!!

Nenamlouvejme si, že by nás taková situace nemohla potkat.
Mluvím nepřesně, každou chvíli se to někde děje. Před pár lety v Jugoslávii, v Čečensku … teď jsme četli o smrti kubánského politického vězně Orlanda Zapaty. Komunistická vláda ho nechala zemřít. Před dvaceti lety naši komunisté nechali zemřít v hradecké věznici Pavla Wonku. Každou chvíli čteme o nezměrném násilí v Tibetu, v Číně …
Pokaždé bychom mohli vytvořit pobožnost křížové cesty za nějaké současně ubíjené. (Ježíš s nimi jejich křížovou cestu prochází.)

Obdivujeme některé sportovce, kolik dřiny, času a sil věnují sportu. Kolik úsilí my věnujeme tomu, aby se ve světě neopakovaly hrůzy proti lidskosti?
V církvi se o tom mnoho nemluví.
Spíme jako učedníci na hoře, protože ani nás Ježíšova slova nebaví.
Přeceňujeme sami sebe, podceňujeme zlo a vlastní pohodlnost a zbabělost, ať se jedná o náročnost v soužití s nejbližšími nebo vzdorování zlu.
Katolíci denně po celém světě místo bdělosti houfně ujišťují Ježíše, jak mu věří, doufají v něho a jak mnoho jej milují (nadevšechno).
Jak to, že takové modlitby vůbec existují? Snad ti lidé čtou evangelia. Jak to, že trpíme nábožnou schizofrenií?

Místo zajetí na hlubinu Ježíšových slov pořádáme raději své náboženské tanečky.
Apoštolové nás přiznáním svých chyb varují, abychom nepodceňovali Ježíšova slova. Abychom nezavírali oči před zlem a neklimbali. Začít můžeme kdekoliv, třeba až uslyšíme o šikaně ve škole nebo budeme svědky jakékoliv nespravedlnosti. Statečnost a odolnost při střetu se zlem je třeba cvičit. Sportovci trénují každý pohyb. Martina Sáblíková prý dělá dřepy se svým devadesátikilovým trenérem na zádech.
Na Velký Pátek budeme „uctívat kříž“, Čím to podložíme? Náboženským pocitem? Nebo nějakým počinem? Postavením se proti zlu?
Třeba – hájit druhé před našim vlastním podezřením nevyžaduje odvahu, jen úsilí chovat se spravedlivě.
Když jeruzalémské ženy litovali chudáka Ježíše, jak je zrychtovaný, pravil jim: „Mě nelitujte, já něco vydržím, naříkejte nad sebou, kašlete na varování proroků a na jejich smrt, naříkejte nad svými dětmi, které jste blbě vychovali.“

Z oblaku (oblak provází přítomnost Boží) se ozval hlas: „Toto je můj vyvolený Syn, příště nespěte, a nepodceňujte to, co vám říká. Naslouchejte mu a dejte na něj.“

	2007
2. neděle postní       Gn 15:5-12. 17-18       Flp 3:17-4:1       Lk 9:28b-38       4. března 2007

O události na hoře z evangelia jsme mluvili několikráte (viz třeba lekce z minulého roku). Bez souvislostí, bez rozhovoru Lk 9:18-22 neporozumíme, proč Ježíš vede učedníky na horu (žádné předvádění, kým je).

Všimneme si 1. čtení. Slova: „Abram uvěřil a ten ho za to uznal spravedlivým“, nás mohou pozvat k zjištění, jak o víře mluví Písmo (Židé říkají: „Učení“), co se můžeme od Abraháma naučit.

A době Abramově měl každý kmen své území (včetně pastvin). Měli své náčelníky, vládce a každý kmen měl své bohy (jako naši předkové za praotce Čecha). Dnes bychom mohli říci, každá vesnice měla svého stařešinu a svá božstva. Jako na jejich území rozhodoval náčelník, tak si představovali, že na jejich území vládne jejich nejvyšší bůh. U sousedů byl jiný starosta a jiný bůh.

Abram byl přemýšlivý člověk a kladl si otázku, jak to s bohy je, jaké mají možnosti, „které náboženství je pravé“, jaký je který bůh, co umí a co nabízí, jaké má možnosti, který je vyšší nebo který je pravý. Bible nepopisuje tyto myšlenkové pochody Abrama, ale ledacos můžeme z příběhů o Abrahamovi vyčíst.
I z jiných míst Písma vyplývá, že se Bůh člověku dostačujícím způsobem představí a vždycky „vytáhne legitimaci“. 
Ježíš neříká „jsem Mesiáš“, ale: „posílá mne Bůh“ a legitimuje se („nečiním-li skutky svého Otce, nevěřte mi“). Toto je typické pro Boha, když se zjevuje lidem, vždy „vytáhne legitimaci“. Mojžíšův zákon také nařizuje poslu božímu – tomu, kdo mluví jménem Božím – aby se prokázal. 
(I adresát má povinnost legitimovat posla.)
Takovéto legitimování Boha není popsáno u Abrahama, je uvedeno na jiných setkáních Boha s člověkem. Zde se předpokládá, že ten, kdo se učí z Bible, už ví, jak to s Hospodinem chodí. 

Abram hledal skutečného Boha. Bůh se Abramovi zjevil (Abram se mu líbil, „vyhrál konkurz na praotce“) a nabídl mu „místo“ (přijal jej do své firmy, do svého podniku). 
Nabídl mu přátelství a péči.
Abram uvěřil Bohu (který se mu legitimoval), že je hodnověrný partner a se vydal na cestu.
Pak je na několika událostech (Gen 12.-14. kap.) popsána Abramova zkušenost s Bohem. (Kdy se uměl spolehnout na slíbenou pomoc a kdy ne. I tehdy, když jednal po svém, jej Hospodin neopustil.)

Všimněme si, Abramova víra je postavená jinak než naše, my jsme zvyklí věřit tomu, co mě jiní o Bohu vyprávějí.
Abram je rozvážný a odpovědný chlap (nemůže vést svůj lid do nějakého pochybného podniku) 
Z vyprávění o jeho postojích vidíme, že byl obdivuhodným člověkem, schopným i riskovat, ale nebyl naivní ani lehkověrný. Byl prozíravý, chytrý a rovný chlap.
Když Hospodin Abramovi sliboval potomstvo (početnost kmene byla důležitá), měl už Abram s Hospodinem velikou zkušenost a uznal, že Hospodin je spolehlivý a věrný. A toto poctivé uznání důvěryhodnosti Boha, Hospodin oceňuje! – Abram Hospodinovi uvěřil a on mu to připočetl jako spravedlnost. 

A Bůh pokračuje: „Já jsem Hospodin, já jsem tě vyvedl z Kaldejského Uru, abych ti dal do vlastnictví tuto zemi.“ (Srov. Gn 15:6-7)
Na tuto nabídku se Abram ptal: „Bože, podle čeho poznám, že tuto zemi dostanu do vlastnictví“?
To není drzost, to není opovážlivost, to není pochybování o Bohu. Aram je přímý chlap, ptá se slušně, zodpovědně, na rovinu.
Bere Boha vážně a chce od něho doklad: „Bože, ty mi tady něco slibuješ (to je od tebe hezké), ty ses mně legitimoval jako Bůh, ale já od tebe potřebuji doklad na to, cos mi slíbil.
Je to asi taková situace, jako když si od někoho budu něco kupovat, třeba auto. Vidím prodávajícího, je to slušný člověk, vidím auto, a když to auto chci koupit a nechat na sebe převést, řeknu: „Pane, napište mi doklad, že jsem vám tolik a tolik zaplatil (nebo, že mi auto dáváte) a že auto je moje.

Potřebujeme tu rozlišit: důvěřuji prodávajícímu, že je poctivý, ale potřebuji smlouvu. 

Důvěřuji prodávajícímu a důvěřuji mu, že smlouvu dodrží. Smlouva je mezi lidmi potřebná, důležitá, spravedlivá, poctivá, oprávněná. Není projevem nedůvěry nebo pochybnosti. Podvodník smlouvu (poctivou) nenabízí.
Toto vše tady patří pod biblické chápání „víry“. Za takovýchto podmínek Bůh nabízí své přátelství. Vychází nám vstříc, umožňuje nám důvěřovat mu. Chrání nás před podvodníky a manipulátory, prozíravě nás vychovává a sám – první – takto na rovinu jedná. Abychom se nemuseli trápit nějakými pochybnostmi. – To bychom měli ocenit!

Takovéto, solidní, poctivé jednání, nám Bůh nabízí. Žádné spoléhání na nějaké pocity, dojmy a „vidění“.
Přistoupení na tato pravidla – takováto „víra“ se Bohu líbí. Bůh nás uznává za partnera.

Abram bere vážně Boha a jeho sliby. Bůh Abramovi schvaluje, že za to chce mít „papíry“.
Nám by se mohlo zdát vůči Bohu neuctivé, neboť my se rádi vznášíme, vznášíme se na vlnách víry, nadšení a lásky. To všechno jsou často prázdná slova.
Kéž bychom měli takovou tvrdou, zemitou víru, takový poctivý přístup Abrahamův.

Teď se dostaneme k: „Podle čeho poznám, že tuto zemi dostanu do vlastnictví?“
„Bože, mohl bys jít se mnou k notáři?“
Samozřejmě!“

Dnes bychom šli k notáři, tam by se podepsala smlouva (dosavadní majitel pozemku, stávající majitel a nakonec notář). Každý by dostal jeden papír – doklad.

Tenkráte se smlouva uzavírala podle jiných zvyklostí. Už jsme si je vyprávěli, zopakuji je v poznámce .

Ale je tu zajímavá ještě ta „dýmající pec“ a „ohnivá pochodeň“.

Tehdejší pec byla primitivní, byl to nějaký kvádr z hlíny nebo hliněných cihel, možná i z kamení, z jedné strany byla prohloubenina, kde se topilo a nad tím případně rošt.
Byla-li pec byla rozpálena, šlehaly z ní plameny. Abraham možná čekal, že Bůh projde v lidské postavě, jako ho dosud vídával. Ale mezi půlemi zvířat prošla ohnivá pochodeň. (Oheň je vícekrát spojován s přítomností Boží.)

Bůh tím dává najevo Abrahamovi: „Nejsem člověk jako ty. Když jsem chtěl s tebou mluvit, ukazoval jsem se ti jako člověk. Ale musím tě upozornit, že nejsem člověk a že jsem vlastně něco jako ta pec.

Nepřehlédněme, že uličkou mezi rozpůlenými zvířata neprochází Abram, ale Hospodin. Bůh dává záruku člověku, tak je solidní.
Vy rodiče jednáte s dětmi podobně. Ucházíte se o ně a dopřáváte jim, aby vám mohly bez obav a pochybností důvěřovat.
Tak „si „plácli“.
V čem je ta víra (důvěra) Abrahamova?
Abraham bere Boha vážně, naprosto do důsledků. Bůh něco slibuje. „Tak to podepiš!“
Když se Bůh podepíše, tak to beru vážně. Na tom stavím.
To je to, čemu my bychom měli říkat víra.

Nedávno jsem říkal, že naše víra stojí na věrnosti Boží. Nekončí naší nevěrností. Máme být věrní Bohu, máme Bohu důvěřovat i v našich selháních. 

Je veliká škoda – a je to nebezpečné! – že máme „své“ představy o Bohu (lidová víra) a nejsme zvyklí se učit z Bible. Porovnávat si a opravovat si své zkreslené představy – nechat se osvítit Božím slovem.
Nutíme se do těchto pokřivených představ o Bohu a vnucujeme je jiným. (Prokazujeme Bohu medvědí službu.)
Svým zkresleným představám říkáme víra a přitom je to něco nebezpečného, co nás odvádí od Boha.

Toto není nic nového. Pochopitelně, že Abraham lidovou víru také znal. Ještě ve své staré vlasti viděl, kolik těch bohů je. Tam ten pánbíček, tam onen, tam takový a všude měli jiné bohy.
Abram chtěl vědět, jak to s tím Bohem opravdu je.
„Já chci, aby se mi legitimoval.“ Abram chce Boha brát vážně! a toto Bůh nazývá vírou, toto Bůh potvrzuje jako spravedlnost a víru. A ne moje pocity: „Já tak věřím v Boha!!“ a pak si vykládá Boha podle svého.

Potřebujeme si všimnout, že „věřit“ v našich ústech má zcela jiný význam než v Bibli.
Je mnoho lidí, kteří se ohánějí „vírou“. Tu svou. Mají svou představu a na té trvají.
Jiní umí dobře naslouchat Bibli, jsou otevření a na nic si nehrají.

Někteří lidé znají a používají pravidla dialogu. Jedni manželé si řekli: „Ve sporných případech si napřed vyříkáme své názory, zjistíme, kdo z nás dvou má pravdu a dáme za pravdu tomu, který měl pravdu. A bez potíží ji převezmu.
Jestli se oba budeme domnívat: „Pravdu mám já“, pak nebudeme couvat, nebudeme říkat: „Zapomeňme na svůj spor“. Ne, musíme to dořešit. Slušně, věcně, důsledně, jako když hledáme chybu v zaměstnáni, když se nám něco nepovede a máme zájem chybu najít.

Uzavření smlouvy mezi Bohem a Abramem popisuje zásadu, která je Biblí ceněna.
Potřebuji si stanovit, jak budu s Bohem jednat a nesmím kličkovat.
Uvidím-li pak chybu ve svém jednání s Bohem, pak mohu způsob jednání s Bohem opravit. (Mohl bych ukázat řadu našich nepoctivých, schizofrenních jednání s Božím slovem.)
Když ale na všechno budu říkat: „Já věřím“, tak se nedopracuji rovného a poctivého jednání s Bohem a nebudu schopen opravit svůj vadný postoj vůči Bohu. (To se stalo zbožným saduceům a farizeům ve střetu s Ježíšem.)

Toto je velice důležitá a náročná práce ve vztahu (s Bohem i člověkem).
Je k tomu potřeba ochota se tím zabývat, a pokora.
Ježíš o tom mluví. Snad budeme mít možnost se k tomu vracet.
	3. neděle čtyřicetidenní

	2022
3. neděle čtyřicetidenní       Ex 3:1-8a. 13-15       1 Kor 10:1-12       L 13:1-9       20. března 2022

K prvnímu čtení.
Mojžíš mohl na dvoře faraóna udělat závratnou kariéru. 
Až po čtyřiceti letech v cizině jej Hospodin jmenoval svým velvyslancem v Egyptě.

Před řadou let jsme spolu začali mluvit o zjevení božího „Jména“: „Vždy jsem pro tebe byl, jsem a budu TÁTOUMÁMOU, MILUJÍCÍ NÁRUČÍ, ŽENICHEM, MANŽELEM …“
Bůh slouží nám, ne my jemu. To je jedinečné a převratné!

K druhému čtení.
Text používá několik obrazů:
 –	oblak, ve kterém se může člověk setkat s Hospodinem,
 –	zázračné vysvobození z moře (zla),
 –	slovo boží je duchovní výživou (pokrm a nápoj).
To vše nám je nabízeno zadarmo.

K evangeliu.
Před týdnem jsme promýšleli příčinu spánku apoštolů u závratného setkání apoštolů s Mojžíšem a Eliášem.
Apoštolové podcenili Ježíšova prorocká slova, když mluvil o vraždě Mesiáše. Podcenili jeho slova varující před zkázou Jeruzaléma.
Podobně jsme na něj nedali, když mluvil o válkách a jejich příčinách, které pak v dějinách přišly.
Proroci a proroctví jsou pro nás velikým darem, pokud na ně dáme. Proroctví není věštbou, které se nedá zabránit. Proroctví je varováním Boha před neštěstím, kterému se dá zabránit.
Jenže my nechceme tato varování před neštěstím slyšet, přestože je slovem od Boha.

Až když nás neštěstí postihne, krutě se obnaží, co jsme podcenili.
Často se ukáže, že strom, který padl na dům nebo na člověka, byl nemocný, vyhnilý. O nebezpečí jeho pádu jsme nevěděli. Znalec stromů by nás asi včas varoval, ale nikdo takového člověka ke stromu nepřizval.
Před zemětřesením nás už odborníci umějí včas varovat. Ale například o tajfunu, který loni poničil obce na jižní Moravě, nikdo dopředu nemohl vědět.

Ježíšovi učedníci nechtěli slyšet, že Mesiáše ukřižují jejich náboženští vůdci.
Nechtěli slyšet, že jejich krásné město – nevěsta Hospodina – padne.
Nechtěli slyšet, že osmý div světa – Jeruzalémská svatyně – bude rozmetána.
Apoštolové pospávali na „hoře proměnění“, dokonce i v Getsemanech pár minut před zatčením Ježíše. Nechtěli slyšet, co jim jejich milovaný Učitel říkal a co je učil.

Hitler ve svém spise Mein Kampf popsal své plány (v Německu spis před válkou vyšel v nákladu 10 miliónů kusů), ale nikdo to nechtěl slyšet.

Putin otevřeně mluvil o svých plánech, ale my jsme to nechtěli slyšet. 
Pěkně se nám spalo na polštáři blahobytu.

Apoštoly probudila až prolitá krev Ježíše. Až pak si vyčítali: „Proč jsme na Ježíše nedali? Proč jsme neposlouchali, co říká? Proč jsme se neptali, zda se dá proti těm neštěstím něco dělat?
Ježíš měl ve všem pravdu (i s kokrháním kohouta).“
Ježíšovi se podařilo zachránit své učedníky při válce Židů s Římany, poslechli Ježíše a včas z Jeruzaléma utekli. (Naopak mnoho Židů uteklo do Jeruzaléma, dali na církevní představitele, kteří tvrdili, že je hradby svatého města uchrání a mesiáš je zachrání).

Ale vraťme se k dnešním slovům evangelia.
Krutý Pilát poslal do jeruzalémské svatyně své vojáky v civilu a s dýkami pod šatem. Ti se na nádvoří pohanů vmísili mezi poutníky (právě tam byli Galilejci) a řadu z nich povraždili.
Judejci se povyšovali nad Galilejce. Ježíše měli také za podřadného Galilejce a ironicky mu předhodili Pilátův masakr jako „boží trest“ za „bezbožnost“ Galilejců.
Ježíš toto primitivní obvinění Galilejců hned odmítl připomenutím neštěstí v samotném Jeruzalémě …

„Zřícení věže v Siloe má svou příčinu a viníka,“ říká Ježíš „někdo zanedbal péči o její technický stav.
Jaká je příčina římské okupace Svaté země (a teroristického útoku v Jeruzalémě)?
Kdo je viníkem?“

„Platí, nebo neplatí Smlouva Hospodina se svým milovaným lidem o boží pomoci a ochraně proti nepřátelům?“ ptá se Ježíš. 
„Vzdáli jste se od Hospodina! Nedodržujete jeho Smlouvu, život s Hospodinem (svou zbožnost) jste svévolně pokřivili podle svého mínění.
Opakuji: obraťte se, navraťte se k Bohu a změňte svůj život podle Smlouvy, kterou jste nadšeně přijali a několikráte ji znovu obnovili. Přilnout k Hospodinu není těžké a je to velice výhodné.

V porušeném světě nemůžete být bez Hospodina požehnáním pro své děti.
Bez Boha nemůžete obstát proti zlu.
Bez Boha zahynete podobně jako pobití galilejští poutníci nebo jeruzalémci pod zdivem zřícené věže.“ – Ježíš vše vysvětloval. Varoval Izraelity. Tak varuje i nás.

I my máme (nejen z válečné hrůzy) z úcty k Bohu a vděčnosti za jeho přízeň hledat příčinu současné války a obrátit se k Bohu.

Co znamenají Ježíšova slova: „Jestli se neobrátíte, podobně zahynete.“?

Naše veliká pomoc Ukrajincům nás ctí. 
Ale neobjevíme-li příčiny našeho selhání na udržení míru na Ukrajině, hrozí nám další války!

Víte, že jsem vícekrát mluvil o chybějícím biblickém pohledu na řadu selhání nás, křesťanů, ve 20. století. 
Na začátku 1. i 2. světové války nikdo netušil, jak daleko zlo dojde. Podobně nevíme, kam dojde Putin. Přesto je důležité o tom nebezpečí společně mluvit, hledat příčiny, podíl své viny a nápravu.

Ustrnuli jsme ve své podivné a zkostnatělé zbožnosti, spali jsme na polštáři blahobytu a ignorovali jsme svěřené prorocké poslání – bdít nad spravedlností a nespravedlností světa. 

Němci, kteří se nestavěli proti Hitlerovi, měli podíl viny na světové válce. Dnes mají svůj podíl na válce s Ukrajinou Rusové, nestavějící se proti Putinovi.
Všichni jsme povinni hledat pravdivé informace a tříbit si rozlišování pravdy od lži.
Naši rodiče měli před válkou jen rozhlasové vysílání a noviny, ale v Hitlerovi rozpoznali zločince.

Ruští vojáci nahnaní proti Ukrajincům jsou v podobné pozici, jako naši předkové v 1. světové válce. Katolické, apoštolské Veličenstvo poslalo naše drahé jako zabijáky proti nevinným otcům rodin.
V r. 1969 jsem se ocitl v podobné situaci. Byl jsem s ostatními tankisty poslán do Prahy zakročit proti „kontrarevoluci řízené Američany“ (tak nám komunistická propaganda vymývala mozky).
Putin patří mezi lidské zrůdy, nemilosrdně zabíjející děti, ženy a nemocné.

I naši přední náboženští vůdci nás strašili muslimy a homosexuály a neviděli (nebo nechtěli vidět vrahy v Rusku a dalších diktaturách). Před válkou katoličtí hlasatelé zuřivě brojili proti zednářům a nacisté jim proklouzli ne mezi prsty, ale mezi nohama.

Nevíme, jak to na Ukrajině dopadne, ale jestli ten, kdo nebrání slabšího, vede řeči, že by slabší měl v tom a v tom ustoupit, je to přizdisráč. Když západní politici obětovali světovému míru Československo, Polsko a Alsasko, bylo to pro nás nepřijatelné. Neponižujme Ukrajince podlou radou, aby ustoupili.
Svoboda má velkou hodnotu a je třeba o ní pečovat, bojovat za ni a udržovat si ji.

Zbožní šíří výzvu k modlitbám za Rusy a Ukrajince. Co od modlitby čekáme? 

Rozeznat naše politické chyby (Západu) a pojmenovat je není těžké.
Na druhých snadno vidíme jejich selhání.

Říci dnes v Čechách o Putinovi, že je válečný zločinec, pro nás není nebezpečné. Prohlásit, že moskevský patriarcha Kirill je Putinův velký kolaborant, je u nás snadné. Ale každý máme zkoumat sebe, a rozpoznat své selhání Ježíšova učedníka.

Vyznávání svých vin na začátku bohoslužby, žehnat Ukrajincům a modlit se za mír nás nic nestojí (máme rozpoznat, zda je to účinné.) 
Ale rozpoznávat, že se vzdalujeme od Hospodina a nedáme na Ježíšova varování a jeho vyučování, jsme se dosud nenaučili.

Emauzští učedníci po ukřižování Ježíše odešli z Jeruzaléma. Před „pocestným“ poctivě přiznali: „My už ničemu nerozumíme.“ (před tím Ježíše překřikovali: „Ježíši Kriste, ty ničemu nerozumíš …“).
Zdalipak my nad záběry rozbité Ukrajiny, nad mrtvými a zmrzačenými Ukrajinci – my, kteří jsme se sebejistě vydávali na odborníky „na Boha“ a připisovali si zásluhy o nebe za naše modlitby a oběti – zdalipak konečně zmlkneme, přestaneme druhým dávat „hraběcí rady“ a začneme znovu zkoumat, co si o nás myslí Bůh?
Jakou cestu k nápravě sebe, a pak světa okolo pro nás, Bůh má?

Zdalipak se Ježíšovi podaří nás zachránit? Zdalipak na něj dáme?

S kterými křesťany o tom můžeme mluvit?

	2019
3. neděle čtyřicetidenní       Ex 3:1-15       1 Kor 10:1-6. 10-12       L 13:1-9       24. března 2019

Kdybychom se zaměřili jen na setkání Mojžíše s Hospodinem, ošidili bychom se. 

Mojžíš znamená „Vytahující“, ne jen vytažený ze smrti (z vody). Zachráněný se stal Zachráncem. 

Jen něco málo ze života Mojžíše naznačím. Židé jeho život promýšlí a je na tom vidět, co vše se od Mojžíše naučili.

Mojžíš měl moudrou a odvážnou maminku (být takovou maminkou a tátou svým dětem je bohatstvím). Židé říkají, princezna poznala, že dítě v košíku je hebrejské, protože neplakalo nahlas, jen mu tekly slzy. 
Mojžíš jako adoptovaný princ se svou inteligencí (i sociální) a největším vzděláním mohl udělat velikou kariéru.
Vážíme si, že se nestyděl za svůj lid. Zastal se ubíjeného Hebreje … Z faraonova prince se stal psanec. V zemi Midjanců jako disident 40 let pásl kozy a ovce.
Mohl být zklamán Hebreji – udal ho ten, kterého se zastal proti egyptskému dozorci? (Je těžké, donáší-li bratr nepřítel, srov. J 5:15)

„Mojžíši, vaše náboženství je nebezpečné, hasíte oheň, který vás nepálí, naše děti do vašeho náboženství nebudeš tahat,“ rozhodla rázná Mojžíšova manželka (její jméno Sipora, znamená Ptačice, asi Mojžíšovi „zpívala“) a nedovolila svého syna obřezat.
Mojžíš si vážil života i rodiny, ale nebylo by škoda, kdyby se taková osobnost starala jen o svou rodinu?

Dvakrát 40 let zrál Mojžíš, aby byl schopen setkat se s Hospodinem a přijmout poslání záchrany.
Nás velice zajímá, jak z někoho vyrostl tak statečný a obětavý člověk.
Vždy se zastával druhých (i midjanských děvčat, i drzých a nevděčných Izraelitů, srov. Ex 32:7-14).

Jeho zkoumání, proč keř neshoří, nebylo z nudy. Zůstal otevřeným člověkem k novému, k tomu, co nikdy před tím nezažil.

Celý jeho předešlý život jej formoval. Neměl nikoho rovného, s kým by mohl mluvit o tom, co prožíval, s kým by se mohl poradit, s kým by mohl hledat. Ve své samotě na stepi (poušti) se nakonec setkal s Hospodinem.
V té vnitřní samotě se bránil, když jej Hospodin jmenoval svým velvyslancem v Egyptě, ale byl tak silný, že poslechl.
(Když byl napadený „Neznámým“, nebránil se, zachránila je jeho žena Sipora.) 

„Dobře jsem viděl ujařmení svého lidu, který je v Egyptě. Slyšel jsem jeho úpění pro bezohlednost jeho poháněčů. Znám jeho bolesti. Sestoupil jsem, abych jej vysvobodil.“ – Konečně se Mojžíš se setkal s Někým, který je soucitný, který chce vysvobodit zotročené!
„Já jsem Bůh tvého otce, Bůh Abrahamův, Izákův a Jákobův.“ – Někomu to mnoho neřekne, ale tomu, který přijal tyto praotce za své, kdo se hlásí do jejich rodiny a přijal jejich životní zkušenosti s Bohem za své, to mnoho znamená.
40 let pak šel Mojžíš před boží tváří a s jeho pomocí sloužil Izraelskému lidu. Ta služba druhým je pro Mojžíše charakteristická.

„Země, na které stojíš, je svatá.“ – Ten kdo zná zkušenost Jákoba, ten ví, že všude kde je, je s ním Bůh. Všude můžeme ucítit „vůni“ Hospodina. (Židé nerozlišují posvátný a neposvátný prostor jako pohané.
Je-li někde místo neřesti, pak bylo znesvěceno námi.)

„Hospodine, jaké je tvé jméno? My Hebrejové snadno scházíme z tvé cesty a pak tě potřebujeme zavolat jménem, abys nám přišel na pomoc.“
„Dříve, než mě zavoláš, jsem s tebou. Vždy jsem tu byl pro tebe, jsem tu stále pro tebe a vždy při tobě budu.“
Nikdy mě nezaujaly filosofické a teologické výklady slov: „Jsem, který jsem.“ Chytlo mě to za srdce, až když jsem si tam dosadil poezii Bible:
„Vždy jsem ti byl milujícím TátouMámou, stále jsem pro tebe TátouMámou a vždy pro tebe budu TátouMámou. (Kdyby na někoho maminka zapomněla, já ne tebe nikdy nezapomenu – Iz 49:15)

Za ta slova: „Jsem, který jsem“, je třeba si pokaždé dosadit některé z krásných Božích jmen. Například: „Vždy jsem pro tebe měl otevřenou Náruč, vždy je moje náruč pro tebe otevřená a vždy ti budu Náručí“.
Kdo má zkušenost s náručí milujícího člověka, má otevřenou cestu do boží Náruče.

Znovu Mojžíš slyšel slova: „Já jsem Bůh tvého otce, Bůh Abrahamův, Izákův a Jákobův.“
„Uslyšíme-li“ srdcem tato slova, můžeme Bohu také důvěřovat. (Důvěřovat můžeme tomu, kdo nás má rád a kdo je moudřejší, vidí dál. Máme-li dobré zkušenosti s rodiči, můžeme jim důvěřovat. Vážíme-li si Abraháma, Izáka, Jákoba, Josefa a Mojžíše – a známe-li jejich zkušenosti s Bohem – můžeme se také – na o jejich zkušenost s Bohem spolehnout, přijmout je za své.) 

Biblické vyprávění o Mojžíšovi není jen nějakým dobrodružným příběhem, při kterém se nám tají dech.
Mojžíš je milovaný učitel židů, vyučený od samého Hospodina.

Přeji vám, abyste se nechali nalákat k opětovnému čtení o Mojžíšovi.
Může se stát i naším milovaným učitelem, vyučeným od samého Hospodina. Lze se od něj mnoho naučit.

(Nástupce Mojžíše se jmenoval stejně jako Nazaretský. To je víc než symbolické.) 

Ježíš nám je dalším velikým (největším) a milovaným Učitelem.

O úryvku evangelia jsme mluvili v minulých letech. Judejci se dívali na Galilejce s pohrdáním. Ježíšovi dávali najevo, že je Galilejec (= hříšník): „Teď právě Bůh vás Galilejce potrestal Pilátovým masakrem!!“

„Jestli se neobrátíte (jestli nepřijmete vzkaz od Boha, který vám vyřizuji), zahynete podobně jako ti Gelilejci, nebo Jeruzalémští.“ (Nepřitakali Ježíšovi, nedali na jeho slova: „Až uvidíte vojáky obkličující Jeruzalém, utečte do hor.“ Dál se nechali vést farizei a svými rabíny (ti jim radili: „Utečte se za hradby svatého Jeruzaléma, přijde Mesiáš a zachrání vás.“) a desetitisíce jich zahynuli. Nedali ani na jiná Ježíšova slova. Neobrátili se k Hospodinu.

Ježíš je vinařem, který pečuje i o neplodný fíkovník – o nás. S jeho pomocí můžeme nést jeho ovoce.

Připomínám svůj návrh na příští neděli … 

	2016
3. neděle čtyřicetidenní       Ex 3:1-15       1 K 10:1-12       Lk 9:1-9       28. února 2016

Božímu slovu se snažíme víc a víc porozumět. 

Před týdnem jsme naslouchali smlouvě Hospodina s Abramem.
Dnes čteme o setkání Hospodina s Mojžíšem: „Jmenuji tě, svým velvyslancem v Egyptě“.
O používání jména: „Jsem, který jsem“, jsme podrobněji nejednou mluvili. („Jsem náručí pro tebe a vždy u mě budeš mít otevřenou náruč.“ „Jsem a vždy ti budu TÁTOUMÁMOU.“ …)
Kdo si přečte celou 3. a 4. kapitolu, dozví se víc.

(Mojžíšova žena Sipora, žena rázná a řečná, manželovi vyčinila za to, že se nechal Hospodinem umluvit k vyslání do Egypta. „Mne se na můj názor nikdo neptá, nemáte mě za nic! To vaše náboženství je nebezpečné – hasíte, co vás nepálí. Už jednou jsi, Mojžíši, o vlásek unikl popravě a zas se necháš umluvit a poslat do Egypta. Já jsem ti říkala, že se do toho vašeho náboženství nenechám zatáhnout a že nedovolím, aby moji synové byli obřezáni. …“
Když trochu vychladla (za několik hodin nebo dnů) Mojžíš vysvětloval: „Milá Siporo, měl jsem v životě velké štěstí, na rozdíl od svých vrstevníků jsem přežil pogrom. Měl jsem štěstí na moudrou maminku a šikovnou sestru. Měl jsem neuvěřitelné štěstí, že mě adoptovala egyptská princezna. Vystudoval jsem nejpřednější egyptskou univerzitu pro faraónovy prince a nejnadanější studenty. To vše nepokládám za náhodu, ale za ochranu a dar od Nejvyššího – budiž chválen navždy. Díky Bohu máš také slušného manžela – nebo snad ne? A naše děti mají vzdělaného tátu.
Siporo, vypravoval jsem ti o našem praotci Abrahámovi. Líbilo se ti to. Hospodin ho vyzval, aby odešel ze svého města … Abrahám objevoval velikost a věrnost Hospodinova přátelství. Čím dál víc mu důvěřoval. Nelitoval, že Hospodinovu nabídku přijal.
Když se mně dostalo od Hospodina velikého obdarování a ochrany, mám si to vše nechat jen pro sebe?
Kdyby tvým příbuzným hrozilo nebezpečí, také bych se snažil pro ně udělat, co by bylo v mých silách. Mám své příbuzné nechat mřít v jejich otroctví? Hospodin mě tam posílá, můj nápad to nebyl. Nesmysli si, že z toho nemám obavy, ale máme s Hospodinem dobré zkušenosti. Potřebuji od tebe podporu, a ne abys mě srážela. Chápu tvůj strach, ale dej Hospodinu šanci, příležitost. Uvidíš, že není ani blázen ani mluvka…“
Je pochopitelné, že Sipora hned nepadla manželovi nadšeně okolo krku, nejeli přece na dovolenou k moři ani na prohlídku egyptských vykopávek.)

Pavel v druhém čtení připomíná křesťanům všech dob silnou zkušenost se zachraňujícím Bohem od Mojžíše po Ježíše.

Biblického přirovnání Izraele k vinici si židé váží. Víno je pro ně darem od Stvořitele, je nápojem určeným ke slavení přátelství (kdo by se opíjel, hřešil-by nadvakrát). Přátelství je jako dobré víno.
(I my používáme víno ke slavení s Hospodinem.)

Je pro nás ctí, že nás Bůh přirovnává ke své vinici. On, skvělý a znalý vinař, o nás pečuje. Máme štěstí na obětavého Božího služebníka pracujícího pro nás – vinici. Díky jim se můžeme těšit ze skvostné úrody. Světci jsou značkou vína té nejlepší jakosti. S nimi je lidem dobře. Získali uznání po celém světě.

Ježíš v podobenstvích o nás vícekrát mluví jako o vinici. Dnes i o fíkovníku na vinici.
Ježíš v jednom podobenství říká: „Jeden hospodář vysadil vinici, obehnal ji zdí, vykopal v ní lis a vystavěl strážní věž.“ (Mt 21:33)
Kdo ví o Ježíšově péči, kdo ví, že půda, čas a práce jsou velkými hodnotami, řekne: „Vinař má právo očekávat od vinice dobré víno a od fíkovníku dobré fíky.“

Řada lidí mi vytýká, že kážu jen negativně. Potřebuji si to srovnat. Pomůžete mně?
Stojím o vaše výhrady ke mně, ale dovolte mi, prosím, také moje dotazy k vám.
Často mluvím o Večeři Páně jako o svatební hostině Beránka s námi – jeho nevěstou.
Nezanedbávám povinnost bohoslužbu komentovat, snažím se, aby slavení Večeře Páně bylo osobní.
Kážu na příslušné nedělní texty, nevybírám si je, občas se věnuji těm, ve kterých se mluví o velkorysé boží lásce. Snažím se vysvětlovat, jak se buduje živý vztah s Bohem.
V létě jsem uváděl cyklus: „Dobrořečení o Bohu jako životní styl“.
Ptám se, jak se vám daří podle toho žít? Jak se vám osvědčilo 100x za den si všímat, co vše je osobním darem od Boha? Je to pro vás antidepresivum? Jak se vám osvědčilo požehnání dětem, „Chvála ženy statečné“? To nejsou mé výmysly, to je náboženská kultura, ve které vyrostl Ježíš, jeho rodiče, prarodiče a apoštolové.
Nebyl-li můj výklad srozumitelný, proč jste se neozvali?

Na podzim jsem mluvil o daru „Svátosti pomazání nemocných“. Nebylo to srozumitelné, praktické, nebylo to kladné mluvení o nás a o Bohu? Jedni manželé byli spokojeni, proč vy ostatní jste nic nenamítali?
Neodříkám se kritiky, ale buďte, prosím, konkrétní.

Duchovní život spočívá v živém vztahu s Bohem, v ocenění Boží přízně. Ve spravedlnosti vůči Bohu.
Není-li pro nás – starší – každý den, každé jídlo, natož každá Večeře Páně, velikým darem od Boha, pak je otázkou, zda nejsme slepí nebo zakrslí.
Zkusme si doma vyjmenovat, kolik míst z Písma – ve kterých se nám Bůh milostně vyznává ze svého přátelství – si pamatujeme.
Jsou jich desítky a desítky. Kdo má potíže s pamětí, tužka a notes pro něho nejsou nedostupné. Všelijaké recepty si také opisujeme. 
Nakolik se v našich modlitbách tato krásná slova objevují? Jak na ně v modlitbách odpovídáme. Necháváme se jimi pozvedat k Bohu?

Kdo z větších dětí neumí vyjmenovat, co pro něj dobří rodiče dělají, jak o něj pečují, je nevděčník.
Nenese-li dítě dobré ovoce, není v pořádku.

„Neobrátíte-li se, všichni podobně zahynete“, říká Ježíš.
(Na jeho výzvy často říkám: Je upozornění na nebezpečí (třeba nemoci) negativní nebo je dobrodiním?)
Co ta slova znamenají?

„Jsem hříšník“, přiznává papež. Z čeho se asi zpovídá? „Byl jsem příliš autoritativním představeným“, přiznává. „Neprohlédl jsem nepravdivost informací spolupracovníků a někomu jsem pak svým rozhodnutím ublížil. Neučinil jsem, co jsem měl učinit.“

Poslyšte toto podobenství (řekl by Ježíš): Matce se nelíbila nevěsta, s kterou se její syn oženil, přestože byla hodná, inteligentní, vzdělaná a zbožná. Na oběd zvala jen syna, jen jemu občas posílala jednu porci jídla. Jak se k té matce má postavit syn, jak jeho sourozenci?
Potkal jsem řadu dobrých manželství, katolíka s nekatolíkem. Ti manželé právem vyznávali své manželce to, co napsal Komenský své manželce: „Ženo má, klenote mně po Pánu Bohu nejvzácnější“.
Ale když si ji přivedli domů – do našeho kostela, my – matka církev, jsme jí k Ježíšově Hostině nepozvali. (Co si o tom myslí jejich děti?)
Paní PhDr. Eva Mádrová (ušlechtilá žena, významná psycholožka, léta krutě vězněná v 50. letech, které si Oto Mádr velice vážil a spolupracoval s ní) mi kdysi napsala desetistránkový dopis o své eucharistické víře a o bolesti těch, kterým odpíráme Stůl Páně (byla křesťankou československého vyznání, její manžel byl katolík).

Kdo z nás nemá pocit, že my katolíci jsme Ježíši milejší a bližší než nekatoličtí křesťané? 
Kdo je matkou církve?
Místní církví je diecéze a její buňkou farnost. Tou matkou jsme tedy také my.

Hlásíme se k bolesti druhých? Mluvíme o ní, zastáváme se zraněných?
Je naše mlčení výrazem pokory nebo je zbabělostí? Máme strach před „matkou královnou“?
Jak já nebo ty, coby syn „matky“ nebo jeho „sourozenec“ reagujeme na jednání naší „matky církve“?
Je u nás v církvi lidem (dětem) dobře? Jsme zdravou rodinou? Přitažlivou, osvícenou?

Jsou to závažné otázky nebo ne. Odvážíme se o nich mluvit?
Nebojme se, už nás nikdo nebude veřejně pranýřovat, římský biskup František tyto otázky už otevírá. 

„Nic nepřidáš a nic neubereš“, bylo řečeno za Mojžíše i za Ježíše. Vlastními předpisy podvazujeme milosrdenství Boží a mrzačíme svůj soucit a lidskost.
Je Ježíšova řeč: „Neobrátíte-li se, všichni podobně zahynete“, tvrdá nebo zbytečná? Je negativní?

	2013
3. neděle postní       Ex 3:1-8a. 13-15       1 Kor 10:1-6. 10-12       Lk 13:1-9       3. března 2013

Vážíme si apoštolů, přiznávají, že u Ježíše nevystudovali s červeným diplomem jako Mojžíš nebo Eliáš.

Prosím Vás, zdalipak jste se podívali na lekce Ježíšova vyučování, na které apoštolové poněkud zapomněli (Mt 13. kap. – o rozsévači, o jílku mámivém, Mt 13:14-15 a Mt 9:16-17)? 

Od Ježíše se můžeme mnoho pro život naučit. 

Bůh vymyslel svět dobře, a stará se o nás. Ale nepřichází jako údržbář s kabelou přes rameno.
Svět nám svěřil a nabízí nám pomoc, abychom se nezříkali svého podílu odpovědnosti za jeho chod a hledali Boží řešení dříve, než až v nouzi.

Bůh stále hledá člověka. Vyhledal i Mojžíše (když Mojžíš dozrál).
Hořící keř je poutačem, Mojžíše zajímalo, jak je možné, že tak dlouho hoří. 
Touha prozkoumávat, poznávat, objevovat, porozumět, je důležitá (bez rozumu těžko možná).

Kdybychom s životem hospodařili podle božích plánů, svět by vypadl jinak a naše vztahy by byly jiné. Ani nemoci by nebyly.
Bez Hospodinovy iniciativy a pomoci by Hebrejové zanikli v Egyptě (a v každém dalším otroctví).
Bez Hospodinovy milosti bychom dál nepokračovali. (Později Izraelité dostali povinnost milostivého roku.)

I pohané vytušili důležitost božího požehnání (jen si mysleli, že ho lze získat, jako se dá získat přízeň vladaře: něco za něco).
Židé znali text smlouvy Hospodina s Izraelity.
Izraeli, budeš-li dodržovat, co jsi slíbil, velice rád ti požehnám, budeš svobodným, bohatým a zdravým národem.

Je dobře si všimnout co našemu úryvku v evangeliu předchází.
Střet s odpůrci.
Ti na Ježíše (byl z Galileje) útočili: „Co říkáš na to, jak Bůh hříšné Galilejce potrestal?“
Ježíš poukázáním na neštěstí v Judském Siloe, vrátil míček na stranu protihráčů.

Koho v nouzi nenapadne otázka: „Za co, Bože, trpím?“
Ježíš nás vzdělává, abychom božímu jednání rozuměli a neptali se povrchně. 

„Neobrátíte-li se, nezměníte smýšlení a jednání (podle Boha), hrozí vám něco podobného.“
Díky Božímu milosrdenství je vám ještě dána možnost – jeden rok péče (určitý čas, ne neomezený).
Za Ježíšovu péči jsem odpovědný.
I za ten čas: „Nezmeškej vlak“. (Může být pro tebe posledním vlakem.)
V životě, v jednání člověka, bývá určitý zlom. Některé věci jsou téměř nezvratné. Spoléhat opovážlivě na boží pomoc je charakterovou vadou.

„Nepátrej tolik, proč druhého potkalo neštěstí“ – říká Ježíš tehdejším posluchačům i nám – „především se ptej sám sebe: `Jak bys dopadl ty, kdyby tebe potkalo nějaké neštěstí?´“

Čas a příležitost je mně dána k využití.

Máme být stále připravení. Víme, kam směřujeme.
Odmala jsme toužili po porozumění, po blízkosti, životě, kráse … (a litovali jsme, jak rychle něco krásného pomíjí …)
Proto jsme rádi přivítali boží plán s námi. Proto budujeme vztahy, aby nás oblažovaly navždy.
Víme, že nebeské porozumění se všemi bude náročné, ale hlásíme se do práce.
Soužití s druhými a s Bohem má své nároky (víra není lacinou záležitostí), ale my o to velice stojíme. 

S potěšením jsem se díval na 13. komnatu Karla Schwarzenberga.
Šlechta žije v živém vztahu se svými předky a hledí dopředu. Jejich urozenost je zavazuje. Nespoutává, dává jim křídla.
Boží urozenost nás ještě více nadnáší. A zve dopředu …

V našem okrese máme skvělou Charitu. Sestry, pečující o těžce nemocné a umírající, vloni doprovodily 72 lidí. Teď pozvali pozůstalé, napoprvé přišlo 16 lidí. 

Jako se připravujeme na porod (nejen rodička), tak se máme připravit na „porod“ do věčnosti. 

Při vypravování s dětmi jsem zjistil, že dnešní děti si už nehrají na pohřby.
My jsme na pohřby chodili a pak jsme si na ně samozřejmě hráli (i Ježíš se svými kamarády, i děti mé generace).

Zapomněli jsme umění umírat.
Pro nás je to jednoduší, doufáme-li, že jdeme do lepšího.

Díky vysoké úrovni naší medicíny se staří lidé příliš dlouho trápí, jejich přežívání se často stává tíživým. Děti, které o ně pečují, jsou často úplně vyčerpané, někdy až k vyhoření svých sil.
Péče o staré a dlouhodobě nemocné je tou nejtěžší službou. (Při péči o malé děti víme, že vše spěje k lepšímu, v péči o staré lidí víme, že bude hůře …)

Važme si bohatství naší společnosti.
Před sto léty mladí ráno obstarali dobytek, stařečka na vejminku, a odjeli na pole. V poledne se vrátili domů, obstarali dědečka a hospodářství ve statku a zase odjeli na pole. Až večer se vrátili …
Mám staršího přítele, lékaře, milého a velice citlivého člověka. Před 30 roky mi vyprávěl, jak objevil úvahu sv. Augustina: „Zápal plic, útěcha nemocných“. Dříve, když starý člověk lehnul, dostal zápal plic a do týdne zesnul (nebyl penicilín). Konec byl důstojný pro něj i pro nejbližší.

Mnoho lidí se dnes bojí smrti. Těžce nemocný i jeho blízcí před sebou navzájem hrají hru, že bude zase dobře. Obě strany jsou ve strachu, nejistotě a obavách sami. Nesmyslně a zbytečně.
Pozůstalí často oddalují konec svého blízkého. Vytěsňují myšlenku na smrt a nesmyslně vyžadují po lékařích udržování jejich člověka za každou cenu (často to vyžadují právě ti, kteří sami o těžce nemocného mnoho nepečují – právě proto.)
Potřebujeme mluvit o péči o těžce nemocné, o umírání, smrti, pohřbu a truchlení…

My se nemusíme tolik bát – věříme, že jdeme do lepšího. 
Svým příkladem péče o nemocné a staré, svým postojem k životu a umírání, vybavíme své děti a vnuky do života.

Ježíš říká svým protivníkům a všem ostatním: „Kdo se neobrátí, podobně zahyne“.
České překlady mluví o „pokání“, ale originál evangelia o „obracení“ se k Bohu, o změně smýšlení a života.
Téma „obracení se“ je jedním ze základních témat, na kterých stojí život a naše budoucnost. (Bez obracení se k Bohu nedojdeme ke spravedlnosti, pravdě, lásce … Ježíšově. Bez „obracení se“ zabloudíme a odpadneme.)

Ježíš nás zve k životu. Chceme budovat vztahy na celou věčnost, nejen na pár let. 
Svět je velice porušený a život je krutý. Tím více stojí za námahu (mnoha hodin) a hledání, zda možnost věčnosti existuje. A zda je někdo, kdo nám to nejen umožní, ale vyučí nás v umění přátelství tak, abychom o sebe stáli navždy.

	2010
3. neděle postní       Ex 3:1-15       1 Kor 10:1-6. 10-12       Lk 13:1-9       7. března 2010

Stvořitel nám daroval život. 
Pečuje o nás, ale také my máme se vším hospodařit (i s jeho přátelstvím). Uvádí nás do pravidel života. Jsme spolutvůrci, máme veliké pravomoci.

Rázně se dožadujeme svých práv, už méně se hlásíme k odpovědnosti. Potká-li nás nějaká pohroma, ukazujeme na Boha: „Kdes byl Bože? 
Zapomínáme se ptát: „Kde jsme byli my?“ 

Judejci předhazovali Ježíši: „Bůh vás – Galilejce – potrestal“. Pilát byl krutý.
Židé věděli o slibu Boha: „Budu se o vás starat a budu vás chránit. Pokud se nebudete chovat dobře k druhým, nebudu k tomu mlčet, a vztáhnu zpět svou ochrannou ruku.“ Srov. Dt 30. kap.
Čas je jednou ze základních hřiven od Stvořitele. Jak si ustýláme, tak leháme. Každé neštěstí a trápení ukazuje, že je někde něco v nepořádku. Každý pohřeb nám připomíná, co je v životě nejpodstatnější.

V liduprázdné krajině uslyšel Mojžíš své jméno.
„Jak se jmenuješ?“ ptal se Jákoba neznámý útočník. I Jákob se ptal útočníka na jeho jméno. (Srov. Gn 32:25-30)

Jméno je důležité. Jedinečně nás označuje. Vyslovíme-li něčí jméno, jakoby ten člověk stál před námi. Slyšíme-li své jméno, bezděčně se otočíme směrem k hlasu. Vězňům vzali jméno, stali se jen číslem.
Jméno dříve (nejen ve starém Orientě) často vyjadřovalo, kým nositel jména je, co se od něj dá očekávat.
Představí-li se nám někdo jménem (dá-li nám svou vizitku), obdarovává nás. Víme, s kým máme tu čest. Může ho zavolat, vyhledat, požádat o pomoc. 
Jednat ve jménu někoho, znamená jednat z jeho pověření.

Nepřehlédněme, že si Mojžíš předtím všiml hořícího keře a šel prozkoumat, co tam tak dlouho hoří. Schopnost pozorovat, hledat, chtít přijít věcem na kloub, je předpokladem k zaslechnutí božího hlasu (kdo nehledá, neslyší). Hned se také hlásil: „Jsem k službám!“ (Že se pak kroutil a vymlouval, když je posílán do země, ve které byla na jeho hlavu vypsána vysoká odměna, je jiná záležitost.)
„Mojžíši“, jmenuji tě svým velvyslancem v Egyptě“. 

„Jaké je tvoje jméno“, ptal se Mojžíš Hospodina.
Nevíme jak přečíst JHVH. Samohlásky se ve staré hebrejštině nepsaly.
Není úplně šťastné, když se slova: „Jsem, který jsem“, vykládají v souřadnicích některé filosofie (zámek neodemkneme jiným klíčem).
Slovo popsané jen souhláskami JHVH jsou určitým popisem, kým pro nás Bůh je. Já (V. V.) bych to popsal: „Jsem tu, a vždycky budu, pro vás“. Je to veledůležité, zásadní sdělení, ale není to vlastní Hospodinovo jméno.
Bůh je naprosto jinou bytostí než my. Ani všechna lidská slova nejsou schopna popsat, kým pro nás Bůh je.

Bůh má v Bibli mnoho „jmen“: „Stvořitel, Udržovatel života, Zachraňující, Bůh Abrahámův, Jákobův, Strach Izákův, Otec, Matka, Přítel, Moudrost, Slitovávající se, Král, Ten, který těší, Pozvedající padlé a slabé, Ponižující ty, kteří si urvali moc pro sebe, Lékař, Učitel, Přítel …“
Ta jednotlivá pojmenování jsou nekonečnou šňůrou jednotlivých perel ukazující přátelství Boha k člověku. Nikdy nevyčerpáme popis jeho milého vztahu k nám, Bůh nás bude stále znovu a znovu nás překvapovat svou vynalézavou láskou.
Proto židé často místo označení Boha nějakým konkrétním slovem říkají: „Boží jméno“, nebo jen „Jméno“ ve významu „Nevyslovitelný, Nepopsatelný, Neobsáhnutelný“.

Boha nemusíme přivolávat, stačí jej oslovit. Je tam, kde jsme, ví o nás všechno, stará se o nás neustále. Je nám blíž než my sami sobě. 

„Místo, na kterém stojíš, je půda Svatá“.
Co znamená „svaté místo“?
Místo, kde koná Bůh, kde je člověk vyzýván ke spolupráci a kde spolupracuje s Bohem.

Slovem „Svatý“ vyjadřujeme naprostou jedinečnost, dokonalost Boha.
Slovo „svatý“ patří mezi dnes devalvovaná slova („netvař se jak svatoušek, ty seš nějakej svatej“).
Bůh se nám zasvětil, rodiče se zasvěcují dětem, manželé jeden druhému.
Bůh nás posvěcuje svou přítomností a tím, co pro nás koná. My se posvěcujeme, zasvěcujeme Bohu svou spoluprací s ním, máme být Bohu podobní – svatí.
„Místo, na kterém stojíš, je půda Svatá“, tady a teď začíná vysvobozování Izraele z koncentráku ke svobodnému životu dcer a synů Božích. Ale, Mojžíši, záleží také na tobě, jestli přijmeš pozvání.

Ježíš nám ve svém návodu k umění modlitby (setkávání) poradil: „Říkejte, posvěť se jméno Tvé“.
Vícekrát jsme o tom mluvili, co to znamená.
Rodiče uvádějí děti do života, ukazují jim jak se dobře a správně chovat. 
Rodiče se snaží předat dětem to, co pokládají za nejlepší. Pokud děti spolupracují s rodiči, dostávají se na novou úroveň, rostou k dospělosti, k odpovědnosti. Postupně se zapojují do dotváření světa, který nám Bůh svěřil. Biblická řeč by řekla, rodiče svým způsobem života zasvěcují (posvěcují) děti do pěkného způsobu života. A pokud děti od svých rodičů přijímají to dobré, pracují na svém zasvěcování (posvěcování).
Stejně Bůh posvěcuje nás svou péčí a my se posvěcujeme tím, že si jeho pomoci vážíme a chceme si osvojit jeho postoje.
Posvěcování se neděje nějakou magií, obřady nebo vyřčením určitých slov.
Slova: „Otče, posvěť se jméno tvé“, nepřipomínají Bohu, co má dělat on, ale vedou nás k promýšlení toho, co máme od Ježíše odkoukat, promýšlet, osvojovat si. Ježíš je Slovem božím (Jménem) – v něm nám Bůh ukazuje jak se chová, k čemukoliv.

Naše obřady, svátosti nepůsobí samy sebou jako třeba léky (ty účinkují, i když člověk spí nebo je v bezvědomí). Posvěcování se děje přičiňováním Boha a spoluprací člověka.
Křtem jsme se zasvětili Ježíšovu životnímu stylu. Svátostí manželství vstupuje manžel a manželka do posvěcování se jeden druhému k obrazu božímu. (Sportovcem se nestáváme podepsáním přihlášky do sportovního klubu, ale trénováním, závoděním – prací.)
Bůh nás vybavuje svými dary a my k tomu máme přidávat své snažení. Svátostné manželství neprobíhá jen při svatebním obřadu, má se uskutečňovat po celý společný život.

Ježíš nám v úryvku dnešního evangelia připomíná, že i čas je darem a prostorem, který máme využít.

Ovocný strom je ušlechtilou rostlinou. Fíkovník je použit záměrně, fíky na něm dozrávají postupně skoro celý rok. Lidé si je vysazovali i na poli, aby si k jídlu, často chlebovým plackám, mohli natrhat čerstvé fíky.
V našich vztazích se můžeme denně obdarovávat a zpestřovat si všední dny. 

Všímáme-li si, kým nám Bůh je, vážíme-li si jeho starostlivosti, věrnosti a pomoci, necháváme-li se od něj vyučovat, pak jsme posvěcováni k urozenosti milovaných Božích dcer a synů.
Pak porozumíme biblickým výrazům a budeme si považovat i Božího jména.

Židé z veliké úcty k Bohu nikdy nevyslovují: „Jahve“. V textu Bible jej opíšou jiným výrazem.
Jen jednou do roka kdysi velekněz ve svatyni jeruzalémského chrámu jménem celého Izraele vyslovil.
Mezi evangelíky jsem nezaslechl braní jména božího nadarmo.

Brát jméno boží nadarmo je spíš zlozvykem než hříchem (hříchem by bylo, kdyby tam byl zlý úmysl). Kdo tak činí, chová se přinejmenším nerozumně. Jedná neuctivě. Copak neví, že Bůh je nekonečně velikou a vznešenou osobností?
Snižuje Boha, zraňuje jeho ctitele, pohoršuje druhé. Snižuje i sám sebe – jsme přece povoláni podobat se Bohu.
Kdyby někdo lacině nebo neuctivě mluvil o někom nám blízkém, kdyby si jeho jméno bral lacině do huby, velice by se nás to dotýkalo. Něčím cenným nemrháme nebo to nesnižujeme.

Zbavení se tohoto zlozvyku je jednoduché, když se to někomu stane, ať z toho udělá modlitbu. 

	2007
3. neděle postní       Ex 3:1-8a. 13-15       1 Kor 10:1-6. 10-12       Lk 13:1-9       11. března 2007

Judejci ohrnovali nos nad Galilejci. Teroristický masakr na Galilejcích pokládali za boží trest, a Ježíšovi, coby Galilejci, předhazovali spoluvinu.
„Neobrátíte-li se, všichni nějak zahynete.“
Odkud, z jakého zdroje se může obnovit naše společnost?
Ježíš nám nabízí boží království (uspořádání sebe sama, vztahů a pravidel života podle boží moudrosti a s boží pomocí).

Mojžíš – krásná osobnost, veliký učitel, královská postava – jeden z mála, který unesl výjimečné postavení. O nikom jiném není tolik v Bibli psáno, vyjma Ježíše. Stojí za to si znovu přečíst vyprávění o Mojžíšovi, mnoho se z něj můžeme naučit.

Je důležité prozkoumávat, jak do našeho života zasahuje Bůh. (Dobří rodiče pomáhají dětem, podporují je, vedou je ke svobodě a zodpovědnosti …)
Bůh nám nabízí pomoc, kdo je ochotný ke spolupráci dostane více příležitostí.
Mojžíš měl vynikající rodiče. Mít dobré, zbožné, moudré, odvážné rodiče, je velikým darem. (Být takovým rodičem je…)
Mojžíš znamená „vytahující“ (z ohrožující vody), učedníci „nového Mojžíše“ mají být rybáři (vytahující ohrožené), záchranáři.
Mojžíš, adoptovaný princeznou, získal nejlepší vzdělání, nestyděl se za svůj lid, svými silami nebyl schopen Izraelitům pomoci, pastýřem v exilu.
Otevřeným lidem bývá trápení stimulací, pobídkou, příležitostí ke zrání.

Dnešní čtení vypravuje, jak Mojžíše upoutal hořící keř. Oheň pořád hořel, nešířil se ani nezhasínal … Mojžíše zajímal nezvyklý úkaz …
„Mojžíši, zuj si boty, tohle je svatá půda, to jsem já Bůh, Abrahámův, Izákův a Jákobův“ (Na Východě se návštěva z úcty zouvá, u nás smeká, vetřelec nesmeká ani se nezouvá.)
Čekali bychom, že Mojžíš bude před Bohem provozovat nějaký rituál (faraón byl božstvem, na jeho dvoře Mojžíš viděl „co a jak se sluší a patří“).
Bůh po nás překvapivě! žádný rituál nevyžaduje. Ale nepřehlédněme, co se mu líbí.

Mojžíš věděl, že jeho pra-pra-pra-pradědové měli s Bohem dobrou zkušenost.
„Já jsem Bůh tvých předků. Vrať se do Egypta a řekni svým bratřím, že je chci vysvobodit. Pak půjdeš k faraónovi, jako můj velvyslanec.“

Mojžíš nepochyboval, že s ním jedná Bůh, ale jednal s Bohem odvážněji, než bychom čekali, podobně jako Abraham – jako rovný, svobodný a rozvážný muž. 
„Jak se jmenuješ?“ 
Mojžíš byl přesvědčen, že k tak velikému úkolu potřebuje veliké vybavení a možnost okamžitého spojení s Bohem (potřebuje utajené číslo mobilního telefonu, dříve to byla „horká linka“).

Sdělení: „Jsem, který jsem“, nám toho mnoho neřekne 
Pro Mojžíše snad ta slova znamenala: „Praotcové, Abrahám, Izák a Jákob byli a pak odešli ke svým otcům, ale já jsem tady a budu tady pro svůj lid, pro tebe a tvé potomky; jsem tu pro každého, stojím a vždy budu stát při slabším …“

Mojžíš zakusil moc totalitního státu.  A měl také zkušenost se zabedněností vlastních lidí.
Proto namítl: „Oni mně nebudou věřit“.
„Tak máš v ruce hůl.
Hoď ji na zem!“
Vybavím tě znameními. „Když je nepřesvědčí had – hůl, udělej jinou věc: vlož pravou ruku pod paží. Teď ji vytáhni …“ (z malomocenství měl každý strach).
„Pojďte, já se vás dotknu“! Bůh nabídl Mojžíšovi další možnosti …

Je dobré si připomenout: posel, vyslanec Boží, se má legitimovat.
Bůh se o svého vyslance postará, není žádný břídil. Vybaví jej veškerou potřebnou pomocí. Jeho vyslanec ani nemůže být zlikvidován. (Ježíšovo ukřižování je jednáním jiného druhu!!)

Chápeme, že se Mojžíšovi nechtělo (moc dobře si pamatujeme svůj strach v době minulého režimu).
Vymlouval se, nechtěl se vrátit, nechtěl se spoléhat na zázraky, protože ty nejsou běžným vybavením člověka, něco takového nemáme ve svých rukou. Naopak máme lidskou zkušenost, že se máme spoléhat především na sebe. Kdyby Hospodin dal Mojžíšovi nějaký zázračný meč (nebo kulomet), to by bylo jiné…
„Jistě, Bůh dokáže všechno, ale že já bych měl jít na faraónův dvůr a nahnat Egypťanům těmi zázraky strach, to po mě nechtěj.“ Mojžíš se vymlouval, jak to šlo. „Neumím mluvit, u ovcí jsem žádnou diplomacii nepochytil.“

Bůh neustoupil. („Namíchnul se“.) Stojí za přečtení celý rozhovor mezi Hospodinem a Mojžíšem.
„Dostaneš mluvčího, bratra Árona, ten bude mluvit za tebe, s mluvčím budeš vypadat vznešeněji.“
Ale Mojžíš se zase kroutí jako had.
Hospodin bouchnul do stolu …

Je tu popsáno setkání, velice poučný rozhovor s Hospodinem.
Bůh není obvyklý návštěvník.
Všimněme si, Mojžíš není šplhající dvořan na knížecím dvoře toužící po kariéře.
Ani není ustrašeným žáčkem před „panem učitelem“, není lichotníkem, který slíbí i to, co nemůže splnit. Není lokajem, který odkývá všechno, „co si Jeho Milost ráčí přáti“.
A Hospodin nevystupuje jako generál nebo pohanské božstvo, které nestrpí sebemenší odpor. Vede s člověkem rozhovor, baví se s námi, krok za krokem nám vše vysvětluje.
Setkání člověka s Hospodinem, a jeho průběh, je překvapivé.

Ale já jsem v tomto jednání Mojžíše něco léta přehlížel.
Pomohlo mě až přemýšlení o Mojžíšově konci, proč nesměl vstoupit do zaslíbené země. 
Co je to za přísný trest a proč a k čemu jej Bůh použil?
Hledání příčiny nás vrátí zpět, k prvnímu setkání Mojžíše s Hospodinem.

To, co si tady říkáme, není pro prvňáky. Pokud někdo chce zůstat začátečníkem, nemá smysl, aby četl dále. To je určeno lidem, kteří dokáží ocenit velikost Mojžíše a kteří vědí, že se od Mojžíše můžeme mnoho naučit – abychom pak mohli pokračovat u Ježíše (Matoušovo evangelium líčí Ježíše jako nového Mojžíše).

Mojžíš je jeden z největších lidí. Nový zákon takovou osobnost nezná (nepočítáme-li Ježíšovu matku a Jana Předchůdce Páně, který patří ještě do Starého zákona), ale Mojžíš něco nedotáhl – po celou dobu svého života.

První setkání Mojžíše s Hospodinem skončilo tím, že Mojžíš Boha, lidově řečeno, namíchnul. (Což neznamená, že Bůh na Mojžíše zanevřel! Mojžíš se mu přece líbil. Celý život jej Bůh doprovázel a vedl.)
Mojžíš měl přemýšlet, proč se Hospodin rozhněval. Co udělal špatně?

Po celou dobu putování na poušti měl Mojžíš dost času, aby svou chybu našel. Pak by mohl vejít do zaslíbené země. Ale nevyřešil ji do konce života.
Hned na začátku se to projevilo tím, že Boha „namíchnul“. Něco mu bránilo úplně Bohu důvěřovat. Není napsáno, co to bylo. (Rozhodně to nebyla neuctivost před Bohem! Bůh má rád rovné jednání, nevybírá si patolízaly, vzpomeňme na Abraháma).)
Byly to vnitřní myšlenkové procesy určité neschopnosti.
Nebyl jediný, my jsme na tom podobně. A máme tyto své zábrany v sobě najít. (Prosba o větší víru to nespraví, máme prosit Boha o pomoc své chyby a zábrany najít). 

Jenže Mojžíš tuto svou chybu nehledal. A pak se to projevilo – s tou vodou ze skály – a Mojžíš zase nereagoval. A když to nikam nevedlo, Bůh mu řekl: „Mojžíši, vyjdi na horu, podívej se na tu zem, tys tam mohl vejít, jako tvoji lidé, kdybys byl vyřešil své myšlenkové zábrany. Všichni, co jste vyšli z Egypta, vymřete na poušti.“ (Tím není řečeno, že Mojžíš je na stejné úrovni jako jeho reptající a drzí souvěrci.) 
Tady jsme u důležité věci. Mojžíš měl řadu výtečných vlastností, ale měl i takové chyby, které měl sám najít. Bůh mu o nich neříká: „To a to máš změnit a udělat“.
Mojžíš svou chybu nenašel, protože nehledal. Po prvním setkání s Bohem, kterého nahněval, měl přemýšlet, jakou chybu udělal a poučit se.

Mnoho lidí hledá jen své hříchy, ale nehledá své chyby. A mnoho lidí se ze svých chyb nepoučí.
Mojžíš měl říci: „Bože, já jsem byl posledně na tebe hubatý, prosím tě odpusť mi a pomoz mi najít příčinu, proč jsem tak jednal.“ Pak by třeba Mojžíš zjistil, že Boha podceňuje, že mu úplně nevěří.
Nebo si myslí, že jej Bůh nezná dokonale a přeceňuje jej. Nebo si myslí, že mu Bůh nedal dost darů.

Jakpak jsme asi my k Bohu neuctiví? Jakou formu má naše „neuctivost“?
Můžeme si toho nejprve všimnout na jednání druhých s námi. Co nám vadí na jednání druhých s námi. Co lidem překáží k otevřenosti, důvěře, přímému jednání a k e spolupráci. Pak si toho začněme všímat u sebe. I na jednání apoštolů s Ježíšem nám může ledacos dojít.
Jenže to vše se ale nespraví klečením!

Bůh nevyžadoval po Mojžíšovi nějaké rituály. Ale není pěkné s Bohem jednat jako s nějakým neumětelem. (I sv. Petr někdy s Ježíšem jednal – neuvědoměle – jako s malým klukem.)
Bůh po nás rozhodně nechce, abychom mu jen slepě přitakávali, to by nikam nevedlo. Pouze v poctivém rozhovoru, ve kterém si vyříkáme své názory, nasloucháme jeden druhému a hledáme co a jak, můžeme dojít k poznání a dobré spolupráci.

Potřebujeme hledat své vnitřní zábrany (často vycházející z nějakého poškození, nebo lidové víry), které nám zatím nedovolují jednat správně, zdravě …
Najdu-li je, dají se spravit.

Mojžíš si měl uvědomit, že před ním stojí Tvůrce světa, a když mu Bůh něco řekl, pak měl a mohl říct svůj názor, ale měl více vážit, jestli je Bůh nerozumný nebo nezodpovědný.
Bůh je ochoten vysvětlovat. Ale pokud vím, kdo Bůh je, pak nemá význam jej poučovat a myslet si, že mám lepší nápady nebo názory než on.

Izraelitům na poušti zůstalo myšlení z Egypta. Tam viděli, jak se lidé chovali k vrchnosti a svým božstvům. (Na jedné straně servilnost a na druhé straně ponechání si vlastního – nedokonalého – poznání.) Pohanská božstva s Egypťany nemluvila. V chrámech byly vyžadovány tajuplné rituály, Izraelité viděli pokusy o manipulaci božstva a to vše přejali do svého jednání s Bohem i s lidmi.
Obřady a tajemství se lidem líbí; jsou jednodušší než přijmutí nabídky božího přátelství, partnerství a vzdělávání. (Mnoho lidí je raději zaměstnancem než spolumajitelem, který nese odpovědnost.)
Častěji upozorňuji na nebezpečí lidové víry a zbožnosti: „My si to budeme dělat po svém“.

Neptáme se, jestli se Bohu líbí naše modlitby a jak si představuje naše jednání.
Nenecháváme si opravit své úlohy.
Místo toho se snažíme – jako pohané – něco Bohu podle svého vnutit. To ale k ničemu nevede. A hlavně, takto se nejedná s Bohem.
Děti vedeme ke zdravému sebevědomí i k důstojnému jednání s druhými. Oboustranně chceme jednat pěkně, rovně a poctivě. Ale ve svém jednání s Bohem jsme podobně pokřiveni jako Izraelité otrockou mentalitou v Egyptě. Potřebujeme se narovnat.
Pohanská božstva s lidmi nemluví. Hospodin ale s námi mluví! Aby nás osvítil a postavil na nohy.
Židé neříkají Bibli Písmo, ale „Učení.“ (Psychologie nebo fyzika není knihou, ale poznáním.)
Kdo slovu Božímu mnoho nedá, těžko se sám dostane výš.

Bůh s Izraelity mluvil a chtěl s nimi i dál mluvit. Kdyby si vyřešili svůj zádrhel nesprávného jednání s Bohem, aby nedocházelo k zaseknutí se na vlastních názorech (to se jim přece stalo i v jejich střetu s Ježíšem), mohli žít v živém spojení s Bohem.
Otázka živého spojení s Bohem je nesmírně důležitá. (Náš způsob modlitby ustrnul často právě na pohanské úrovni.) 

I v nás jsou podobně poškozeny myšlenkové procesy jako u Mojžíše.
K pochopení nám pomůže obraz viru v počítači. Něco děláme špatně, a přitom jsme přesvědčení, že to děláme správně.
Podle výsledku jednání, podle odezvy Boha, si ale můžeme všimnout, že něco není v pořádku. Máme najít, kde je chyba, na čí straně, máme poctivě hledat a ne to odbýt náboženskou frází o boží vůli. Proto jsem nedávno připomněl, že umění správně myslet se můžeme naučit ledaskde, při studiu, v práci, při hře, u počítače… 

Jsme přesvědčeni, že jsme v pořádku a nevšímáme si, že ve svém myšlení máme spoustu virů špatného myšlení. V náboženství, v četbě Bible i ve vzájemných vztazích.
Můžeme je najít a zbavit se jich. Bůh nám nabízí pomoc v našich situacích.
Jak? Nabízí nám pomoc při střetu s nejbližšími nebo když se nedaří studentovi, když se dopouštíme nějaké chyby v jednání nebo práci – na tom všem se můžeme mnoho naučit. Všechny tyto zádrhele, třeba i drobné maličkosti, nás mají přimět k tomu, abychom začali opravovat svoje myšlení. A Bůh je velice ochotný nám pomáhat. (Do této pomoci spadá i samo vyprávění o Mojžíšovi.)

Mojžíš měl ve svém myšlení virus. Úplně nedůvěřoval Hospodinu a sobě. Proto nevešel. (To neznamená, že si jej Bůh nevážil.) Mojžíš před smrtí svou chybu uznal. A zároveň stál o to, ji napravit. Nechtěl se spokojit s nižší úrovní v nebi. To Bůh cení!! Vy, rodiče také neřeknete dětem, nic si z pětky nedělej, když nevystuduješ, dostaneš podporu v nezaměstnanosti.
Mojžíš uznal, že je v jeho silách dořešit úlohu dobrého božího spolupracovníka.
Proto přijal „vyhození od zkoušky“. A Bůh si Mojžíše dvojnásobně vážil, za jeho statečnou službu, ve které nezneužil svou moc i za jeho touhu dotáhnout své možnosti.
„Mojžíš byl nejpokornější ze všech lidí, kteří byli na zemi.“ (Nu 12:3)

Jestli my nevyřešíme své viry, můžeme třeba do nebe přijít. Ale pak nás třeba čeká v nebi jen nějaký uklízeč na záchodě (Bůh nemá rád lenochy) nebo nás čeká cesta do nebe s nějakým utrpením, které s námi má pohnout a přivést na správnou cestu. Ledacos můžeme ovlivnit.

Máme přerůst Mojžíše – Ježíš se kvůli tomu namáhá – a je velikou neuctivostí na to nereagovat. Jinak nemůžeme něco vykládat o naší úctě k Bohu.
Máme hledat chyby ve svém myšlení, které deformují náš přístup k Bohu a porozumění evangeliu.
Nevíme o tom.
Ale i mírné rodinné rozpory nás mají dovést k tomu, abychom začali přemýšlet o sobě, o vztahu vůči bližnímu a pak o vztahu k Bohu.
„Odpusť nám naše viny“, neznamená: „Já jsem se s někým pohádal, já se půjdu vyzpovídat“. Ale: „Já jsem se pohádal, já se také s ním musím smířit“ (musíme si to spolu vyříkat).

Především ale máme počítat s poškozeným způsobem svého chápání Boha. S tím, že špatně čteme evangelium a že máme zkreslené pohledy na Boha.
Výsledek je: nedorozumění, utrpení, trampoty, bolesti atd.
A přitom se Ježíš namáhá, aby nás dostal na novou úroveň porozumění a spolupráce.
	4. neděle čtyřicetidenní

	2022
4. neděle čtyřicetidenní       Jos 5:9a-12       2 Kor 5:17-21       L 15:1-32       27. března 2022

97% našich občanů schvaluje pomoc válečným uprchlíkům z Ukrajiny.
Pomáháním se zbavujeme strachu, posilujeme si sebeúctu, získáváme nové přátele.
Děkujeme všem, kteří jakkoliv pomáhají!

V dnešní válečné situaci nabízím k prvnímu čtení úryvek z knihy proroka Daniela. 
Budeme-li ta slova promýšlet, můžeme být osvíceni k nápravě.
Daniel pojmenovává dluhy Izraele k Hospodinu poctivěji než my (my často jen klečíme a žebráme u Boha).

Válka na Ukrajině odkryla, co vše jsme krutě zanedbali.
Předně jsme nenaslouchali Hospodinu a nebudovali jeho šalom.

Druhé čtení. Jak rozumíte slovům: „Bůh jednal s Ježíšem, který byl bez hříchu, jako s největším zločincem.“? (Ptejte se svých kazatelů.)

O podobenství „O milosrdném otci“, jsme vícekrát uvažovali.
Mladší syn nejdříve nadával, „jakýho má nemožnýho tátu …“
S penězi pak odešel k pohanům. Je podoben židům kolaborujícím s pohanským okupačním režimem. Skončil v ponížení, z hladu kradl prasatům (nečistým zvířatům) potravu nejchudších (lusky svatojánského chleba). Byl méně než prase.
Ale obrátil se, na otcově statku chtěl pracovat jako poslední kopáč.
Když ho táta přijal s otevřenou náručí, každému vyprávěl, jak je jeho táta skvělý.
Starší syn je typem klerikálů, poslušně pracoval (bez radosti). Nesnášel rozmařilého bratra.
Ani on tátovi nerozuměl. Měl na něj vztek, protože brácha si rozmařile užíval a táta mu vystrojil Hostinu. „Taková nespravedlnost ...“
I jemu jde otec vstříc. Vyprávění je otevřeno, přijde starší syn na hostinu?
Nebo bude vykládat druhým, jakým je jeho táta nespravedlivým bláznem?

Čím se Ukrajinci provinili? Jsou chudší, pracovití, možná zbožnější než my. Brání svou zem a děti. Svoboda a demokracie jsou pro ně důležitější než ohnutí hřbetu.

Pomůže nám věta: „Neobrátíte-li se, zahynete podobně, jako Galilejci při Pilátově masakru, nebo při neštěstí v Siloe.“? Platí i pro nás – neobrátíme-li se, zahyneme podobně?
Proč hynou Ukrajinci, jsou horší než my?

Odvážní se znovu ptají, jak to je s modlitbou. Jak působí a co má Bůh dělat, když jsme něco promarnili?

Bůh o nás pečuje jako rodiče o své děti.
Dospělé děti se časem stávají parťáky rodičů.
Jak si představujeme Boha a jeho práci?
Co mohou rodiče udělat pro své mladé, žijící v manželství? 
Může trenér kopnout míč do branky nepřítele?

Před maturitou babičky prosí Ducha svatého, aby jejich vnukovi (který je lajdák a neučil se) zkoušející položil jednu ze dvou otázek, kterou se mladý pán ráčil naučit. (Proč babička nepřišla do kostela s vnukem na začátku školného roku poprosit o pomoc ke studiu?)

Židé byli (nejen) v plynových komorách strašně poníženi ve svém lidství…
Ti zbožní nejvíce trpěli pocitem, že Bůh neslyší jejich zoufalé modlitby.
(To známe, víme, jak těžké je nedorozumění s nejbližšími (s partnerem, dospělým synem, dcerou, s rodičem). Nerozumíme-li si s milujícím nebo milovaným, je to pro nás mučivé.)

Židé se modlili i v Osvětimi před smrtí: „Slyš, Izraeli …,“ ale nenaslouchali Hospodinu včas. Někteří naslouchali Hitlerovi, jiní si i v kostele zacpávali uši. Dost Němců a porobených Evropanů ale „slyšelo“ a plnilo Hitlerovy rozkazy.
Putin už vedl několik válek, na Ukrajině válčí 8 let. Neskrýval své plány (podobně jako Hitler), ale my jsme se neptali: „Bože, co máme dělat, aby nedošlo k válce?“
Byl jsem okřikován, když jsem Putina léta nazýval válečným zločincem. 

Student si u zkoušky vytáhl otázku a vyhrkl: „Ježíšmaria.“ – „Mladý muži,“ pravila paní profesorka Boučková, „na zbožnou modlitbu je už pozdě.“
Nejednou jsem na úmrtním oznámení motorkáře četl úvodní slova: „Buď vůle tvá.“
Proč se motorkář a jeho rodina neradili s Bohem dřív, jak se chovat na silnici, aby mladý pán nezabil sebe i nevinného protijedoucího?

Co má Bůh udělat se špatným vládcem, když my ho necháváme škodit zemi? Co má modlitba za politiky vyřešit? 

Umíme se poučit z chyb v běžném životě, lékaři umějí vyléčit tisíce nemocí, vědeckotechnický pokrok stojí na růstu a poučení z chyb.
Jen v politice a vztahu s Bohem stále opakujeme stejné chyby.

Marnotratný syn promarnil zděděný majetek. My jsme promarnili první pětinu 21. století jako čas k budování míru.
Nemáme úctu k padlým ve světových válkách, kteří položili život pro naši svobodu. Nepřijali jsme jejich odpovědnost a obětavost. Dali jsme přednost jen růstu našeho bohatství.
Dnešní Izrael se poučil z minulosti, ví, že si nemůže dovolit prohrát ve válce, kterou s ním vedou jeho nepřátelé.

Židé jsou vyvoleným národem, chodí do „výběrové“ školy Hospodina.
Když jsme ve škole něčemu nerozuměli, ptali jsme se učitelů.
Velice si přejeme, aby nám naše děti rozuměly a přijaly za své to, co se nám v životě osvědčilo.
My se Boha neptáme, jak budovat šalom (mír na zemi).

Naše chytré děti se nás budou ptát, jak a k čemu funguje modlitba a co se stane, když jsme zasvětili Rusko a Ukrajinu Ježíšově matce?

Také jste někdy Bohu v modlitbě nabízeli svůj život za nemocnou maminku?
Prosil Ježíš a jeho matka nedostatečně za Kaifáše, Jidáše, za Jeruzalém a Izraelity?
Co má Bůh udělat s našimi modlitbami? Potřebuje být Bůh prošen a přemlouván?

Modlitba je setkáním. Jestli si jedna strana nedá říci, nedojde k domluvě.

Co mají dělat ruští vojáci? Byli posláni jako zabijáci na Ukrajinu. Podobně jako naši předkové v 1. světové válce. Mám s tím osobní zkušenost. 
Proč o tom nemluvíme, proč s dětmi neprobíráme, jak se v takové situaci zachovat?

Víme, jak se zachoval M. Gándhí, M. Luther King, Maxmilián Kolbe, Jan Palach, Ježíš …

Bůh přijímá i marnotratné syny, povzbuzuje nás, abychom usilovali o nápravu.

Prosme Ukrajince i Boha o odpuštění. Hledejme poučení a nápravu pro příště.
Zastavíme Putina? Zabráníme dalším válkám? Jak?

Než budeme kritizovat jiné země, ptejme se, k čemu jsme ochotní my?

Promysleme si 9. kap. z knihy Danielovy a promýšlejme (krok za krokem) i Ježíšovo učení, jak se včas bránit zlu.

	2019
4. neděle čtyřicetidenní       Jos 5:9a. 10-12       2 Kor 5:17-21       L 15:1-3. 11-32       31. března 2019

Potěšilo mě několik přátel, kteří si několikráte přečetli Mojžíšův příběh a hodně o něm spolu mluvili; nejen o statečnosti Mojžíšovy maminky, která se odvážila pustit synáčka po vodě … 

Dovolil jsem si zaměnit 1. čtení za vyprávění o synech Jákobových a poprosil jsem vás, abyste si jej celé přečetli (úryvku porozumí ten, kdo zná celek). Zkrácený text nabízím:

Jákobovi synové přišli nakoupit obilí, protože v kenaanské zemi byl hlad. Josef byl říšským správcem a prodával obilí všemu lidu země.
Josef své bratry poznal, ale sám se jim nedal poznat a mluvil s nimi tvrdě. Otázal se jich: „Odkud jste přišli?“ Odvětili: „Z kenaanské země, abychom nakoupili potravu.“
Ale Josef je obvinil z vyzvědačství a nechal bratry vsadit do vězení. Třetího dne jim řekl: „Toto udělejte a zůstanete naživu. Bojím se Boha. Jestliže jste poctiví, zůstane jeden z vás spoután ve vězení; ostatní půjdete a donesete obilí, aby vaše rodiny nehladověly. Svého nejmladšího bratra (o kterém, jste mluvili) přiveďte ke mně; tak se prokáže pravdivost vašich výpovědí a nezemřete." Bratři si navzájem řekli: „Jistě jsme se provinili kdysi proti svému bratru Josefovi; viděli jsme jeho tíseň, když nás prosil o smilování, ale nevyslyšeli jsme ho. Proto jsme přišli do tísně teď my.“ Rúben řekl: „Cožpak jsem vám tenkrát neříkal, abyste se na tom hochovi neprohřešovali? Neposlechli jste, a teď jsme voláni za jeho krev k odpovědnosti.“ Nevěděli, že jim Josef rozumí, neboť s nimi mluvil skrze tlumočníka.
Josef se od nich odvrátil a plakal. Pak se k nim obrátil a mluvil s nimi.
Potom z nich vybral Šimeóna a před jejich očima ho spoutal.
Když bratři podruhé přišli do Egypta, přivedli s sebou nejmladšího bratra Benjamína.
Josef přikázal správci svého domu: „Naplň žoky těch mužů potravou, kolik jen budou moci unést, a stříbro každého z nich vlož navrch do jeho žoku. Můj kalich, ten stříbrný, vlož navrch do žoku nejmladšího spolu se stříbrem za nakoupené obilí.“ Když Josefovi bratři vyšli z města a nebyli ještě daleko, řekl Josef správci svého domu: „Pronásleduj ty muže. Až je dostihneš, řekni jim: `Proč jste se za dobro odvděčili zlem? Zle jste se zachovali, že jste to udělali!´“
Správce je dostihl a řekl jim ta slova. Odvětili mu: „Proč mluví můj pán taková slova? Tvoji otroci jsou daleci toho, aby udělali něco takového!“
Když byli přivedeni před Josefa, padli před ním k zemi. Josef se na ně rozkřikl: „Co jste to spáchali za čin! Což nevíte, že muž jako já všechno uhodne?“ Juda odvětil: „Co můžeme svému pánu říci? Jak to omluvíme? Čím se ospravedlníme? Sám Bůh stíhá tvé otroky za jejich provinění. Teď jsme tvými otroky my i ten, u něhož se kalich našel.“ Josef řekl: „Takového jednání jsem dalek; mým otrokem se stane jen ten, u něhož se našel kalich, a vy odejděte v pokoji k svému otci.“
Juda k němu přistoupil a řekl: „Dovol, můj pane, aby tvůj otrok směl promluvit ke svému pánu. Kdybych se vrátil k našemu otci, a Benjamín, na němž lpí celou svou duší, s námi nebude, umře žalem. Aby ho náš otec pustil s námi do Egypta, zaručil jsem se mu takto: `Nepřivedu-li Benjamína k tobě, prohřeším se proti tobě na celý život.´ Proto dovol, abych jako otrok zůstal u tebe v otroctví namísto tohoto chlapce, a chlapec ať smí se svými bratry odejít. Jak bych mohl k svému otci přijít, kdyby chlapec nebyl se mnou? Což bych se mohl dívat na utrpení, které by mého otce postihlo?“ Josef se už nemohl ovládnout a na všechny, kdo stáli kolem, křikl: „Jděte všichni pryč!“ Hlasitě se rozplakal. Tu řekl bratrům: „Já jsem Josef. Můj otec vskutku ještě žije?“ Bratři mu však nebyli schopní odpovědět; tak se ho zhrozili.
Josef je vyzval: „Přistupte ke mně.“ Když přistoupili, řekl jim: „Já jsem váš bratr Josef, kterého jste prodali do Egypta. Ale už se netrapte a nevyčítejte si, že jste mě sem prodali, neboť mě před vámi vyslal Bůh pro zachování života.“ (Srov. Gn 42.-45. kap.)

Židé čtou Tóru (Pět knih Mojžíšových) po oddílech na každý den celý rok. K tomu si přidávají úryvky z Proroků a jednotlivé mudroslovné knihy na příslušné svátky. Z příběhů praotců se učí také vyčíst jak žít v rodině, aby jim spolu bylo dobře. Každé slovo je pro ně důležité, vše domýšlejí. Všímají si každé postavy, co je na kom pěkného i jakou chybu kdo udělal. Promýšlejí jednání jednotlivých osobností, vidí, že nikdo není černý nebo bílý a i z nápravy chyb praotců se učí.
Texty o Josefovi a bratřích čtou židé každoročně postupně čtyři týdny. Nepřehlížejí, že Jákob syna své milované Ráchel rozmazloval (dal mu krásnější šaty) na úkor ostatních synů … Nedomyslel, že tím podněcuje žárlivost bratří vůči Josefovi?
Židé se snaží o nestrannost i vůči Josefovi, kterého nazývají Spravedlivým, neboť vědí, že se nikdo spravedlivým nenarodí, ale že můžeme a máme ke spravedlnosti (na způsob spravedlnosti boží) růst, blížit se k ní. I Josef si spravedlnost krok za krokem osvojoval. Židé nepřehlížejí, že se Josef nad bratry povyšoval – chlubil se svými sny.  Byl necitlivý k rodičům, když jim vyprávěl svůj druhý sen.
Kladou si otázku: „Proč Jákob nepoučil Josefa, jak zacházet se sny od Boha?“

Židé jsou nejen na Josefa mnohem přísnější než třeba já – aby se z jeho příběhu co nejvíce poučili pro svá jednání.
Ptají se například, zda Josef vyčítal otci, že jej poslal za bratřími, kteří jej nenáviděli. Vytýkají mu, že se v Egyptě asimiloval a oženil se s Egypťankou, že nepátral, zda otec žije (špionáž existovala už tenkráte a karavany putovaly i přes zemi Izrael). Ptají se, proč nechal otce v trápení, že jeho milovaný syn žije? Atd.
Ale oceňují, že Josef – zhýčkané dítě, nezpanštěl a obstál v pokušení moci.
Když se do něj – otroka – zamilovala krasavice, jejíž manžel byl často na služebních cestách, odolal a nezpronevěřil se Putifarovi.
Ani později už jako premiér, ministr financí a ekonom v jedné osobě, nezpychl. 
Myslel na dobro faraóna, Egypt i hladové z jiných národů. To je příkladné.
Jako otrok si uvědomil, co je v životě podstatné. Nemstil se jako mnozí mocní.
Jeho tvrdé jednání s bratry i jeho štědrost k nim nás nejprve mate, ale později poznáváme, že to vše bratrům umožnilo poznání svých chyb a cestu k obrácení a nápravu.
Josef není zván spravedlivým pro nic a za nic. Obstál v prohrách i výhrách.
Nenarodil se jako spravedlivý, u otce spravedlnost neviděl, a přesto si spravedlnost osvojil.
Je možné, že se soudu o bratřích i otci zřekl.
Nestyděl se za svou rodinu (srov. Gn 46:34).

Už víme, že boží spravedlnost je jiná než naše představa o spravedlnosti. Hospodinova spravedlnost se jmenuje milosrdenství. Josef odpustil bratřím i otci. Je spravedlivý k bratřím, otci i Hospodinu.

Byl prvním, kdo trpěl od svých bratří, od Izraelitů. Nelitoval se.
Izraelité na něm vidí, že i v údělu otroka, vyhnance a vězně se nesnížil k nějaké podlosti, zachoval si důstojnost Izraelity. To se od Josefa můžeme učit i my. 
Stal se prvním vládcem.
A prvním zachráncem Izraelitů.

Žádný jiný biblický příběh nám neukazuje podrobněji, kudy vede cesta k odpuštění našich provinění.
Ten, kdo nezná „starozákonní“ příběhy o Božím milosrdenství a o jeho odpouštění (těm, kteří si svou vinu přiznali, litovali jí, prosili o odpuštění a snažili se o nápravu), ten z Ježíšových výroků, 77x odpustíš, může lehce nabýt dojmu, že máme vždy druhým odpouštět jen tak, bezpodmínečně.
(Ale i Ježíš to říká přesně u Lk 17:3-4)

Těm, kteří znají příběh Josefův, úplně jinak zní slova otce o marnotratném synu z Ježíšova vyprávění o milosrdném otci: „Radujme se, protože tento můj syn byl mrtev, a zase žije, ztratil se, a je nalezen.“ Stejně mluví Jákob o Josefovi. V podobenství Ježíšově ta slova otec říká dvakrát (srov. Lk 15:24. 32).

Kdo naslouchá biblickým textům, tomu se dostává velikého a krásného poznání („Kdo má, bude mu dáno a přidáno.“).
Vy, kteří čtete poznámky delší čas, si možná vzpomenete, co jsme si k příběhu o Jákobových synech už říkali. 

Díky boží přízni může být každé naše selhání příležitostí k dalšímu růstu. Víme-li, že Bůh s námi počítá navždy a máme-li zkušenost s Božím milosrdenstvím v Bibli i s osobní zkušeností ve svém životě, můžeme dojít k poznání a důvěře, že si Bůh poradí se vším – i s našimi selháními, pokud si od něj necháme poradit a necháme se jím v životě vést.

Omlouvám se, že nic neříkám k evangeliu, v minulých letech jsme je procházeli dost podrobně. (Za týden se ještě vrátím ke staršímu bratru.)

	2016
4. neděle čtyřicetidenní       Joz 5:9a. 10-12       2 Kor 5:17-21       Lk 15:1-3. 11-32       6. března 2016

Před deseti dny jsem vyslechl stížnosti na negativnost mých kázání. Pomohlo mi to …
Vám, kteří nejste na naší bohoslužbě a vydrželi jste mé poznámky číst, patří obdiv. Naše bohoslužby nejsou smutné. Alespoň dnes uvedu úvodeček do bohoslužeb. Římský biskup František vyhlásil „24 hodin pro Pána“. Nemluvil jsem s ním, ani jsme k tomu nedostali informace o úmyslu té akce. Mně napadá:
Bůh se každému z nás věnuje 24 hodin. To není samozřejmost. Vědět o tom je povznášející. Vím, že mezi Bohem a mnou je větší rozdíl než mezi člověkem a žížalou. A přesto nás Bůh má za své milované dcery a syny. Pobývá-li ve společenství nebešťanů, je to jiná úroveň a přesto každému z nás – (i mně) věnuje každodenně 24 hodin svou pozornost.
Každý můžeme z dnešního Božího vyučování a jeho Hostiny mnoho získat.

Kolik toho může z úryvku prvního čtení vyčíst ten, kdo se nepřipraví na bohoslužbu, kdo si nepřečte celou kapitolu?
Kdo si přečetl celou kapitolu, ale nepamatuje si, co znamená obřízka, kdo neví, co znamená hod beránka, kdo neví, co znamená slovo svatý, nepochopí, co to znamená země svatá. Buď si doplní znalosti z předešlých vyučovacích hodin, nebo ho přestane boží slovo přitahovat a obdarovávat. Stane se z něj „věčný student“, který propadl, ustrnul a zakrněl mezi školáky základní školy. Jeho tvrzení: „Já našemu faráři nerozumím“, mu nemusí být Bohem uznáno za omluvu.
Ježíšovi rodiče, apoštolové a další světci nám jednou řeknou: „Vy jste se měli, uměli jste číst a psát a měli jste Knihu (Tóru, Proroky a evangelia) doma. Co my bychom za takový poklad dali.“

K druhému čtení. Ježíš přišel smířit nás s Bohem, ne Boha s námi. My jsme byli uražení jako puberťák, my jsme se zlobili na Boha, my jsme nebyli s Bohem spokojeni jako Adam a Eva a marnotratný syn (než se vrátil k otci) a jako jeho starší bratr.
Poslední věta úryvku je kostrbatá a zapeklitá, porozumět jí, dá dost práce.

Ježíše si často představujeme jako chudého řeholníka bez majetku a střechy nad hlavou. Nemá, kde a čím by pohostil druhé. Je odkázán jen na pohostinství jiných.
Co ale znamená: „Přijímá lidi“? Byl někdy také hostitelem?
Říkáte mu někdy: „Hostiteli náš“?

Na výtku, jak jedná s hříšníky, třemi podobenstvími odpovídá: „Bůh je milosrdný, vyhledává hříšníka. Mohu já jednat jinak?“
Můžeme my jednat jinak?

Ovce je tvor nerozumný, zatoulá-li se, dostane se do nebezpečí. Z nějakých důvodů se přetrhla šňůrka náhrdelníku a mince se zakutálela někam do „neznáma“, kde nebyla vidět. Marnotratný syn se vědomě vzbouřil proti otci. Které biblické postavy (a v jakých situacích) odpovídají těmto typům ztracenců?
Jakým typem a v čem jsem já daleko od Boha?
Vím, že mě Bůh volá a hledá?
Kudy vede moje cesta návratu? V čem se potřebuji obrátit, abych mohl přijmout otevřenou Náruč boží?

Nemrhám majetkem, neopíjím se, nehýřím, jsem šetrný člověk, žiji skromně…
Jsem spíše typem staršího bratra. Ale nebudu utíkat od marnotratného syna. Co když se mu v něčem podobám?

Marnotratný syn odešel z otcovského domu. Proč? Přestal otce snášet …
Zemědělci pracovali na rodinné usedlosti. Je náročnější pracovat v rodinné než v jiné firmě.
Pro řadu důchodců je obtížně být s partnerem celý den doma. Dříve chodili do práce a v rodině spolu byli jen pár hodin večer a o víkendu. Soužití s nejbližšími je náročné, je největším uměním.

Mnoho lidí neobjeví nebo se neodváží ve větší míře přebývat s Bohem a pracovat s ním „v jedné firmě“.
Neobjevili ho jako skvělého šéfa a neznají stavbu jeho království, neprohlédli si ji – tak je ani nemohla nadchnout.

Vzpomínáte, jak jsme si kdysi říkali: „Ďábel je marnotratný syn“, už se domů nevrátil.
Kaifáš byl marnotratný syn, který odešel od Boha, od Bible (tu nahrazoval Zákoníkem přikázání otců).
Herodes byl velice zvědavý na Ježíše, přál si s ním mluvit, ale minul se s ním.
Pilát také nevyužil setkání s Ježíšem.
Nikodém se setkal s Ježíšem, ale odešel od něj jako marnotratný syn.
Vrátil se, až když ho Ježíšovo ukřižování usvědčilo ze zbabělosti a podílu na vraždě nevinného.

Někteří lidé mají u domovních dveří kameru. Na obrazovce vidí, kdo zvoní na zvonek, někomu neotevřou.
Ptám se sám sebe, zda Ježíšovi vždy otvírám?

Proč se Nikodém už nikdy za Ježíšova života nevrátil?
Ježíšově řeči nerozuměl. Proč se neptal? Nikodém měl svou úroveň profesora a byl jedním ze soudců nejvyššího církevního soudu. Styděl se Ježíše ptát, myslel si, že by vypadal hloupě. Prohlásil něco na způsob: „Ten Ježíš je upřímný učitýlek, ale poněkud prostý, je vidět, že nestudoval na teologické fakultě, vůbec nezná teologickou řeč.“ U Ježíše vícekrát na dveře nezaklepal. Držel si Ježíše od těla.

My se také často stydíme ptát. V kostele se tváříme, že všemu rozumíme. Neklademe otázky.
Dáváme špatný příklad dětem, brzy se také přestanou ptát.
Malé děti se nestydí ptát. (I v tom a proto nám Ježíš dává děti za příklad.)

„Raději se neptám, kdož ví, co bych se dozvěděl, třeba, že něco nesmím“, pravil jeden inženýr.
Nevzdělaná samařská žena kladla Ježíšovi víc otázek než Profesor Nikodém.
(„Celníci a nevěstky vás předejdou do božího království“, říká nám Ježíš.)
Z lenosti nebo pýchy se neptáme. Mínění, že bychom se otázkou shodili, je projevem pýchy.

Před týdnem na bohoslužby přijeli nějací manželé. Paní si v kostele zapomněla brýle. V pondělí si pro ně přijeli. „Otče“, oslovila mě. Žertem jsem jí řekl svou obvyklou větu: „Musím se vám omluvit, já ještě žádné děti nemám.“ „Ale vy jste přece duchovní otec“, odpověděla. „To nejsem, nikoho jsem ve víře neporodil. A Ježíš takové oslovení nedoporučuje.“ „Ne?“, pravila. „To si musím ověřit.“ Mám z ní radost.
Vloni jsem měl přednášku v Praze, pán, který mě představoval, mě také nazval „otcem“. (Nezlobím se na nikoho, když mě tak osloví, máme to tak v církvi u nás zavedeno.) Řekl jsem mu tu svou „omluvu“, ale vůbec mě neposlouchal. Když mě po sedmé oslovil „otče“, znovu jsem se omlouval, že otcem nejsem, ale vůbec mě „neslyšel“.

Pokaždé, když něčemu nerozumím v Písmu a otočím stránku na nějaké snadnější nebo příjemnější místo, jednám jako marnotratný syn, kterému je zatěžko být s otcem.

Je pohodlnější se dívat na televizi než si něco studovat. Číst si zbožnou knížku nebo „Vidění Kateřiny Emmerichové“ je snadnější než evangelium. Pustit si pěkný film o Pánu Ježíši je méně namáhavé než přemýšlet nad Písmem.
Peníze lze někde získal snadněji než prací. Než odbornou prací. Vystudovat medicínu je pracné a celoživotně se pak vzdělávat je pracné. Plastický chirurg si vydělá více než operatér mozků. A méně se nervuje.

Starší bratr se za marnotratného nepokládal. Přece on z domova neodešel. Ale práce s otcem ho netěšila, měl pocit, že dře pro otce. A táta ho nedoceňuje. Otcovu slitování nad bratrem nerozuměl, otcovo jednání měl za slabost a nespravedlivost. Styděl se za tátu. Proč by se měl radovat a veselit se?

Marnotratný syn se velice radoval. Má skvělého, velkorysého otce. Bylo mu odpuštěno, (všude vyprávěl: „Představ si, táta mě řekl: ‚Nikdy jsi nepřestal být mým synem.‘“

Hledat v čem vůči Bohu jednám marnotratně (v čem mařím jeho snahu mi pomáhat a vést) vyžaduje odvahu a práci, ale přináší radost. Slyšet, že jsem nemocný, není povznášející, ale až získám zdraví, budu si jinak vážit života, zdraví a těch, kteří mi pomáhali se uzdravit.

Ti, kteří si přiznali, že jsou marnotratní a vrátili se k otci, se při bohoslužbě radují. Vědí, co dostávají.
Lidé zbožných výkonů se neradují z otce, připadají si nedocenění, neradují se z milosrdenství, které Bůh prokázal jiným. Jim by měl přece Bůh dát metál za jejich výkon!
Takoví se při bohoslužbě neumějí radovat.

Ježíšem jsme zváni ke slavení!
Řekl jsem, že mezi Bohem a mnou je větší rozdíl než mezi člověkem a žížalou.
Svého psa máme víc rádi než žížalu. Ale Ježíš nás má víc rád než my našeho psa. Nás zve na úroveň své nevěsty!!

Po staletí se lidé v kostele jen zbožně dívali na svatou hostii (nevšimli si nebo jim neřekli, že Ježíšova Hostina je určena hříšníkům).
Nejsme pozváni na svatbu jako diváci, ani ne jako svatební hosté, ale Ježíš nás zve ke svatebnímu stolu jako svou nevěstu. 

(Kdo tomu porozumí, nenudí se na bohoslužbě a nehlídá hodinky.)

	2013
4. neděle postní       Joz 5:9a. 10-12       2 Kor 5:17-21       Lk 15:1-3. 11-32       10. března 2013

První čtení je i po 3 tisících letech lekcí k výchově: „Dnes jsem z vás odvalil egyptskou hanbu.“
„V zemi, kterou jsem vám opět dal, už sami bez dotací hospodaříte.“ – Ke svobodě patří samostatnost a odpovědnost. 

Co znamenají slova 2. čtení: „S tím, který byl bez hříchu, jednal Bůh kvůli nám jako s největším hříšníkem, abychom my…“
Může Bůh s někým jednat nespravedlivě nebo nemilosrdně?

Podobenství o milujícím a milosrdném otci je perlou světové a náboženské literatury (v žádných posvátných knihách jiných náboženství nic podobného nenajdeme). 

Dopředu si řekněme jakým zatížením my, katolíci, trpíme. A pod jakým úhlem budeme text sledovat.
Každý člověk má nějaký stín, možná každé náboženství nebo národ. (Například my Češi jsme předposraní.) Židé byli nesnášenliví vůči těm, kteří měli jiný názor na Hospodina, likvidovali proroky včetně posledního proroka – Ježíše. Ale dostali natolik do těla od křesťanů, že jsou už dávno snášenliví. V židovstvu je mnoho názorových skupin, a přesto se snášejí, nikdo druhého nekřižuje. My katolíci jsme dodneška velice nesnášenliví, jak někdo mluví o Bohu jinak než my, už jej nesnášíme. Naštěstí jsme byli zbaveni politické moci. Upálených kacířů byly asi stovky. Dodneška ale například některé teology odepisujeme.

Ježíš přišel nejen židy obrátit k Hospodinu (když zabloudili ve svých představách o něm), ale také přišel (v ještě větší míře než židé znali) ukázat laskavou tvář Boha: „Bůh miluje každého, jako sám sebe“.
Přišel ukázat, jakou výbavu potřebujeme do nebe. Jak milovat člověka jako sebe. I člověka, který nám nevoní.
V soužití nebešťanů už zřejmě nebudou nutná žádná přikázání. Postačí: „Miluj a dělej, co chceš. Jak si přeješ, aby druzí jednali s tebou, tak jednej s nimi ty.“
Ježíš ukazuje, že můžeme začít už tady na zemi.
„To je utopie“, odporují někteří. „Lidé se musí něčeho bát. Je to sběř, řezat a řezat!“
Ježíš netvrdí, že jsou lidé nevinní. „Každá generace se potřebuje svému lidství – k obrazu božímu – učit. Od základu; krok za krokem, dál a dál, výš a výš. 

Mnoho lidí se naučilo pečlivě pracovat, můžeme se naučit i vrcholnému umění – porozumění a spolupráci s druhými.
Ale nám ukazuje jak k tomu přijít.

Ježíš přicházel i k hříšníkům.
Když mu to vytýkali, vyprávěl třemi podobenstvími (Lk 15. kap.), jak je Bohu cenný každý člověk – bez výjimky: „Nemohu a nechci jednat jinak než Bůh.“

Bůh – nestojí o oslavy. Má jiný zájem, aby se lidem dobře dařilo.
Ježíš přišel pečovat o lidi. 

Jen díky Božímu milosrdenství smíme my, hříšníci, znovu před Bohem stát jako svobodné a milované děti. Jen díky milosrdenství Ježíšovu můžeme být stolovníky jeho Hostiny. 

Ježíš ale svým milosrdenstvím těžce narazil.
Mluvit o milosrdenství vůči velkým hříšníkům před zbožnými lidmi je nebezpečné. „Spravedliví“ vyžadují ocenění vlastního výkonu a pranýřování a potrestání zhýralců. 

Milosrdenství je drahou záležitostí (to sami známe, odpustit druhému není vždy snadné, máme obavy, zda ten druhý nepřijme naši velkorysost lacině).
I Boha milosrdenství něco stojí:
Pro osvobození židovských otroků umírá vše prvorozené mužského rodu Egypťanů, faraónovi vojáci a jejich koně (tvorové boží) jsou utopeni.
V podobenství o dělnících na vinici dává majitel vinice nakonec dělníkům za jednu hodinu práce celý denár. Nenařizuje, aby se pracující dělníci rozdělili napůl s nezaměstnanými. Dává posledním z toho, co sám dříve získal vlastní prací. 
Marnotratný syn je také obdarován z majetku otcova. (Starší syn s tím nesouhlasí.)
Ježíš je za své milosrdenství pomlouván a zavražděn.

My o milosrdenství Boha pro sebe a pro své oblíbené lidi prosíme. Horší je to s naší přejícností lidem, kteří nám nevoní. Jsme typ „staršího bratra“ z podobenství.
Pro „své lidi“ jsme schopni riskovat (pastýř se vydá hledat ztracenou ovci, i když riskuje bezpečnost stáda), dokážeme být velkorysí – z radosti pastýř hostí kamarády a žena své kamarádky.
Ale naše ochota k velkorysosti mívá někde své meze.
Něco jiného jsou moje možnosti a síly a něco jiného je moje nepřejícnost a tvrdost mého srdce.

Ale jak to, že žárlíme na milosrdenství Boží? Někomu je upíráme.

Ježíš přichází naše srdce uzdravit. Získat nás pro milosrdenství.
Jak?
Nenarodili jsme se šlechetní. Dětem vyprávíme, jak se mláďata navzájem odstrkují (koťata, štěňata, selátka), aby si každé mládě získalo potravu pro sebe. Rodiče svým příkladem a výchovou k velkorysosti zbavují děti obav, že jim někdo doma něco sní nebo vezme. (Děti se učí rozdělit se se sourozenci, pak přát sestřenicím a bratrancům, pak kamarádům, skautům …)
Ježíš nás svým milosrdným přístupem (ke každému z nás) získává pro velkorysé jednání, rozšiřuje nám okruh těch, pro které jsme schopni nezištného jednání. (To je naše křesťanská kultura.)
Znovu zdůrazňuji: Ježíš nám nic nenařizuje. Nejprve nám poskytuje milosrdenství a až pak nás zve k podobnému přístupu k druhým. Dostáváme tolik, že máme z čeho dávat.
Samozřejmě má milosrdenství svá pravidla. 
Je rozdíl mezi milosrdenstvím a amnestií.
K získání odpuštění je třeba činů, slova nestačí.

Kde chybí spravedlnost a bratrství, tam pro milosrdenství není prostor. Nad Ježíšem se nikdo nesmiloval.
Kritici a proroci bývají často smeteni (pokud se neubrání jako Mojžíš, Eliáš a Elíša).

Vše se potřebujeme učit. I milému srdci.
Nevymlouvejme se na předky. (Andělé měli pěkné „dětství“, ale někteří si zkazili srdce. Jidáš byl většinu svého života dobrý.)

Dokážeme se podělit o radost z nalezené ovce nebo zakutálené mince.
Přátelé se umějí radovat z našeho štěstí. Nepřátelé se radují z našeho neštěstí. Na jaké pozici stojí zbožný starší bratr marnotratného syna?
Kdybychom vyhráli milión, nedělalo by nám potíže zaplatit chlapům v hospodě štamprli a manželce koupit kytici.
Kolik dostáváme při Večeři Páně (každou neděli)?
O co se podělíme doma s manželkou s dětmi? Kolik rozdáme?

	2010
4. neděle postní       Joz 5:9a. 10-12       2 Kor 5:17-21       Lk 15:1-3. 11-32       14. března 2010

Představme si, že manželé vyráží na celodenní výlet. „Vezmeme si deštníky“, říká manžel. Manželka tvrdí, že pršet nebude.
Pokud mezi sebou nemají pohodu, může z toho vzniknout hádka. 
Rodina vyráží na celodenní výlet. Jedno děcko, které už není malé, si odmítá vzít pláštěnku.
Jak se rodiče zachovají? Vydají děcku rozkaz? Vezmou pláštěnku pro děcko do svého batohu? Dají mu pláštěnku, když začne pršet? I když děcko nepřijde a o pláštěnku nepoprosí?
Co když děcko onemocní? Jiný názor mívá táta než máma. Co je správné?

Jak jedná Bůh s dospělými?
I na to můžeme mít každý jiný pohled.
Dá určitou práci hledat v Písmu názory Boha.
Je dobré hledat s druhými. Můj názor nemusí být nutně jediným správným.

Když byl Jan Pavel II. vážně nemocný, pravil jsem, že by si zasloužil důchod a odpočinek.
Někteří lidé se na mě za to zlobili. Proč?
Netvrdím, že mé názory jsou neomylné? Mám třeba jiný názor než druhý, ale nebudu druhého za jeho názor odsuzovat.
Za totality byla zakázaná kritika. Despotové se cítí svobodou druhých ohrožení. Mají strach.
Jak to je v církvi? Nebezpečí, že se staneme smečkou (vztekle štěkající na jiné), hrozí v každé době.

Jiný názor mě obohacuje – mám na vybranou mezi svým názorem a názorem druhého.
(Mizerné kázání vyprovokuje poctivého posluchače k hledání něčeho jiného, k přemýšlení.)
Ve svobodné společnosti je kladení otázek, rozhovor, diskuze a hledání nejlepšího řešení žádoucí a vítané.
Jsou při volbě papeže kardinálové, kteří volili jiného kandidáta odsouzeníhodní?
Může říci děcko rodiči svůj názor? Kdy se jeho řeč stává drzou?
Kdy je rodič drzý k děcku?
Kdy je člověk drzý k Bohu?

Proč často automaticky svůj názor pokládáme za lepší než názor druhého?
Možná proto, že jsme příliš sebejistí nebo naopak zakomplexovaní.
Možná máme strach, že by se nám zbortilo to, co jsme pracně přijali.
Pokorný člověk ví, že neví všechno, že se může mýlit. Je ochotný hledat nejlepší řešení a nechat se přesvědčit vážnými argumenty.

Je nebezpečné vnucovat své názory druhým a nepřipustit jiný názor než svůj?
Dnešní úryvek evangelia nám k tomu může něco říci.

„Tesař z Nazareta se kamarádí se spodinou – inu „vrána k vráně sedá“, pomlouvali.
Třemi podobenstvími Ježíš poukazuje na odpovědné jednání. 
Jestli pro Boha má cenu každý člověk, jak by mohl Ježíš jednat jinak? Vyhledává zbloudilé od Boha: veřejně známe hříšníky, farizeje, učitele zákona – i nás.
Někteří to vítají, jiní jsou pohoršeni.
Kdyby se Ježíš kamarádil se zbožnými (tehdejšími nebo současnými – s námi) a chválil je, byl by zbožnými přijat.
Pokud neprovedeme něco hrozného, za marnotratného syna se nepokládáme. 
Ale zapomínáme na staršího syna, který sice poctivě pracuje na statku, ale s otcem si nerozumí. Cení si svého výkonu, je člověkem jednoduché spravedlnosti. Soudí černobíle (sebe vidí bíle), bez hlubšího vztahu k chybujícím.
Na sebe – jako každý z nás – nevidí a nastavené zrcadlo odmítá. Má svůj strop a prohlašuje jej za konečný. Má svá měřítka a názory jiných odmítá, ani se nechce podívat směrem, kterým otec ukazuje.

Nouze pomohla mladšímu synovi změnit svůj názor a postoj k otci. Ale i starší syn je od otce daleko. Co pomůže staršímu synovi, aby prohlédl? Možná by i jemu pomohlo nějaké selhání … (ale na to je příliš „vzorný“).

V Bibli najdeme jen pár osobností, které objevili velikost a moudrost Boha bez vlastního selhání. Všichni ostatní až v nouzi poznali Přítele.

Jak to, že se Ježíšovi stali nebezpeční „slušní lidé“ – farizeové, učitelé zákona a velekněží?
Snažili se o ctnostný život a nakonec se dopustili hříchu, který přivedl Mesiáše na kříž.
Ani ve snu by je to dříve nenapadlo.
Ježíšovo vyučování jim nebylo nic platné.
Někteří z nich nahlédli svůj omyl až po ukřižování. 

Jak to, že se ale řada velikých hříšníků nechala Ježíšem poučit o špatnosti svých cest už před Ježíšovým ukřižováním? (Jejich typem je marnotratný syn v Ježíšově podobenství – modelu).
Ježíš o těchto lidech říká: „Předejdou vás do božího království.
Proč? Přiznají – na rozdíl od vás – svou bídu.“ 

Ježíšovi zbožní odpůrci mávli rukou nad Ježíšovými názory. Ani si nepřipustili, že by je tento tesař mohl svými názory převyšovat, natož aby to mohl být Mesiáš.

My svými ústy vyznáváme, že Ježíš je Mesiáš.
Bratr marnotratného syna také věděl, kdo je jeho otec, ale nad otcovými názory nepřemýšlel. Jeho odvrat od otce se neprojevil viditelným hříchem.
Proto si máme dávat pozor na skryté odvraty od Boha – jsou nejnebezpečnější.

Starší bratr už dříve nenaslouchal otci, šel jinou názorovou cestou.
Opět jsme u pečlivého nebo nepečlivého naslouchání božím slovům.
Ježíšovi zbožní nepřátelé horlivě chodili do kostela, byli přesvědčení o své pravověrnosti, ale nenaslouchali pečlivě ani Mojžíšovi ani prorokům. Jak by pak mohli přitakat Ježíši?
Nepřiznali mu cokoliv dobrého. Vadilo jim, že uzdravoval, každé jeho slovo si vykládali zle.
Nic dobrého od něj ani nečekali!!

Chce i nás Ježíš podobenstvím o Milosrdném otci a jeho dvou synech vyučovat?
Povede se mu to? Uchrání nás zbytečných omylů?

Máme sklon říkat: „Bože, proč si mne opustil“.
Kdypak říkáme: „Bože, já jsem tě opustil“.
Jeden ze synů přiznal pravdu, druhý zaťatě mlčel. Trčel někde u stodoly plné svých výkonů. A byl přesvědčen, že má pravdu on. Nesouhlasil s otcem v jeho přístupu k navrátilci, ale nesouhlasil ani s otcovými názory.
Přitakal nakonec názorům otce? Přišel na hostinu? Dovolil otci, aby objal i jeho?
Objal svého bratra? Byl nakonec rád, že se bratr vrátil?
Nahlédl, že i on si vedl dlouho svou?

Jak my jednáme s názory druhých lidí?
Kolik pozornosti a pečlivosti věnujeme Ježíšovým názorům? 
Co si my odneseme z tohoto Ježíšova vyučování? Kde se najdeme?
Výchova a sebevýchova je náročná. Pupkatí fanoušci řvou v hospodě u televize: „Vyhráli jsme, máme zlato!“ a přitom drží v půllitrech zbytek kdoví kolikátého piva.
Je rozdíl mezi Ježíšovými fanoušky a jeho učedníky. 

	2007
4. neděle postní       Joz 5:9a. 10-12       2 Kor 5:17-21       Lk 15:1-3. 11-32       18. března 2007

Podobenství o milosrdném otci je perlou nejen světové literatury. Znáte něco podobného v textech jiných náboženství?
Před týdnem jsem připomínal: pohanská božstva mlčí. K nám Hospodin mluví.
Zatímco východní náboženství hlásají převtělování, aby člověk v mnoha a mnoha životech odčinil zlo, které způsobil (východní člověk je hluboký a tváří v tvář veliké bídě, nemocem a bezvýchodnému utrpení, se nevymlouvá ze svého podílu na zlu ve světě), nám je zvěstováno, že nejsme odkázáni jen sami na sebe. Bůh se nás v naší bídě milosrdně ujímá.
Zve nás výš, než se nám kdy snilo, ale má pro nás stále otevřenou náruč.

Před týdnem jsme si četli o slitování Hospodina nad Izraelem v Egyptě. Izraelité si za zotročení mohli částečně sami (což neomlouvá zločinnost Egypťanů), byli marnotratným synem, který promeškal dobu možného návratu domů.
Přesto se nad nimi Hospodin smiloval. A přes všechnu jejich další nevděčnost a drzost na poušti je dovedl do země svobody. Bůh je skvělý táta (a máma)!

Ježíš nám dokresluje obraz Boha nejen krásným vyprávěním, ale především svým jednáním. Když mu vytýkali: „Přijímá hříšníky a jí s nimi“, podobenstvím vypráví – tak jedná Bůh – proto nemohu jednat jinak.

Promrhat majetek po předcích a zneuctít dobré jméno rodiny je zmarněním veliké části otcova života. Syn se nevyvedl. Co s ním?
Vina je veliká, nezakrývá ji ani provinilec; ví, že nemá na nic právo. Sám se připravil o veliký dar. Nežebrá. Jestli dostane práci, bude za ni vděčný. Musí nést svou bídu a propad.

U biblických textů je dobré nespěchat.
My jsme velice rozmazlení, bereme dobrý konec jako samozřejmost. Pro Ježíšovy současníky bylo jednání otce z podobenství překvapením a to už měli řadu století velikou zkušenost s Božím smilováním. Lidé východních náboženství by teprve stáli s otevřenou pusou.
Nás potká něco zlého a hned Bohu vyčítáme, že nás nechal ve štychu. Východní člověk (včetně Židů) by nám řekl: „Ty nevíš o porušenosti světa a o svém podílu na zlu ve světě? Řveš jako rozmazlený fakan.“

Marnotratný syn se neomlouvá jen za promarnění majetku, také trpí tím, že zranil tátu.
Protože vyznává své selhání a je ochoten nést následky, může mu otec otevřít svou náruč.
Provinilec může být uzdraven a může přijmout velkorysou nabídku. Je překvapen, že otec nezatrpkl. Konečně vidí tátovu velikost. Dříve byl slepý.

Synovo vyznání před otcem je napsané stejnými slovy, jež si předtím předsevzal vyslovit, ale zkusme si uvědomit, v čem bylo „jiné“…

Hospodin nás nerozmazluje. Co by z nás bylo? Připomínali jsme si minulý týden: „Mojžíši, nevejdeš do zaslíbené země.“ (A Mojžíš to necítil jako újmu nebo trest. Věděl, že jej má Hospodin rád a že bez Hospodina by jeho národ zahynul a on sám by umřel jako obyčejný pastýř.)

Vychutnejme si a oceňme, koho v Bohu máme. Dobří rodiče nejsou samozřejmostí. Někam své děti vedou a mají na ně nároky, ale také jim po celou dobu růstu a po celý život poskytují otevřenou náruč svého srdce.
Dospělý ale musí, na rozdíl od dítěte, nést odpovědnost za své jednání. Kdo nám co dá?
Když nás pubertální děti soudí za rozdíl mezi ideály, ke kterým je vedeme a naším jednáním, jen se krčíme. Mají pravdu, když nám něco právem vytýkají.
Proto říkám, všímejme si, jak s námi Bůh jedná, a hned budeme vědět, jak jsme bohatí. Každý den bychom si měli všímat boží přízně, můžeme se v ní koupat. To člověka nese a vnitřně omlazuje.

U potěšení z Božího přátelství bychom mohli dnes zůstat. Ale aby Boží velikost ještě víc vynikla, něco přidám. S darem se má dobře hospodařit a s tak cenným darem teprve.
K ocenění božího přátelství patří nebrat na lehkou váhu rady od Boha. Péče Boží přece také spočívá v tom, že nám Bůh ukazuje, jak to v porušeném životě chodí a co nás může potkat a čeho se můžeme uchránit.

Všimněme si znovu marnotratného syna. My v něm okamžitě vidíme člověka, který hřešil a potom si řekl, já přestanu hřešit. Ale podobenství zabírá širší plochu našeho jednání než si myslíme.
Problém jakéhokoliv zavržení, jakéhokoliv hříchu, je problémem syna, který se od Boha odtrhl. To si většinou neuvědomujeme. Ďábel je marnotratný syn, který odešel od Boha a nevrací se.
Dokonce i sv. Petr a Jan jsou v určitých oblastech podobní synu, který odchází („Této noci se nade mnou pohoršíte“).
Takových odvratů od Boha, kdy člověk říká: „Ne, já jdu pryč“, je mnoho, dějí se v nejrůznějších podobách a týkají se každého z nás.

V manželství toužíme po vzájemném porozumění a spolupráci. K tomu ovšem vede náročná cesta. Většina manželů se hádá (důležité je, aby se někam prohádali; před týdnem jsme trochu naťukli, jak tomu pomoci). Nehádají se jsou-li v zaměstnání, když spí nebo se dívají na televizi. Ale jak spolu mají něco řešit nebo trávit volný čas, narážejí. Nejvíce rozvodů je po Vánocích a po dovolené.
Souhra s druhým, po jakém toužím, je totiž mistrovským uměním a něco vyžaduje. Počáteční nadšení nestačí.
Kamarád trombonista mi říkal: „Koncert s orchestrem bez chyby se povede jen výjimečně, jde totiž o veliké mistrovství“.
Udělá-li muzikant chybu nebo chytnou-li se manželé, nikdo neskáče z mostu, ale není pravda, že o nic nejde. Každé nedorozumění nás zraňuje, chyby škodí, bourají, vadí nám.
Proto se snažíme o dobré porozumění. Nejde o výkon pro výkon, ale o to, aby nám spolu bylo dobře. I s Bohem.
Bohu, a snad i nám, jde o snížení počtu chyb a trápení.

Nelámeme hůl nad chybami dětí. K jejich růstu je třeba, aby zažili pocit bezpečí a jistotu, že jsou milovány. Ale také je postupně k něčemu vedeme.
Je skvělé, jaké máme v Bohu zázemí bezpečí a jistoty, že nás Bůh nikdy neodepíše. Ale i my sami potřebujeme vyrůst, abychom nebyli ve svých očích žebráky.

Mnoho lidí je přesvědčeno (jako zamilovaní), jak jim bude s Bohem dobře.
Máme v sobě naivní nechuť naslouchat zkušenějším – včetně Ježíše.
Marnotratný syn odešel, nechtěl se potkávat s otcem. (O otci není řečeno, že by byl pedant nebo člověk tvrdý, s oběma syny jednal dobře. Synové byli nespokojení s tátovým jednáním.)

My jsme přesvědčení, že nám nic takového nehrozí. Proč bych se neměl snést s Bohem, když je láska?
My v marnotratném synu vidíme člověka, který hřešil, a potom si řekl, já přestanu hřešit.
Ale toto podobenství se týká také odvratu od Boha, který se vůbec nemusí hříchem projevit.
Jde o jakýkoliv odvrat.
Nejhorší jsou skryté odvraty, kdy člověk přeskočí nepohodlnou situaci v jednání s druhými (nebo uteče). Ve vztahu s Bohem třeba přeskočíme nepříjemné místo v evangeliu, jakoby nebylo. 
Přitom chodíme do kostela a myslíme si, že je všechno v pořádku.
To je odchod od Boha!

Setkání s Ježíšem byl pro mnohé nárazem.
Kaifáš toužil po setkání s Mesiášem, a když přišel, nechal jej ukřižovat. Proč? Odešel od tesaře z Nazareta; jeho slova se mu zdála nemožná. Nezamyslel se nad nimi.
Nikodém od Ježíše odešel také. Až při zločinném procesu velerady s Ježíšem změnili členové rady Nikodém a Josef z Arimatie názor a uvědomili si, že Ježíš není fantasta.
Kaifáš a Nikodém jsou marnotratní synové, kteří za Ježíšem přišli a kteří také odešli.
Nejprve přišli, zajímali se o Ježíše, měli nastražené uši. Mít ve své církvi někoho, kdo dělá zázraky, je lákavá věc. Až nepříjemné Ježíšovi řeči vyvolaly u mnoha představených alergii, která vedla ke hříchu. Kaifáš a Nikodém se odtrhli od tesaře (netušili, že se odtrhli od Mesiáše a tím pádem od Boha). Kaifáš se nevrátil, kdežto Nikodém se nakonec vrátil.

Ježíš nás upozorňuje, že člověk odchází od Boha a ne Bůh od člověka!
Napřed v té skryté formě. Potom se ptá: „Pane Bože, proč jsi mne opustil“, zatímco člověk opustil Boha. 

Ježíš říká: „Mám vám mnoho co říci, ale nyní byste to nesnesli“ (Srov. J 8:26. 43; J 6:60-61) 
V některých oblastech ani Petr a Jan nesnášejí kázání Ježíšovo (například o vraždě Mesiáše).

Jednou nás čeká stálá přítomnost s Bohem. Bude nádherná, ale také pro nás náročná.
Představme si těsný kontakt s Bohem, kdy jsme s ním stále. Bůh je příjemný společník, ale je otázkou, zda někdo nebude chtít raději promítat telenovely.
Blízkost Boha u řady lidí vyvolává úniky, útěky od Boha.

Ne každý z marnotratných synů se vrací. Kaifáš nešel hýřit do ciziny, ale opustil slova Mojžíšova zákona a místo toho si nastrčil svoje modlitbičky.
Mnoho Židů si myslelo, že jsou na setkání s Mesiášem připraveni.
Uvidíme, jak dopadne při svém druhém příchodu. 

Lze vypozorovat, nakolik jsme na Ježíše naladěni. 
Nezbývá nám nic jiného, než se zakousnout do evangelia a neutíkat od nejasných míst – nedělat marnotratného syna v jemnějším, méně známém vydání.

Jsme někdy marnotratní víc než si myslíme. Kolik je míst v evangeliu, která přeskakujeme?
Přece, jestli čteme jen několik stránek knížky, pak všechny ostatní „zahazujeme“. Vybíráme-li si z Písma jen to, co se nám hodí, je to marnotratnost (syn z podobenství také sebral jen něco – prachy – a od ostatního odešel).
Forem opuštění Boha je víc než by se zdálo, a právě ty skryté formy opuštění Boha a jeho slova jsou o tu nenápadnost nebezpečnější.
Bůh stále volá každého, ale k celému slovu Božímu, k Ježíšovu slovu, ne ke kousku.
Záleží na nás, zda dovedeme říci to, co vrátivši se syn. Pokorně si přiznat chybu, zamyslet se nad ní a obrátit se. Marnotratný syn si uvědomil a přiznal, že se odvrátil od Boha a otce.

Znovu řeknu, často a do sytosti se těšme z jedinečné náruče Boží, která se nám nikdy neuzavře. (Jen nezapomínejme, že jsme to my, kdo hloupě odchází.)
I dospělý ocení, když jej někdy druhý obejme. (V nouzi poznáš přítele.) Ale být nezodpovědný by nás samotné nebavilo. Nechtěl bych, aby mě v nebi vozili v kočárku s dudlíkem v puse.
	5. neděle čtyřicetidenní

	2022
5. neděle čtyřicetidenní       Iz 43:16-21       Flp 3:8-14       J 8:1-11       3. dubna 2022

Nejsme přímo zasaženi válkou a můžeme pomáhat Ukrajincům. To nás posiluje proti pocitu bezmoci, proti strachu a beznaději. Děkujeme každému pomáhajícímu.
Třicet let děkujeme za svobodu. (Kdo ji nepřeje druhému, sám jí není hoden.)
Bible nás varuje před opakováním potopy. 
Všimněme si, že ji nebereme příliš vážně.
Není to hřích?

Z Ruska se vylévá válečné násilí, zmanipulované myšlení do nenávisti a lži.
Je nám zle už jen z reportáží, z fotografií a setkání s vyděšenými Ukrajinkami.
Příběh potopy se opakuje a my jsme tomu nezabránili. Bláhově jsme si mysleli, že se zlo války nemůže opakovat.

První čtení mluví o pomoci boží těm, kteří padli do otroctví v Egyptě. Byli velice vděční za záchranu.
Nasloucháme-li takovýmto textům v době, kdy se nám dobře daří, zní nám boží slovo akademicky nebo jako odbytá stará historie.
Ale teď, když nám sedí válka za krkem a my se myšlení na ni nemůžeme zbavit, máme možnost biblické poselství objevit jako živé a zachraňující.
Osvobodit se z otroctví bylo ve starověku nemožné, otroci byli spoutáni i nábožensky (božstvo otrokářů „bylo“ silnější než božstva otroků).

Izaijáš říká: Hospodin vysvobodil Hebrejce z Egypta a ukazuje nám cestu.
To co není v lidských silách, může Bůh zvrátit (spolupracujeme-li s ním).
Bůh provedl Izraelity Rákosovým mořem (zla) a zneškodnil nepřátelské vojsko. Z pouště nedobrých vztahů a neporozumění, kde lidé bloudí ve spalujícím žáru a kde strádají i zvířata, nás Hospodin vyvádí a nabízí nám živou vodu.
Bůh nám stále nabízí svou pomoc. (Máme s ním dobré zkušenosti: Judejce vysvobodil z babylonského zajetí, …, nás z komunistické nesvobody.)
Osvobozují-li se lidé sami, mnoho lidí padne (vzpomeňme na světové války)

Teď, když se bezradně rozhlížíme pod tlakem válečných hrůz, můžeme hlas boží pomoci zaslechnout. 
S válkou jsme vůbec nepočítali. 

Naše války mají čím dál strašnější následky.
Ukrajinci místo práce na polích hájí holé životy. Jejich potraviny budou chybět i ve světě.
Rusové na Ukrajině zničili množství domů, nemocnic, továren, škol …

Za naším bohatstvím je pečlivá práce generací.
K našemu demokratickému a právnímu uspořádání (které ctí lidská práva, mezinárodní i místní smlouvy) jsme se také dopracovali po krvavých zkušenostech se zlem. A díky božímu požehnání – dodáváme někteří.
Ale nutně potřebujeme znovu objevit vztah k Bohu Hospodáři, vtah k jeho darům (včetně země) a přijmout odpovědnost za život a za boží vyučování.
„Kde je tvůj bratr Ukrajinec?,“ ptá se nás dnes Hospodin. (Srov. Gn 4:9) 
Vidíme, že i u nás dost lidí myslí jen na sebe, na své děti, na vlastní bohatství a bezpečnost a dochází nám, jak je důležité si pěstovat pečlivost myšlení a hledání pravdy.

Kdo je pro tebe autoritou? Ty a ti, kteří potvrzují tvé názory?
Nepatříme k těm, kteří tvrdí: „Každý má svou pravdu.“ Máme skvělého učitele, jehož autoritu a pravdivost jsme si dostatečně ověřili. Své názory a postoje si porovnáváme s Ježíšem.
„Kdo důvěřuje Ježíšovi, není souzen. Kdo si neověřil jeho pravdivost, je již odsouzen, neboť nepřijal jméno jednorozeného Syna Božího.“ (Srov. J 3:18)
Rádi nasloucháme těm, kteří nám osvětlují důležité věci, ale jejich názory si porovnáváme s Božím slovem. Tak se chráníme před manipulací a zhloupnutím.

Je pravda, že jsme to opět zanedbali a teď se nám to mstí.

Vidíme, jak se v Rusku hrůzně uhnízdila lež a násilí.
Nejde jen o Putina, celé Rusko je nemocné, říkají i místní osobnosti.
Mnoho Rusů neumí kriticky přemýšlet. Pravoslaví je k tomu nevedlo.
Rusko se vydává za garanta křesťanských a civilizačních hodnot, o nás lže, a samo zvrhle jedná.
Za posledních sto let odešly nebo byly zlikvidovány miliony slušných Rusů. Země kulturně upadá.
I u nás potkáváme lidi, kteří propadli ruské propagandě. (Za války a za komunistů nám byl typ těchto lidí nebezpečný.)
Jsme odpovědní za hospodaření se slovy, které slyšíme nebo odmítáme, za jejich hodnověrnost, za hledání pravdy. 
Denacifikace Němců byla dlouhým procesem. Podobně to bude s ruským fašismem.
Odkud přijdou misionáři?

Každým dobrem budujeme boží království.
Každé zlo ale tuto stavbu ničí (i to, o kterém nikdo, kromě pachatele neví).
Každý náš dluh po sobě zanechává prázdné a nechráněné místo, které může obsadit zlo. 
Proto nás Ježíš učí prosit: „Otče, odpusť nám naše dluhy.“ (Mt 6:12)
V prázdném místě se snadno uchytne kdejaký plevel, dokonce jedovatý „jílek mámivý“, který je rozséván tím Zlým. (Srov. Mt 13:24-30. 36-42)

Čtyřicetidenní příprava na Velikonoce nás zve k obrácení a nápravě. Spojíme se tentokráte s Bohem?

K druhému čtení.
Uvědomme si, v jakých okolnostech žil apoštol Pavel. Jako svobody milovnému Izraelitovi mu vadilo, jak byl jeho národ pohanskými okupanty trápen a vysáván.
On sám ve fanatické náboženské nesnášenlivosti krvavě pronásledoval sektu nazaretského bludaře. Jeho prozření, že představení církve (synagogy) zavraždili Mesiáše a on sám stojí na špatné straně, s ním bytostně otřáslo. Byl zděšen. Když se mu dostalo milosti od Ježíše, naprosto se mu oddal.

K evangeliu.
Kdo objevil moudrost Písma, naslouchá mu s obdivem a vděčností.

Život, důstojnost člověka a svoboda jsou dary od Boha. Máme o ně pečovat a bránit sebe i druhé.
Víme, co znamená ponížení, znásilnění, zrada, otroctví, vražda, válka, genocida ...
Cesta obrany vůči zlu došla v Izraeli od krutých trestů až k Ježíšovu: „Miluj nepřítele“ (pokus se toho, který tě pokládá za nepřítele, získat na stranu dobra).

Díváme se na cestu Izraele v boží škole. Když se Izrael nechal Duchem božím vést, došel k novým výšinám.
Připomenu nám známé případy:
 –	Moábec ani v desátém pokolení nesmí konvertovat do božího lidu Izraele. 
Ale moábská Rút byla přijata Boázem, Noemi, staršími lidu a ženami – protože celým svým srdcem přijala Hospodina.
(Stala se pak babičkou Davida a prabábou Ježíše.)
 –	Trest: „Oko za oko, rána za ránu …“, byl velikým pokrokem proti bezbřehé krevní mstě,  ale Izraelité – vedeni Duchem božím – brzy došli k možnosti náhrady poškozené straně výkupným.  Tak jsme dovedeni k možnosti ustoupit od trestu smrti.
Vzpomeňme na boží milosrdenství prokázané Kainovi – času k nápravě. (Bratrovražda v knize Genesis je typem stále se opakujících vražd a válek.)

 –	Ježíšův zásah proti ukamenování ženy je dalším pokrokem proti násilí a tvrdým trestům. Je projevem milosrdenství k provinilci.

Podrobně jsme si všímali Ježíšova geniálního usvědčení těch nenávistných chlapů s kameny v rukou. (Římané zakázali Židům vynášet trest smrti a popravovat, ale ledaskde docházelo ke kamenování „načerno“.)
Chlapi si často pokrytecky zchlazovali žáhu nenávisti na ženách.
Dodneška i v církvi pohrdání ženami trvá … 
Každý si můžeme zkontrolovat, nakolik jsme se nechali nebo nenechali vzdělat Ježíšovými názory a jeho postoji.

Nepřehlédněme ale, že zatvrzelé teroristy nepředělá ani Bůh (respektuje jejich svobodu). Takové je třeba zbavit jejich moci.
Chlapi, kteří chtěli kamenovat ženu, kterou přistihli při cizoložství, Ježíš odzbrojil tím, že je chytře usvědčil z jejich podlosti a zločinnosti.

Znovu a znovu připomínám, že ani Ježíš nezabránil válce židů s Římany v 1. století, ani dalším válkám mezi pokřtěnými v dalších stoletích (včetně války na Ukrajině). Nezabránil ani rozpadu milionů manželství. Nezabránil rozchodům s našimi nejbližšími. Proč? Protože se řídíme svým „rozumem“ a na Boha nedbáme.

Svobodu zneužili i padlí andělé, ale máme snižovat zlo na co nejmenší množství.

Bůh, stejně jako Ježíš, nás především vedou k budování dobrých vztahů, k životu v pokoji (šalom), k stavbě božího království.
Bůh nám k tomu nabízí svou pomoc.

Bůh nás učí, pracovat, spravedlivě, odpovědně žít a slavit. Zve nás ke slavení Velikonočních svátků.
Umění slavit je krásné, nelitujeme pracnost přípravy na slavení. Máme co slavit.
Pátá kniha Mojžíšova nás povzbuzuje:
Hospodin nám říká: „Máte zkušenosti s mou láskou, věrností a péčí. Také se svou nevěrou vůči mně. Víte, že se ke mně můžete navrátit. Znáte mé přísliby.
Když si má slova vezmeš k srdci a navrátíš se k Hospodinu a budeš ho poslouchat, ty i tvoji synové, celým svým srdcem a celou svou duší podle všeho, co ti dnes kladu na srdce, změní Hospodin, tvůj úděl, slituje se nad tebou … Obřeže tvé srdce i srdce tvého potomstva a budeš milovat svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a budeš živ. Budeš opět poslouchat Hospodina a dodržovat všechny jeho pokyny. A Hospodin, ti dá nadbytek všeho.
Tato moje slova nejsou pro tebe ani nepochopitelná, ani vzdálená. Jsou ti velmi blízko, ve tvých ústech a ve tvém srdci. Předložil jsem ti život i smrt, požehnání i zlořečení; vyvol si tedy život, abys byl živ ty i tvé potomstvo a miloval Hospodina, svého Boha, poslouchal ho a přimkl se k němu. (Srov. Dt 30:1-20)

	2019
5. neděle čtyřicetidenní       Iz 43:16-21       Flp 3:8-14       J 8:1-11       7. dubna 2019

V prvním čtení slyšíme: „Hle, činím věci nové.“
Bůh je veliký a mocný. 
Ledacos, co je pro nás, lidi nezvratné, co není v našich silách, to Bůh může zvrátit. 

Kdybychom uspořádali přednášku „Boží milosrdenství v hebrejské bibli“ (ve Starém Zákoně), mnoho „kostelových“ by bylo překvapených. Slova „Bůh je spravedlivý“, slyšíme jinak než židé.
Slyšíme-li: „Josef (syn Jákoba) byl spravedlivý“, umíme ta slova opakovat, ale jak doložit jeho spravedlnost? V čem byl spravedlivý?
Josefovi bratři přece spáchali dva hrdelní zločiny a podle naší představy o spravedlnosti měli být popraveni. 

Kdyby byl Bůh spravedlivý podle našich měřítek, kdo z nás by obstál? Bez božího milosrdenství bychom ušli jen pár kroků.
Boží spravedlnost se jmenuje milosrdenství.
Řekneme-li, že Josef byl milosrdný, je to srozumitelnější než řekneme-li, že byl spravedlivý.

Událost z evangelia je třeba zasadit do souvislostí. Jinak bychom lehko mohli Ježíše pokládat jen za laskavého „Dobroděje“.
Náboženští předáci na Ježíše čím dál víc útočili a chtěli jej odstranit. Hledali nějaký důvod, aby jej mohli odsoudit. Ale Ježíš z jejich pastí unikal.
Bylo by dobré si vyjmenovat všechny pokusy zbožných jak Ježíše zlikvidovat (je dobré si výsledek kontrolovat podle evangelií.)

Nezapomínejme, že Ježíšovi nepřátelé patřili mezi horlivé „vyznavače“ Mesiáše. Nejen naoko tvrdili, že budou sloužit Mesiáši – až přijde osvobodit Izrael. Byli o tom skálopevně přesvědčeni.

Proroci připravovali Izraelity na příchod Mesiáše. Naposled je Jan Baptista vyzýval, aby se obrátili k Bohu.
K tomu se Izraelité neměli, žili ve veliké sebejistotě pravověří. Přední mužové jen hájili „tradici otců“ – tu prohlásili za neměnnou.

Když přišli zkoušet Ježíše, které „přikázání je nejdůležitější“ – věděli, že „milovat Boha a bližního“. Ježíš jim řekl: „Tak podle toho žijte! (Nejen o tom mluvte.)“

Ti nadržení chlapi si chtěli zchladit žáhu na proviněné ženě, ale zároveň na Ježíše vymysleli chytrou léčku. Případ zřejmě líčili sociálně, například: „Ježíši, poraď nám, co máme dělat, muž té ženy je hrubián, týrá ji, teď se sčuchla s chlapem, který na ni byl hodný … Co s ní? Jak se máme zachovat?“
V každém případě, ať by Ježíš řekl tak, nebo onak, chtěli jeho přístup zneužít. Měli připravené varianty, jak Ježíše před lidmi znevěrohodnit a z čeho jej obžalovat.
(1. varianta:„Mojžíš nám přikázal cizoložné kamenovat, Ježíš je extrémní liberál, upustíme-li od trestů, víme, jak budou manželství u nás dopadat, každé druhé se rozpadne. Ježíš je nebezpečný naší víře.“
2. varianta: „Ježíš mluví o milosrdenství, ale tvrdě prosazuje dávnou praxi, popravu bez ohledů na polehčující okolnosti.“)

Říkali jsme si, jak chlapi vždy nepodařené manželství sváděli na manželky. 
Dohadovali se, kdy se mohou oženit s jinou ženou ...

Ježíš z této léčky chytře vyklouzl. Nepřistoupil na jejich hru. „Neházejte perly sviním,“ řekl kdysi.
Ženu zachránil, sebe uhájil a pokrytce usvědčil.

„Ženo, nikdo tě neodsoudil?
No, já jsem tě nepřistihl, nemám povinnost tě odsoudit. Vrať se domů a už nehřeš. S nevěrou si nezahrávej.“

Ve vyprávění není uvedeno, že žena byla ochotná se obrátit, ale pravidla k odpuštění nám jsou už známá. (Ukřižovanému lotru, který by se rád obrátil, Ježíš přislíbil Ráj. Druhý lotr se na Ježíše s lítostí neobrátil).

Co z tohoto příběhu můžeme vytěžit pro sebe?

Bůh je milosrdný, ale bez „obracení se k Ježíši“ daleko nedojdeme. Máme možnost si stále porovnávat svá jednání s Ježíšovým jednáním – to je krásné, ušlechtilé a životu sloužící.

I nám – lidem v církvi – hrozí, že místo přiznávání chyb kličkujeme. Nehledáme příčiny našich selhání. Hřích ukazuje, že jsem neobjevil Boha a jeho přátelství v takové míře, že už nemám zapotřebí si něčeho přikrádat z cizího. 

Nestačí tvrdit: „Já už to víckrát neudělám.“ Je třeba změnit své myšlení, svůj postoj k Bohu (k sobě a k druhému člověku). Nestačí „dobré předsevzetí“, ale je třeba odhalit to, co je nezdravého v mých vztazích.
Myslíme si, ten druhý je takový a takový – špatný.
Nezačínáme většinou od sebe.
Máme své ideály o sobě a o manželství, ale neporovnáme si je s představami Ježíše o manželství. A neopravujeme se své vadné mínění o sobě s jeho pomocí.
Mnoho lidí si myslí: „Ten druhý je špatný.“
Nestačí říkat: „Já se už nebudu hádat.“

Kdo řekne: „Co když je chyba u mě?“
Mnohokrát to skončí: „S ním/s ní, se to nedá vydržet …“

To se netýká jen manželství, ale i soužití ve státě, v církvi i mezi národy.
Církvi nepomůže jen tvrzení: „Špinavé prádlo se nemá prát na veřejnosti.“
(Proč tedy nepereme špinavé prádlo doma podle Ježíšova návodu? Špína je původcem chorob, i těch smrtelných.)
Manželům nepomůže názor: „Do našeho manželství nikdo nevidí, co bychom dělali v manželské poradně.“ Proč nepřijali Ježíše jako největšího a nejlepšího Mistra soužití?
Ve státě nepomůže, hledá-li stále jedna strana chybu jen u těch druhých a přitaká politickému bezcharakternímu křiklounovi, o kterém si myslí, že je ochrání před nebezpečím.

Ve všech případech chybí obracení se ke Kristu. Často v nich kvete pýcha. Lpění na svých zajetých postupech ve „svaté víře“ (o Bohu, manželství o sobě, o uspořádání společnosti).
Ježíš byl ukřižován zbožnými proto, že prorocky hlásal: „Slovo boží a moudrost boží je nad tradicí otců.“
Podle nich je největším hříchem neposlušnost proti Církvi (proti představeným).
Pohanské vlády stojí na poslušnosti poddaných, ale lid boží má být upořádán na poslušnosti Bohu.
Ježíš přišel kvůli božímu království. Říká, že to už začíná tam, kde se snažíme sebe a vztahy s druhými uspořádat podle jeho pravidel.

Spravedlnosti se nikdy nedobereme. V žádném vztahu. Bez milosrdenství nepřežijeme.

Bůh nás učí, co máme udělat, aby nám mohlo být odpuštěno. (Bez ochoty si přiznávat chyby a bez opravdového úsilí chyby napravovat, nám nemůže být odpuštění nabídnuto.)

Bůh nás učí, za jakých okolností smíme a máme odpouštět našim dlužníkům.

Bůh nám ukazuje jak dojít k velkorysosti odpouštět těm, kteří nám dluží (nejen udělali něco zlého, ale neudělali to, co měli a co jsme od nich očekávali).

O tom všem jsme ze slova božího slyšeli a stále to promýšlíme.

	2016
5. neděle čtyřicetidenní       Iz 43:16-21       Flp 3:8-14       J 8:1-11       13. března 2016

Moře je nespoutaným živlem, v Bibli je často obrazem, symbolem zla, chaosu a protibožských sil.
Stvořitel je ovšem Pánem i nad oceány (i pohanští námořníci žasli nad mocným Bohem Jonáše), Bůh může člověka nejen vyvést i ze smrti, může odpustit i naše viny.

Před týdnem jsme slyšeli o milosrdném Bohu. Také byste čekali, že i Ježíšovi odpůrci, rádi přijmou Boha milosrdnějšího, než si mysleli? Neděje se tak. Škoda. Proč?
Představují si Boha tvrdého a zapřáhnou ho do svého životního pojetí, do touhy po moci nad druhými.
Ježíš se odvážil učit i na nádvoří chrámu (na „svatopetrském nádvoří“)!
Teologové a nejzbožnější (Kaifášova parta a jeho „dvořané“) na Ježíše políčili past. Chytře (o tom jsme už mluvili). 

Ježíš je velkorysý. Nemá zapotřebí někoho ponižovat, navíc usiluje získat každého hříšníka k obrácení.
Nepostavil hříšníky na pranýř, dal jim možnost ústupu se ctí.
Myslíte si, že se obrátili? Že si přiznali svou špatnost?
Jak má někdo „zlé oko“, Bůh s ním nic nezmůže. Neloví nás do své sítě, neuspává nás, aby nám mohl v narkóze odstranit „zlý zákal“ našeho vidění.

My lidé si někdy ubližujeme a zůstáváme si dlužni. Bůh je jediný, kdo nám neubližuje a nedluží.
Proto si jeho přátelství vážíme a držíme se jej.
Bůh je přítelem, který drží tajemství, nikdy nikomu nezjeví naše selhání. Nepomlouvá, nactiutrhání si oškliví. Zastává se nás, burcuje nás k povstání z naší bídy, nabízí nám pomoc. Unese, když se mu vysmějeme, když na něj pliveme nebo mu vyrážíme zuby (v jeho bratřích), když se stáváme jeho nepřáteli.

Obdivuji Ježíšovu odvahu.
Daniel se zastal nespravedlivě nařčené a odsouzené ctihodné Zuzany proti většině. Ježíš se zastává i hříšníků, nás hříšných.

Odmala obdivujeme hrdiny a máme se za ty, kteří patří do jeho družiny (jako apoštolové).
Když si ale zkoušíme zastávat se šikanovaných, pronásledovaných a slabších, poznáváme, že to není snadné.
Promýšlel jsem si různé situace, jak bych se zachoval. Málokdo za války vyhledával pronásledované, aby jim pomohl. Nevím, co bych udělal, když nacisté vagónovali Židy. Nevím, zda bych se po válce zastal Němce lynčovaného davem. Dav smete každého, kdo se mu postaví do cesty, nepřijímá argumenty, nehledá spravedlnost, nemá slitování.
Proto je důležité bdít nad zákonností, demokracií a morálkou společnosti dokud je čas, dokud se ještě nezabíjí. To se netýká jen civilní sféry. Ježíš byl zlikvidován církví. Jeho bratry dodnes pronásledujeme nebo odstraňujeme.

Psychologie zla je velice podivná. Ve vypjatých situacích, ve válce nejvíce, se odkryje charakter člověka. Dobří se stávají ještě lepšími a špatní ještě více špatnými.
Je zvláštní, že i zbožní jsou schopni války proti tomu, koho prohlásí za svého nepřítele nebo se jím cítí ohrožováni.
V čem se zbožným zdál Ježíš nepřítelem? Proč se jím cítili ohrožováni?
Nepřipouští si, že by mohli ublížit nevinnému?
Je jim jejich postavení v systému natolik cenné, že se přidají k nespravedlnosti?

Když Ježíš varoval národ, že přijmout Mesiáše je velice náročné, jistí lidé se uráželi. Můžeme si všimnout, jaký typ lidí se urážel a začal Ježíše nesnášet. Pomluvou to začínalo.

Ani apoštolové nevěřili, že by mohli Mesiáše opustit nebo mu v něčem nevěřit.
V tom si stále dělám starosti, abych nestál proti Ježíšovi. Zbožné řeči nám nepomohou.
Poslouchal jsem závěrečnou řeč paní Nadi Savčenkové před ruským soudem. Kde se v ní bere ta síla ducha? Kam se na ni hrabu. Kolikrát jsem měl strach před mocnými – a to mi ani jednou nešlo o život.
Kolik strachu je v církvi – raději si ledacos nepřipouštět, natož říkat pravdu. Nevím, zda je Naďa Savčenková věřící, ale já, kněz jí nesahám ani po kolena.
Kasáme se milostí boží, svátostmi, které přijímáme, množstvím modliteb – a vidíte, přesto všechno mám výsledek hubený.
Nedivím se lidem, kteří si řeč Savčenkové nepustí, mají dobrý čich na to, co by je zneklidnilo. Museli by pak hledat, jak paní Savčenkovou znevěrohodnit, aby jim nebyla výčitkou. Uhodnu, co by třeba namítli: „Všimli jste si toho sprostého, nemravného gesta? Kdyby v prohlášení Charty 77 nebyla tato věta, podepsal bych ji.“
Podobně to bylo s peticí Augustina Navrátila žádající svobodu církve, podobně se to opakuje stále.

Ale Ježíš se nezastává jen spravedlivých, to by se nezastal ani mě, ani cizoložné ženy, ani …

Kdo chce, najde si výmluvu: „Když ten Ježíš se stýká s vyvrheli společnosti, se Samařany, (dnes by řekli, stýká se s homosexuály, s protestanty …, je to levičák, pravičák, je to feminista…), je posedlý.
Nevadí do nebe volající nemoralita ruského soudu, ale vadí nadávka mučeného.
„Znesvětili posvátný prostor chrámu,“ řekli o Pussy Riot i církevní preláti. (A církevní stádo to rádo papouškuje a myje si tím ruce jako Pilát.) Že Putin v nesčetných případech znesvěcuje člověka – který je chrámem božím – zamlčují.
(Toto jsem napsal v pátek, a už někdo podobně argumentuje proti paní Savčenkové.)

Co by potřebovalo děcko, aby dokázalo vystoupit proti šikaně ve třídě?
(Pro dítě, je to těžké, je příliš závislé na partě a dobře ví, že by se mohlo stát terčem šikany.)
Vystoupit proti mocným je velice náročné. I apoštolové mlčeli před veleknězem. I Petr byl tvrdý na lidi dole (na Ananiáše a Safiru). Papež František přiznává, že byl příliš autoritativní na podřízené.

Někteří lidé si způsobili slepou skvrnu v oku, vytěsňují, co nechtějí vidět. Někteří lidé po válce nebo po pádu komunismu tvrdí: „My jsme to nevěděli.“

Apoštolové veřejně přiznali svá selhání. Církev se nekaje.
Ke kajícnosti se vybízí jen od shora směrem dolů (František je výjimkou).
Proviňuji se jako jednotlivec, ale i jako člen hříšné církve. V žalmu stojí: „Počala mě matka, která je také jen hříšnice“ (náš překlad Ž 51:7, je chybný).
Přitakáme slovům, že Bůh je milosrdný, ale nechceme slyšet jeho tvrzení: Kdo dá špatný příklad dětem, patří na dno mořské.

Apoštolům se – stejně jako mně – líbilo, jak Ježíš v případě cizoložné ženy elegantně zvítězil nad udavači. 
Byli hrdí na svého Mistra. S ním se také cítili hrdiny. Až do poslední chvíle budou tvrdit: „Ježíši, ničeho se neboj, my tě nedáme.“
Usvědčení z jejich nestatečnosti je pak úplně zdrtilo („V životě jsem toho člověka neviděl,“ třikrát tvrdil svatý Petr. „My se na to nemůžeme dívat,“ řeklo při Ježíšově popravě deset apoštolů zalezlých doma. Svatý Jan si do dna vypil hořký pohár své zbabělosti, když jen bezmocně u Ježíšovy popravy svíral pěsti. Předtím se viděl po boku Daniela, který se zastal Zuzany. Předtím – u Ježíšových sporů, ve kterých jeho obdivovaný Mistr vítězil – Jan hrdě stál u Ježíše jako Forejt u českého presidenta.
Jen byl Ježíš zatčen, apoštolové selhali. A to nebyli průměrní lidé.

Prosím vás, nepomlouvám apoštoly, všechno si to vztahuji na sebe. Kdybych si myslel, že já bych se tenkráte Ježíše zastal, podepsal petici na jeho propuštění, byl bych hloupý.
Ne vždy jsem přemohl strach. V r. 89 jsem, místo abych sám přečetl dopis Josefa Zvěřiny před diecézním kněžstvem a samozřejmě před církevní vrchností, nastrčil raději Josefa Kordíka.

Teď jsem opět zaspal: sloužil jsem sice za paní Naďu Savčenkovou mši, ale to je málo (nemáme hnout s Bohem, my se máme pohnout k prosazování spravedlnosti a záchraně člověka).
Měl jsem pozvat lidi do Prahy na křížovou cestu na Pražský Hrad a před arcibiskupský palác s křížem na kterém by byla fotografie Savčenkové.
Při nedělních bohoslužbách dáme před Stůl Páně fotografii paní Savčenkové a ukrajinskou vlajku. V 15 hod. se shromáždíme před kostelem, na venkovní nástěnku kostela dáme fotografii paní Savčenkové a půl hodiny budeme zvonit na kostelní zvony. Na faře bude vlát ukrajinská vlajka.

Statečnost je třeba si pěstovat. I kvůli sobě se přihlásím, řeknu před druhými svůj názor, podepíšu petici nebo nějak demonstruji solidaritu s pronásledovaným.

Pavel Korec napsal: „Chlapi, poslechněte si nahrávku závěrečné řeči Nadi Savčenkové před ruským soudem, poslouchejte společně v kruhu rodiny, pokud tomu budou děti rozumět, vysvětlete jim to. Je škoda mluvit s dětmi jen o hrdinech, kteří již zemřeli.“

Buďte milosrdní, jako je milosrdný váš Otec.
Nesuďte a nebudete souzeni; nezavrhujte, a nebudete zavrženi;
odpouštějte a bude vám odpuštěno.
Dávejte a bude vám dáno; dobrá míra, natlačená, natřesená,
vrchovatá vám bude dána do klína. Neboť jakou měrou
měříte, takovou Bůh naměří vám." (Lk 6:36-38)

	2013
5. neděle postní       Iz 43:16-21       Flp 3:1-14       J 8:1-11       17. března 2013

I „starozákonní“ čtení je slovem života a stojí za veliké zkoumání. (Židé se díky Bibli učí správně přemýšlet a dozví se z ní nejdůležitější informace pro život.)

Inteligentní a vzdělaný rabín Pavel, jedna z největších světových osobností, říká: „Poznání Ježíše je mi nade všechna jiná poznání“. (Srov. Flp 8:7-10)
To není náboženská fráze!
Pokud nemáme stejné pořadí hodnost, nemá smysl pokračovat dál a na něco si hrát.
Zdalipak se nám podaří objevit krásu Písma?

„Poznání“ Ježíše není ani v církvi samozřejmostí. Zatím nahoře často převažuje Kodex církevního práva, teologie, muzeální neživotná tradice a (ukrývaná) touha po moci. Dole často převažuje neznalost, povrchnost a nezájem.

Každé slušné náboženství lidi vychovává a pozvedá je. Ale lze si ověřit, že židovství a křesťanství je větší kulturou než pohanství. (Po čtení z minulé neděle o „Milosrdném otci“ marnotratného syna a jeho staršího bratra budeme opět naslouchat vyprávění o božím milosrdenství. Židokřesťanská kultura je náboženstvím účinného soucitu.)

Bůh si svůj lid sám krok za krokem vede a vychovává.
Proti pohanským mravům (například kruté pohanské krevní mstě), dostali Izraelité pravidlo: „oko za oko, rána za ránu, život za život“. To bylo velikým pokrokem.
Ale tím kulturní úroveň Izraele nekončí. Mesiáš přišel pozdvihnout židy ještě výš.
Ale židovská společnost k tomu musela nejprve dozrát na určitou úroveň. 

Mesiáš mohl k Izraelitům přijít dříve než před 2 tisíci roky, vše záleželo na lidech.
(Bůh nechodí pozdě, ale také nepředbíhá. Učitelé zkoumají, zdali děcko může do 1. třídy. Ke studiu vysoké školy je třeba znalostí maturanta.)

Konečně čas k příchodu Mesiáše nazrál. Ježíš přišel s nabídkou Božího království. Někteří židé tomu rozuměli více, někteří hůře. 
Už například z rozprav rabínů Hilela a Šamaje (Ježíšových předchůdců) vyplývá, že si lidé začali uvědomovat, že pravidlo „oko za oko“ je někdy tvrdé. 

Ne všichni židé byli na příchod Mesiáše připraveni. (Ne všichni křesťané jsou na Ježíšův další příchod připraveni. Církevní vrchnost skřípala zuby nad narůstajícím vlivem Galilejského rabbiho: „Už učí i ve chrámovým podloubích.“
Učitelé Zákona a farizeové byli s ženou rychle hotoví: „Ukamenovat!“ 
Mazaně ji ale použili jako návnadu k nachytání Ježíše.

V minulých letech jsme si všímali podrobností střetu. (Dětem vše podrobně vysvětlete, včetně významu co znamená „hodit první kámen“.)
„Mistře, poraď, tato žena se provinila, ale její chlap se na ní dopouští domácího násilí … Nechceme být krutí, co bys poradil …?“

To si naběhli … Pokaždé s nadšením sleduji, jak se Ježíš nenechal chytit, jak pokrytcům vyklepal kožich.
Žasnu nad jeho odvahou. Láska se bez odvahy neobejde.

Bůh nepoužívá trest mechanicky, zákonicky. Trest nemá být odplatou, zadostiučiněním nebo vyrovnáním nespravedlnosti, ale výchovným pobídnutím, které nás má přivést k hledání příčin chyb a jejich nápravě. 
Už „Starý zákon“ je plný božího milosrdenství a odpuštění.

Boží milosrdenství je dokonalé, neruší spravedlnost a nemá nic společného se slabostí. Neponižuje oběť jako některá naše „zbožná odpouštění“ maskující naši zbabělost a neschopnost zastat se poníženého. 
Platí, že nikdo nesmí beztrestně ubližovat druhému.
Před Bohem žádné promlčení viny neplatí.
Ale z „božích trestů“ si nikdo nemusí zoufat, nikdo nemusí páchat sebevraždu. I z pekla vede cesta ven. (Takovou řeč nemají „pravověrní“ rádi.) Tím není řečeno, že peklo bude prázdné.
Ježíš není slaboch, není měkký, to by nevychoval jedinou osobnost.
Je pevný a uměřený. Pomáhá poníženému postavit se na nohy, uzdravuje.

S lidmi zákonického smýšlení naprosto nelze mluvit ani o selhání, ani o trápení lidském; vidí jen provinění, literu, trestní sazbu a prosazují tvrdý přístup. Upadnout do jejich rukou je neštěstím.
Platí o nich Ježíšovo varování: „Jak můžete, vyhněte se jim.“ 

Přesto, že jsme vedeni k soucitu, přesto, že Ježíšův program je naším programem,  přesto, jsme někdy lidmi tvrdého srdce.

Někteří pokřtění upírají určitým lidem jejich důstojnost:
volají po obnovení trestu smrti …
odsuzují homosexuály …
odsuzují prostitutky …
nenávidí Romy …
označují za vražedkyně ženy, které si nechaly udělat potrat …
Setkal jsem se s řadou těchto opovrhovaných. Každý slušný farář by mohl hodně vyprávět. 

Fanatikům nelze nic vysvětlit, některé lidi nepokládají za děti boží. Nevšimli si, jakou cenu má každý hříšník pro Boha a jakou námahu Kristus po každého z nás podstupuje, aby každý objevil, jak mnoho jej má Bůh rád.
Nevidí vlastní podíl na zlu ve světě. Hrají si na soudce.
Jsou zbabělí, postrádají odvahu k lásce. Nehájí hříšníka proti hříchu, proti nespravedlnosti a proti tvrdosti vlastního srdce. Na slabším si vybíjejí svou nenávist. Silnějšímu se postavit neumějí.
Nerozumějí životu.

Milovat lidstvo je jednoduší než milovat partnera v manželství, svého rodiče, své dítě, svého faráře, farníka, souseda …
Nový římský biskup František nám je sympatický. Je nadějí pro církev. Prohlásil: „Církev má být chudá a má sloužit chudým (nejen materiálně chudým).
Pro mnoho lidí jsou jeho lidské projevy a zájem o lidi příslibem. 

Církevní vrtichvostové, chválící vždy současnou vrchnost, jsou také nadšeni z jednání nového papeže. Proč se sami nechovali podobně? Co odečetli z Ježíšova způsobu života?
Jak to, že František vybočuje? Jak to, že nemáme pověst skromných, neokázalých, sloužících, lidí cudné zbožnosti?

Církev se potřebuje dostat nejen ze skandálů, potřebuje reformu, návrat k Ježíšově službě lidem. 
Církev má být prodlouženou náručí Boha. Ježíš nám ukazuje, jak se to dělá.

	2010
5. neděle postní       Iz 43:16-21       Flp 3:8-14       J 8:1-11       21. března 2010

V kostele bychom, podle vnějších věcí, čekali spíše řeči o nějaké slávě, pozvání někam na pouť nebo řeči o „lásce“. A zatím to je ze života, dokonce drsného.

Před týdnem jsme slyšeli jak „zbožní“ očekávali od Mesiáše metál za své náboženské výkony. Na černém pozadí hříšníků často ukazovali svou „úroveň“.
Jak to, že neocenili Ježíše za jeho námahu získávat hříšníky na dobrou cestu?
Oháněli se často Abrahámem a Mojžíšem, ale první z nich se přece přimlouval za sodomské vyvrhele a druhý za drzou a reptající chátru.

Dnešní čtení je opět skvostné.
Ale kdo nemá odvahu, ať je nečte. Jde do tuhého. Jsme odpovědní za to, co nám je nabízeno!

Dříve než se Ježíšovým nepřátelům podařilo Nazaretského zlikvidovat, vícekrát se jej pokoušeli znemožnit před lidmi. Vymýšleli si na něj čím dál rafinovanější pasti.
Je pravděpodobné, že případ s cizoložnicí byl Ježíšovi mazaně podán (například žena je chudák, má doma násilnického chlapa …, jsme na rozpacích jak s ní naložit, chceme být spravedliví, ty rozumíš bídě člověka…).
Ať Ježíš odpoví tak nebo onak, kamenovat nebo nekamenovat, využijí to proti němu: „Nedodržuje Mojžíšův zákon“ nebo „tvrdě soudí, nehledí na polehčující okolnosti“.
(Zvláštní je, že žalobníci nepřivedli cizoložníka.)

Pražský biblista Bohumil Bílý byl výjimečně bystrý člověk (za mnoho mu vděčím a mnohým mě obdaroval), mimo jiné „rozluštil“, co Ježíš psal do písku. Budu vám to vypravovat.
Ježíš viděl do lidí. Zkusme si představit, že jeden z žalobců chodil za určitou jeruzalémskou paničkou. Měli ujednané znamení: „Když bude starej na služební cestě, budu si, až se na ulici potkáme, prozpěvovat: `Vyletěla holubička, ze skály ...´, abys věděl, že večer můžeš přijít.“
Když tedy Ježíš napsal: „Vyletěla holubička, ze skály ...“, starej proutník hned strkal kámen do ruky sousedovi: „Jé, chlapi, já jsem zapomněl, mám dojednanou schůzku, vy to za mě vyřídíte“; poznal, že Ježíš o jeho záletech ví.
Pak psal Ježíš další slova, řekněme: „Červený šátek na peřinách v okně“. Protože milenka dalšího dávala na peřiny větrané v okně červený šátek jako znamení, aby věděl, kdy je u ní „čistý vzduch“ a mohl za tmy vklouznout do jejího domu. Další zastánce mravnosti se také nenápadně vypařil.
Každému z nich Ježíš napsal něco, co odkrývalo jeho hřích a co nikdo cizí nemohl vědět, ani tomu rozumět.

Každý, kdo byl svědkem zločinu, měl podle Mojžíšova zákona povinnost provinění oznámit. Ježíš ženu nepřistihl, nebyl tedy vázán zákonem. Naopak viděl strach ženy, věděl o všech okolnostech a zařídil se po svém.

Chlapi utekli, když jim Ježíš nastavil zrcadlo. Kdož ví, zda se někdo z nich chytil za nos a změnil svůj život.

My se také často raději od tohoto příběhu vypaříme, honem si najdeme jinou starost nebo povinnost. 
Budeme přemýšlet, co by Ježíš napsal do písku nám?
Tomu, kdo bude jednou zapírat a ukazovat na chyby druhého, se může přihodit, že bude jeho provinění zjeveno veřejně.
Kdo si nepěstuje už teď poctivé svědomí, ať si nenamlouvá, že bude jednou chopen své chyby přiznat. 

Nedávno jsem připomínal, jak druhým často měříme jiným metrem než sobě. Svá provinění vidíme v jiném – lepším – světle.
Také máme za to, že držíme ideály. Ovšem, když je porušuje někdo jiný – tvrdě takového provinilce odsuzujme. Protože: „Bourá naše svaté ideály!“ 

Ježíš nemá potřebu chytat při činu pachatele za límec. Bůh nezjevuje naše viny druhým! 

Je zvláštní čemu všemu lidé lacině věří (horoskopům, hádání z ruky nebo karet, nemorálním politikům, všem možným podvodníkům …). Od nezaručených prostředků se snaží dozvědět něco o své budoucnosti.
Je zvláštní, že nás už tolik nezajímá, jak na tom jsme před Bohem.
Nezajímá nás, co nám radí Ježíš. K jaké velikosti, bohatství a svobodě nás vede. K čemu můžeme dojít a na co si máme dávat pozor.

Jen statečný člověk a velký a poctivec bude přemýšlet, co by mu Ježíš napsal do písku.
Ježíš není špeh, nesvlíká nikoho na veřejnosti, je taktní a nebere nám odvahu.
Nemlčí ke zlu a k „cestě do pekel“, ale pomáhá tomu, kdo se chce změnit: „Já tě neodsuzuji, ale jdi a už nehřeš!“ Přítel se nepohoršuje a nepovyšuje.

Exupéry říká: „Planeta malého prince byla zamořená semeny baobabů. Malý baobab vypadá neškodně, ale pustíme-li se do něj pozdě, provrtá celou planetu …“

Ježíš nejen vyhrál spor, nejen se nenechal chytit do oprátky, ale vstoupil útočníkům do cesty a osvobodil hříšníka. To je naprosto nečekané řešení!
Nepřehlédněme, že Ježíš každému z těch pokrytců nechal dost prostoru, aby mohl s určitou ctí odejít z kritického místa. Oceňme to.

Všímejme si Ježíšových postojů.
Byli jsme často vedeni k falešnému ideálu: vyjít s každým. To v porušeném světě není možné. S pachatelem nelze jednat, jakoby se nic nestalo.
Mlčet ke zlu zakládá spolupachatelství. Zbabělec si falešně pokládá za ctnost, jednat s násilníkem, jakoby se nic nestalo. Tvrzení: „Mě ten člověk neublížil“, je ubohé.
Kvůli tomu, že PhDr. Mengele neposlal zrovna naši maminku do plynu, Grebeníček nemučil zrovna mého tátu a komunistický poslanec Vondruška jako bachař nekopal do mého bratra, se nemusím na lidi tohoto typu usmívat. Tím jim k nahlédnutí jejich zla a polepšení nepomohu.
Ježíš řekl něco úplně jiného: „Když někdo prokáže něco dobrého – nebo zlého, komukoliv, jako by to prokázal mě“.
Ježíš nabízí ruku každému, ale nepodává ruku všem. Podává ji ovšem každému zločinci, který se kaje.

Ježíšova slova nás mají osvobodit ne naštvat a zatvrdit.
V kostele – po jejich čtení – vděčně odpovídáme: „Slyšeli jsme slovo Boží“.

	2007
5. neděle postní       Iz 43:16-21       Flp 3:8-14       J 8:1-11       25. března 2007

Ježíš elegantně unikl z nastražené pasti, to samo o sobě stojí za zvláštní pozornost. Ježíš je osobností hodnou obdivu. (Na biblické hodině si toho všimneme. Slibuji vám zážitek. Bohumil Bílý kdysi rozluštil, co Ježíš do písku psal.)
Ale střet náboženských představitelů s Ježíšem u ženy cizoložné nám může ukázat, co bylo nejhlubší příčinou Ježíšovy smrti, proč je ve světě tolik různých církví, proč je mezi námi tolik nedorozumění a rozchodů s lidmi dříve nám blízkými.

Z Ježíšova jednání s cizoložnicí bychom mohli vyvodit závěr: Ježíš je ochoten odpouštět hříchy, („ani já tě neodsuzuji, jdi a od nynějška už nehřeš“), ale to známe i z jiných míst evangelia. Možná bychom skončili u zdánlivě hezkého závěru: „Člověče, pokorně počítej se svou hříšností, jen si udělej předsevzetí, že se polepšíš, aby z tebe mohl být dobrý křesťan.“
Jenže z vlastní zkušenosti zjišťujeme, že se nám to nedaří. (Máme přísloví: „Cesta do pekla je dlážděna dobrými předsevzetími.)
Pozornější čtení Bible nám ukáže proč. A co dalšího je ještě k našemu růstu třeba.
Kdo se dnešním textem bude trochu zabývat, může získat víc než půstem v jídle nebo „křížovou cestou“. Velikonoce jsou vítězstvím nad hříchem – i nad naším hříchem, ale nic se neudělá samo. Proto se na Velikonoce připravujeme.

Všimněme si nejprve textu evangelia. Náboženští vůdci žádají Ježíše o radu. „Tou otázkou ho chtěli přivést do úzkých, aby ho měli z čeho obžalovat.“ (Připravená past nebyla první, ani poslední.)
Pečlivě se připravili; ať odpoví tak ano, nebo ne, pokaždé s ním zatočí.
Byli mazaní. „Ježíši, jdeme k tobě na radu. Máme tady sociální případ rozbitého manželství. Dostali jsme udání, že tato žena je v domě cizího muže. Ale je to složitější, manžel té ženy je žárlivec, pijan, hrubý člověk, ženská s ním zkouší jako pes. Často ji vyhrožoval, a vyháněl ji z domu. Po posledním útoku se žena sebrala a odešla k sousedovi. My jsme ji tam našli a kdoví co se tam dělo, jenže nechceme být tvrdí. Na druhé straně Mojžíšův zákon mluví jasně. Poraď Mistře. Rozhodni ty!“
Čekali, že řekne: „Nekamenovat“.
Na to měli připravenou druhou partu, která začne hulákat: „Ježíš se povyšuje nad Mojžíše. Je to neznaboh, nedodržuje Zákon Hospodinův, je proti Zákonu.“
Pokud by Ježíš kývl na popravu, tak ti stejní lidé budou okamžitě rozhlašovat: „Ježíš je necitelný, nemá vztah k lidem, nechápe těžkosti života, lidských osudů a lidských slabostí. Je to neznaboh, vyžívá se v krutých trestech.“
Nebudeme si dnes všímat podrobněji té ženy.
Ježíš beze slova psal něco na zem. Když to už chvíli trvalo, dotírali: „Tak máme kamenovat nebo ne?“Ale Ježíš psal do písku dál. Možná psal jejich hříchy.
Když si přečetli, co napsal, řekl: „Ať žalobci hodí první!“ 
Nikdo neházel.
„Ať hodí první ten, kdo je bez hříchu“.
A Ježíš zase psal dál (připomínky na každého, co kdo zlého dělal.)
Ti lidé začali jeden po druhém odcházet. Ježíš je chytře přelstil. Všichni odešli, všichni byli v tom písku popsaní. (Ježíše dostali až později.)

My si chceme dnes všimnout hlubší věci. Spor s Ježíšem vycházel z nesouhlasu představených náboženské obce s Ježíšovým kázáním.
Chtěli jej vyhodit ze sedla. Ježíš byl jejich konkurent. Oni tady jsou přece od toho, aby vedli lidi k Bohu, oni připravovali národ na příchod Mesiáše. Tomu zasvětili svůj život a teď nějaký tesař bourá jejich bohulibou práci. Už vícekrát se pokoušeli Ježíše na veřejnosti zesměšnit v diskusi, dokázat, že je amatér a nevzdělanec.
Jejich tragédie byla v tom, že se sice oháněli Mojžíšem, ale podle „Mojžíšových“ pravidel, podle slova Božího se neřídili. Ani ve sporu s Ježíšem. Nevyzvali Ježíše: „Pojďme si projít, co o Mesiáše říká Mojžíš a proroci“.

Všimněme si této základní chyby při sporech, kterou stále opakujeme!
Mít různé názory na stejnou věc je běžné, ale špatné je, neřešit spory podle božích pravidel.
„Kašleme“ na osvícení boží moudrostí. Tvrdíme, jak si vážíme toho, že se s námi Bůh baví. 

Okuřujeme v kostele evangeliář, ale v životě házíme Bohu jeho vyučování pod nohy. To přináší velké tragédie.
Které spory řešily podle Biblického pravidla, kdy se ptáme, co si o té a té věci myslí Bůh. 

Ježíš měl jinou představu o Mesiáši než farizeové nebo saduceové.
Cyril a Metoděj zavedli slovanský jazyk do bohoslužby, západní biskupové trvali na latině, jeden papež staroslověnštinu povolil, druhý zakázal.
Husité měli jiný názor na některé věci než Řím. Co chtěli tak strašného?
České duchovenstvo v 19. stol. marně volalo po určitých změnách, Některým z nich přitakal až 2. vatikánský koncil.
Místo, aby se k řešení sporu obě strany sešli nad Písmem, používají se jiné (často mocenské prostředky).
Výsledkem je: ukřižovaný Mesiáš nejvyšším církevním soudem, sv. Metoděj vězněný biskupy, mrtvoly po zbožných husitech a neméně zbožných křižácích, utrápení a zlomení lidé…

Pohotově odsuzujeme ty, kteří tak činili před námi, ale sami nejsme často lepší. A nejde jen o lidi, kteří mluví v církvi, týká se to našich střetů s nejbližšími.
Oháníme se Bohem, ale nepozveme jej do svých sporů. Jsme pokrytci. Jde nám o prosazení vlastních názorů. Neptáme se na názor Ježíše, protože se nechme nikomu podřizovat. Ani Bohu.

Kličkujeme ve sporech jako farizeové, saduceové a špatní politici. Neumíme přiznat chybu. Vymlouváme se, osočujeme druhého. Navíc zavíráme oči, přestáváme vidět to, co se děje. (Syn pije, utrácí, rodiče k tomu mlčí, nevěstě zatají hrubé charakterové vady syna. Manžel bije ženu a sourozenci i sousedé mlčí.)
Všimněme si častého kličkování u sebe. Před Bohem a i vůči lidem. Když nám Bůh něco řekne, všelijak to odsouváme.
(Navíc tím kazíme děti, nevidí na nás, jak se má spor správně řešit.)

Máme prosit Boha, aby nám otevřel oči.
Proviním-li se, nestačí slibovat: „Už to nebudu dělat“.
Potřebuji hledat příčinu špatnosti. Hřích nám hlásí, že to dobré v nás není v pořádku a potřebuje posílit.
Nevíme, proč se žena z dnešního evangelia dopustila nebo dopouštěla nevěry. V každém případě její manželství nebylo dlouho v pořádku, manželé se k sobě už delší dobu nechovali dobře.

Toužíme po hezkém manželství.
Neprohlédneme falešné představy o lásce, které v nás vzbuzuje hromada kýčovitosti okolo nás, ukazující „štěstí“ zamilovaných. 
Nikdo mladým neřekne: „Poslouchejte, téměř v každém vztahu přicházejí spory!
Zamilovanost nestačí! Čekají vás spory! Na vás záleží, zda se je naučíte správně řešit!“
Místo toho si každý myslí, jak bude šťastný.
Studovat, dosáhnout nějakého mistrovství, dobře vychovat děti, nelze dosáhnout „snadno a rychle“.

Je dobré mít ideály pěkného manželství, dobré výchovy dětí nebo správného křesťanství. Ale nezakrývejme si, že téměř v každém těsnějším vztahu časem dochází ke střetu mezi mým a tvým názorem na to, co je správné. (Ježíš pokládal za nejdůležitější jiná přikázání než farizeové.)
To ještě není tragédie!
Zlé je myslet si, že pravdu mám nutně já, že špatný je ten druhý. Zlé je nehledat možnosti domluvy ve světle Boží moudrosti. Je velikou chybou nepřiznat si, že náš vztah není v pořádku (Ježíš tomu říká: „obílené hroby“) a místo hledání chyby si dávat předsevzetí: „Já se nebudu hádat“.

Jestli si oba neřeknou: „Je možné, že se pletu já“, nikam nedojdou.
Nebudou-li řešit své spory, jejich vztah se bude zhoršovat.
Trvá-li každý na svém, že on je v pořádku, vidí-li každý jen chyby na tom druhém, vztah nemá dobré vyhlídky.
Ze začátku se třeba jeden druhému snaží odpouštět, ale bez hledání příčiny se nic neuzdraví. Nějakou dobu si odpouštějí, ale nakonec to někdo vzdá: „Ne, to se nedá vydržet. Že jsem si takovou špatnou ženskou (mužského) vzal!“ Ale neptá se, zda je on sám v pořádku, proč si vybral zrovna tohoto člověka, podle jakého klíče (aby si ten klíč opravil). Stále je špatný ten druhý.
V takové situaci si buď najde jiného (často si najde někoho podobného tomu prvnímu) a situace se může opakovat. Nebo si nikoho nenajde, zatrpkne (děti porostou v pokřiveném prostředí), ale neobjeví, kde se stala chyba.

Východiskem je začít spory řešit. (Podle pravidel, která nám Bůh radí.) Nečekat, až neshody narostou. 
Nenaučím-li se řešit spory přímo, získám velice nebezpečné a špatné návyky: kličkování, obviňování druhého a kde koho (včetně předků).
Začnu-li místo řešení sporu obětovat své trápení Bohu, skončím jako pokroucený člověk.

Samozřejmě spory a jejich řešení se netýkají jen manželství, ale jakékoliv životní situace, vztahů mezi církvemi, národy, atd. A také vztahu člověka vůči Bohu.

V Bibli je dost míst, které nám nesedí. Jenže místo toho, abych o nich pořádně přemýšlel a hledal jak jim porozumět a mohl je přijmout, raději říkám: „Já věřím, já věřím...“ a přitom ve mně vzrůstá napětí a nechuť k Božím názorům.

Pak se třeba objeví někdo, kdo nás okouzlí a my se k němu vnitřně „nastěhujeme“. V náboženství nějaký hlasatel (poctivý nebo nepoctivý) nebo nějaká duchovní autorita a lidé ve víře rozviklaní se v euforii nechají strhnout k „novému krásnému ideálu.“ (Časem se často vše znovu opakuje, nové střety a další odchody.)
Dokud si člověk nesrovná svůj přístup ke sporům a hledání pravdy o sobě, neměl by začínat žít s novým člověkem nebo novou církví.

Ježíšovi protivníci neřekli: „Ježíši, sedněme si spolu nad Písmem a projděme si všechny místa v Bibli, která mluví o Mesiáši.“
Místo toho tvrdili: „Chyba je jednoznačně na Ježíši“.

Potřebujeme vědět, co nám nabízí Bůh. A poctivě se před Velikonocemi zeptat sebe sama: „Řídím se Ježíšovými slovy?“
„I ve sporech?“
Pokud budu usilovat o něco hezkého (ideál církve nebo manželství) pouze vlastním rozumem, daleko nedojdu. Časem začnu obviňovat církev, faráře, partnera, rodiče nebo děti, že mě zkazili život.
Dál se třeba budu hlásit k Bohu, dál budu možná chodit do kostela, ale snížil jsem si úroveň duchovního života.

Ježíšovo ukřižování nás varuje před tvrzením: „Já vím, že mám pravdu (a nemusím si ji s ničím porovnávat)“.
Velikonoce nám ukazují, že špatné řešení přináší krev a slzy.
Ale vzkříšený Ježíš znovu přichází k nám tvrdohlavým a sebejistým, abychom viděli, že mu můžeme důvěřovat a požádat jej, aby nám pomohl naše střety řešit správně.
	Květná neděle

	2022
Květná neděle       L 19:28-40       Iz 50:4-7       Flp 2:6-11       L 22:14-23:56       10. dubna 2022

K vjezdu do Jeruzaléma.
Nestylizujme se ukvapeně do pozice těch, kteří ochotně s davem nadšeně volají: „Hosana Synu Davidův, sláva Ježíši Kristu králi,“ když nás to nic nestojí. (Za komunistů chodila k volbám drtivá většina občanů.)

Obstarat dopravní prostředek bez dovolení bylo pro apoštoly jedním z odvážných trénování k důvěřování Ježíši.
Význam oslů a koní pro izraelské vladaře umíme popsat … 
Apoštolové byli nadšení z Ježíšovy intronizační jízdy Jeruzalémem. Ale když Mesiáš nedojel k Pilátovi a nepřevzal moc nad okupanty, měli zlost (v Jeruzalémě byl milion poutníků dychtivě očekávajících povstání proti nenáviděnému Římu) – „taková příležitost se nebude jen tak opakovat!“

K prvnímu čtení. Boží služebník natolik rozumí svému Pánu, že mu důvěřuje, nebouří se a neodmlouvá mu (na rozdíl od apoštolů, kteří protestovali proti Ježíšovi, když předpovídal zavraždění Mesiáše církevními představenými a kostelovými lidmi).
Postavit se proti zlu vyžaduje odvahu. (Staré ukrajinské přísloví říká: „Otroci nevstoupí do nebe.“)
Postavit se proti zlu ježíšovským způsobem – bez použití násilí, ale vyžaduje ještě větší odvahu a vyšší moudrost.

K druhému čtení.
Bůh k nám sestupuje. Na Ježíšově životě to je zřetelně vidět.
Proč jsme hlasateli poníženosti a poslušnosti? Ježíš se přece nezřekl své důstojnosti, ani nepřijal smrt z poslušnosti – byla to jeho svobodná a velkorysá volba z obětavosti jemu vlastní. Zachránil nás svou obětavou láskou, ne utrpením.
Ježíš není vítězem, který donutí přemožené nepřátele, aby před ním poklekli a mu provolávali slávu, Ježíš to nemá zapotřebí.

Pašije. – Válka nám otvírá oči, nejen k našim selháním. Oceňme, že nám do naší bídy slovo boží ukazuje řešení, cestu ven.
Mojžíš svolal celý Izrael a řekl: „Slyš Izraeli, pokyny boží k dobrému životu. Učte se jim a bedlivě je dodržujte. Hospodin, náš Bůh, s námi a našimi potomky uzavřel Smlouvu.“ (Srov. Dt 5:1-3)
Ale Izrael, lid boží, si vytvořil vlastní zbožnost a vzdálil se od Hospodina.

Ježíš přišel, aby Izraelitům ukázal boží Tvář.
„Přemýšlejte, proč žijete v nesvobodě, když vám Hospodin slíbil pomoc proti nepřátelům. 
Obraťte se k Otci Nebeskému. Jednejte podle jeho moudrosti, podle jeho slov.
Nepronásledujte a nezabíjejte proroky.
Budujme království boží …“

Jenže Izraelité nepřijali ani Ježíše, ani jeho náboženskou reformu.

Potřebujeme Ježíšovi rozumět, abychom neopakovali staré chyby.
Potřebujeme porozumět Ježíšovu myšlení, jeho slovům, postojům, činům i jeho smrti.

Ježíš věděl, že se mu nepodaří zabránit nesmyslnému povstání proti Římu a dalším válkám (včetně té současné na Ukrajině).
Nikdo Ježíšovi nevěřil, že velekněží a zbožní lidé zavraždí Mesiáše. Nepřesvědčil je ani laskavými slovy, důkazy z Písma, ani svými milosrdnými skutky. Nic nezmohly ani jeho modlitby. 

Ježíšovi zbyla poslední možnost. Přestal se skrývat a bránit. Nechal mocným volnou ruku a tak se stala „Kaifášova vůle“, ne „vůle boží“.
Velekněz ochotně přijal ďáblovu nápovědu (tipuji, že to nebylo z Kaifášovy hlavy) předhodit Ježíše Pilátovi jako politického vzbouřence (takoví byli exemplárně – na výstrahu křižováni).

Až když teče krev, teprve pak se probouzíme ze spánku – i ze spánku politického a náboženského (potvrzuje se to i teď v Putinově válce na Ukrajině).
Učedníci a Nikodémové se po ukřižování Ježíše zděšeně „chytili za hlavu“ a řekli: „Ježíš měl ve všem pravdu.“ Po vzkříšení řadě lidí došlo všechno ostatní a přijali Ježíšovu náboženskou reformu.

Někteří (nejen Šavel) ovšem dál zůstávali na oficiálním církevním postoji: „Ježíš byl buřič a svůdce.“
(To se podobně opakuje – i u některých „našich“ lidí – v současné válce: „Ukrajinci jsou vinni, provokovali Putina.“)

„Pouhé chození do kostela z nás Ježíšovy učedníky neudělá. Podobně z chození do garáže z nikoho neudělá auto,“ řekl kdosi.

Po přečtení Pašijí není pro Ježíšovy učedníky těžké pojmenovat, kdo se zachoval jako vlk, kdo jako zmije, svině nebo vlk v rouchu beránčím. (Ježíš nás učí včas rozpoznávat smrtelně nebezpečné lidské šelmy a jak se jim bránit.)

Místo křížové cesty si můžeme pustit zprávy z Ukrajiny. Je nutné rozpoznat a přiznat si, co jsme zanedbali (ne každý je k tomu ochotný), jinak bude zlo dál a dál bobtnat, škodit a ničit.

Ježíš nás zve do kurzu sebeobrany proti zlu. Znovu o tom budeme mluvit.

Do tíhy války a krutých příběhů zabíjených a znásilňovaných nechme mluvit biblické texty Velikonoc, především v příštích dvou týdnech. Mají nám co říci.

Bůh nám dal svobodu svých dcer a synů.
Vychovává a vede nás ke svobodě.
Ten, kdo by nepřál svobodu druhému, není svobody hoden. Slyšíme-li některé politiky: „Ukrajinci mají držet hubu a krok a neprovokovat Putina k válčení,“ pokládáme taková slova za hyenismus.
Slovo boží nás vede k solidaritě.
Ježíš nám slouží, milosrdný Samaritán a řada biblických postav pomáhá lidem v nouzi. I pobožnost křížové cesty v postavě Veroniky a Šimona z Kyrény nás vede k účinné pomoci potřebným.

Připomínám, že Židé dodneška slaví Velikonoce jako svátek svobody a milosrdenství od Hospodina. To je klíč k našemu slavení.

Jaký bude další týden na Ukrajině?
Válka vždy vypouští všechny nepředstavitelné běsy.
Putin nezná slitování a na nic se neohlíží, svátky nesvátky.
Hrozím se toho, aby Velký pátek nebyl pro Ukrajince ukřižováním.
Je zbabělé, že my, Evropané, necháváme Ukrajince vykrvácet?
Obstojí naše důvody před našimi potomky, před Bohem?
Apoštol Tomáš řekl ostatním učedníkům: „Pojďme i my, ať zemřeme spolu s ním!“ (pak nešel ani on, nechal se strachem ochromit).
Nám se ta ustrašenost může vymstít. Necháváme Putinovi prostor v revíru, který si osobuje pro sebe.
Ale nepodceňujme jeho prohlášení, že dojde až k nám. To bychom i my pak mohli zoufale prosit západní země, aby nám přišli na pomoc (nebylo by to poprvé).

Čekáme jen na zázrak.

Snad alespoň Ukrajincům dojdou zbraně včas.

Bože, zhřešili jsme proti tobě a našim bratřím …

Děkujeme všem, kteří u nás pomáhají Ukrajinkám a jejich dětem. Pro ukrajinské chlapy je důležité, že jejich rodiny jsou u nás v bezpečí.
To bude vdov …

	2019
Květná neděle       Iz 50:4-7       Flp 2:6-11       L 22:14-23:56       14. dubna 2019

V liturgických průvodech mnoha kostelů se budeme hlásat „ke Kristu ukřižovanému“. To ale není laciná záležitost, neboť to znamená hájit oběti.

Apoštolové jásali, když s nimi dav provolával slávu jejich Mistru. Ale byli zklamáni, že Ježíš nedorazil ke královskému paláci a nepřevzal vládu jako Mesiáš.
Po ukřižování si trpce přiznali, že se proti procesu s Ježíšem nijak nepostavili za nevinného. 
(Před týdnem jsme opět slyšeli, jak se Ježíš postavil proti trestu smrti provinilé ženy!)

Už dříve jsme si říkali, že za Izaiášovým prorockým textem o božím služebníku (první čtení), stojí starý izraelský rituál, kterým měl procházet ten, kterého Bůh vybral za krále Izraele. Aby i Izraelité toho člověka za svého krále přijali, bylo nutné, aby prošel zkouškou. Byly mu zavázány oči šátkem a kdokoliv jej mohl urážet slovy, posmívat se mu a plivat na něj. Mohl být tahán za vlasy a vousy, být fackován (ne bit pěstí). Pokud by vztekle reagoval, neprohlásil by ho lid za svého krále. Neboť ten, komu je svěřena moc ke službě (ne k ovládání druhých), má být schopný unést i nespravedlivé osočování a pronásledování a nemá se mstít.
Ježíš později neprošel pouze rituálem, ale umučením až k smrti. Nikdy se nemstil.

Letos jsme vzpomínali na Jana Palacha. K jeho činu zaznělo několik dobrých úvah. 
Je důležité vědět (a umět druhým vysvětlit), proč se nechal Ježíš umučit? Co tím Ježíš sledoval? K čemu jeho smrt měla posloužit? Jaký má smysl?

Na přemýšlení si během týdnu chceme udělat dostatek času, abychom pokročili v porozumění Ježíšovým Velikonocům a měli důvod k radosti a slavení. 
Snad jsme už porozuměli čtyřem selháním v Gn 3.-11. kap., je nám varováním před typy hříchů, které – budiž Bohu žalováno – stále opakujeme. 
Podobně potřebujeme porozumět Ukřižování. To, čím prošli Izraelité – že zabili nevinného člověka – není ojedinělé. Ježíšovu ukřižování potřebujeme porozumět jako typu hříchu náboženské nesnášenlivosti a nenávisti v jednom „náboženství“. I tento hřích také stále opakujeme. Dva tisíce let, jsou námi dále likvidováni nevinní. 
To je po Ukřižování neomluvitelné.

Izraelité došli v Mojžíšově vyučování a naslouchání Duchu božímu k pozoruhodným náhledům. Brzy upustili od trestu smrti. (Nám křesťanům to trvalo dalších dva tisíce let, než jsme k tomu došli.) Právní proces u nejvyššího náboženského soudního dvoru – Sanhedrinu měl vysokou úroveň …
Říkalo se: „Pokud by Velerada za 70 let vynesla víc, jak dva rozsudky smrti, je to banda zločinců.“
Přesto byl Ježíš odsouzen v monstrprocesu.
My jsme – oproti Bibli – začali tvrdit, že vylití Ježíšovy krve bylo teologicky potřebné pro naši spásu.
Jeho smrt ale nevyžadoval Bůh, nýbrž lidé.
Dodneška nevěříme Ježíšovi, že jsme schopni pronásledovat nevinné.
Církev prohlašujeme za svatou, a aby tuto „pověst“ neztratila, zametáme její viny pod koberec.

Izraelité uvěřili Bohu, že i tak slabý národ a tak nedokonalé lidi jako jsou oni, může Bůh pokládat za své děti. Při sepisování Bible byli sami k sobě velice poctiví. Nijak svou pověst nevylepšovali. Nezakrývali selhání svých otců, svých velikánů. Chtěli se z jejich chyb poučit. (Který jiný lid je k sobě tak sebekritický? Která církev je tak poctivá?
I Izraelité mají krev na svých rukách, ale my jsme je v nesnášenlivosti vůči jiným překonali.
Židé po vyhnání z Izraele nevedli války proti jiným národnostem ani proti jinak nábožensky smýšlejícím židům.
Nemusím uvádět příklady našich selhání. Jsme natolik vzdělaní, že víme, že vedle mnohého dobrého ovoce křesťanů, jsme vylili mnoho krve a slz nevinných (od otrokářství přes světové války a pronásledování proroků a slabých).
Tvrzení: „Jednotliví křesťané jsou hříšní a selhávají, ale církev je svatá,“ neobstojí ani u lidí, natož u Boha.

Je třeba promyslet, co znamená boží slovo: „Hle činím věci nové.“ (Četli jsme je před týdnem v prvním čtení – Iz 43:16-21).
Nemusíme vytěsňovat svá selhání (nejen malé děti zatloukají), ale máme se obracet k Bohu milosrdnému a vydat se s Ježíšem na cestu nápravy.
Bohu není zatěžko odpustit naše hříchy (nepotřebuje k tomu prolitou krev nevinného), ale – v ne málo případech – se mu nedaří získat nás hříšné k jinému způsobu jednání.
Proto při každé Ježíšově hostině (která má závratnou krásu!) prosíme: „Bože, ať nás tvůj svatý Duch proměňuje do Ježíšovy podoby, abychom si čím dál víc osvojovali jeho způsob jednání, mluvení a myšlení.“
Bez nás nemůže Bůh změnit mě, ani tebe.

My, křesťané se oháníme láskou k Bohu. Ale jak to můžeme říkat, když některé lidi nepokládáme za Ježíšovy bratry, nevidíme, že jsou dětmi božími.

Máme před sebou „svatý týden“. Co to znamená? Můžeme zasvětit tento týden Bohu, nechat Bohu dost prostoru a otevřenosti, aby se mohl dotknout našich ran a uzdravit je.
Nemusíme říkat mnoho slov, modliteb, naslouchejme Ježíšovu příběhu. Hledejme, co nám chce žíci, na co nás upozornit.

Nenechme si ukrást potřebný čas přípravou na velikonoční hojnost. Nepracujme na Velký pátek a Bílou sobotu. Kdybychom si zlámali ruku a nemohli pracovat, svět by se nezbořil.
Neslužme mamonu, nechme si nechat posloužit Bohem.

Viděli jste, jak František – ten starý pán poklekl před mladšími – a políbil súdánským politikům nohy? (Můžeme si o tom zjistit potřebné informace.)
Kdy jsme naposled políbili ruce svým blízkým?

Naše tradice nás zve k velikonočním svátkům. Můžeme je přijmout jako lázeňský pobyt. Pozor, v lázních jsme ohýbáni a „lámáni“, v lázních se necháváme namáčet do všelijakých nevonných vod a potírat se bahnem. Ale to vše se děje ve veliké hojnosti, naši předkové by to dokonce nazvali přepychem.

„Svatý týden“, můžeme prožít v bohatství Boží náruče.

	2016
Květná neděle       Lk 19:28-40       Iz 50:4-7       Flp 2:6-11       Lk 22:14-23:56       20. března 2016

Zbožní židé se těšili a těší na Velikonoce. Slavili a slaví svátky svobody, trvalého božího smilovávání a věrnosti Hospodina. 
Také Ježíš a jeho přátele se na velikonoce těšili ...

Biskup Václav Malý patřil mezi zakladatele VONSu (Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných).
Ježíš se ujímal spravedlivě stíhaných. Církev založil jako zachránkyni hříšníků, každý pokřtěný má pomáhat hříšníkům ze zla.

Pokaždé, když nasloucháme pašijím, pokaždé nemůžeme pochopit, že Mesiáš tak strašně skončil.
Zlo je nepochopitelné. Kaifáš a jeho kněží, starší a učitelé Tóry (učitelé teologie), se stali zločineckou partou.
Ještě horší je, že jsme se křížem nepoučili. Na kříži – po sejmutí Ježíšova mrtvého těla – jsme pověsili miliony dalších nevinných obětí. Přivedli je tam nejen bezbožní zločinci, politici očarovaní mocí nebo mající strach, aby neztratili svou tvář, „křesťanští“ panovníci, donašeči, úředníci a podřízení, odvolávající se na zákony a rozkazy nadřízených, lidé toužící se kdekoliv přiživit, zbaběle mlčící nebo odvracející svůj zrak, nejen krvelačný dav. K pronásledování přispěli také někteří představení církve. Kdo chceme, můžeme se v pašijích najít. Můžeme vystopovat, jak naše spolupráce se zlem nebo nespolupráce s dobrem začala nebo čím a kde začíná.
Nedávno jsem řekl, že nad přejetou kočkou jsme víc smutní než nad Ježíšovou popravou. 

Je nějaká prvotní příčina naší bídy?
Pocit nevýznamnosti, pramenící z ponižování, přehlížení, nejistoty, nemilovnosti. Viz příloha.
Kdo, nebo co nás zachrání?
Neznám lepší lék a účinnější elixír života než Ježíšovo přátelství k nám.
Ledaskdo víme, jakou trpkost nám způsobuje nedorozumění. Neodvrhnout nenávistníka, neobrátit se k němu zády, nevyhnout se mu obloukem, je pro nás pochopitelné. Ale jak to, že mě Ježíš snáší? Že o každého z nás stojí?
Nabízí nám osobní přátelství, pozval nás k jedinečnému poznání a vzdělání a do skvělé společnosti.

Příloha:
MOC ZÁVISLOSTI A ZÁVISLOST NA MOCI
přednáška Gabora Maté na TED konferenci v Brazílii

Jako lékař pracuji ve Vancouveru v Kanadě s lidmi trpícími velmi těžkými formami závislostí. S lidmi, kteří berou heroin, píchají si kokain, pijí alkohol, berou pervitin a další drogy, které existují. A tito lidé trpí. Pokud úspěch lékaře měříme délkou života jeho pacientů, tak jako lékař jsem selhal, protože moji pacienti umírají relativně velmi mladí. Umírají na HIV, na žloutenku typu C, na infekce srdečních chlopní, na infekce mozku, páteře, srdce či krevního oběhu, páchají sebevraždy, umírají na předávkování, násilnou smrtí či během nehod. Když se na ně díváte, napadnou vás slova velkého egyptského spisovatele Naquiba Mahfouza: „Nic nezaznamená následky života tak věrně jako lidské tělo.“ Tito lidé totiž ztratili všechno, přišli o své zdraví, o krásu, o zuby, o majetek, o lidské vztahy, často ztratí i svůj život. A přesto nedokáže nic otřást jejich závislostí, nic je nedonutí vzdát se své závislosti. Jejich závislosti jsou velmi silné a je otázka PROČ? Jednou mi jeden pacient řekl: „Nebojím se smrti, mnohem víc se bojím života.“ Otázka, kterou si musíme položit: PROČ se lidé bojí života? Pokud chcete porozumět závislosti, nemůžete hledat to, co je na ní špatné, ale to, co je na ní přínosné. Jinými slovy: hledat na ní to, co člověk ze závislosti získává. Dostává něco, co by jinak neměl? Ano. Závislí získávají úlevu od bolesti, pocit míru, pocit kontroly, pocit klidu, ale jen na velmi krátkou dobu. Otázkou je, proč jim tyto vlastnosti v životě chybí? Co se jim stalo? Pokud se podíváte na drogy jako heroin, morfin, kodein, kokain nebo alkohol – všechny potlačují bolest. Každá svým způsobem tiší bolest. A tak skutečná otázka závislosti nespočívá v tom, proč ta závislost, ale proč ta bolest? Právě jsem dočetl životopis Keitha Richardse, kytaristy Rolling Stones. Jak asi víte, každý je překvapen, že Richard je stále naživu, protože byl velmi dlouho těžce závislý na heroinu. Ve svém životopise píše, že jeho závislost byla touhou po zapomnění. Říká, že se ničili, jen aby pár hodin nemuseli být sebou samými.
Sám tomu velmi dobře rozumím, protože znám tu nespokojenost se sebou samým. Znám tu touhu uniknout ze své vlastní mysli. Britský psychiatr R. D. Laing řekl, že tři věci, kterých se lidé bojí, jsou: smrt, jiní lidé a vlastní mysl. Dlouhou dobu jsem se ve svém životě snažil uniknout před svou myslí. Nikdy jsem sice neužíval drogy, ale unikal jsem skrze práci a jiné aktivity, unikal jsem nakupováním. V mém případě to byla CD s klasickou hudbou, a byl jsem na tom skutečně závislý. Jeden týden jsem za taková CD utratil 8 000 dolarů. Ne proto, že bych je chtěl, ale proto, že jsem se musel do takového obchodu vracet. Jako lékař jsem přiváděl na svět hodně dětí, a jednou jsem nechal rodící ženu v nemocnici, abych si mohl koupit klasickou hudbu. Klidně jsem to mohl stihnout, ale jak už jsem byl v prodejně, nedokázal jsem odejít, protože v uličkách byli ti ďábelští dealeři, kteří říkali: „Hej, kámo, už jsi slyšel poslední Mozartovu symfonii?“ A tak jsem zmeškal porod dítěte, a doma o tom lhal své ženě jako každý závislý člověk. Také jsem ignoroval své děti. Vím, jaké to je utíkat před sebou samým. Podle mé definice je závislost každé chování, které poskytuje dočasnou úlevu a potěšení, ale dlouhodobě ubližuje. Má negativní důsledky a nemůžete s ní přestat navzdory těmto dopadům. Existuje tedy mnoho závislostí: na drogách, ale také na konzumu, na sexu, na internetu, nakupování, na jídle. Buddhisté mají představu hladových duchů – stvoření s velkými prázdnými břichy, malými tenkými krky a maličkými ústy, kteří se nikdy nedokážou nasytit, nikdy nedokážou naplnit svoji vnitřní prázdnotu. V dnešní společnosti jsme všichni takovými hladovými duchy, všichni v sobě máme tuto prázdnotu a mnozí z nás se ji snaží zaplnit zvenku. Závislost je celá o snaze zaplnit vnitřní prázdnotu zvenčí.
Pokud chcete zjistit, proč lidé trpí, odpověď nenajdete v jejich genetice. Musíte se podívat na jejich život. V případě mých pacientů s těžkou závislostí je jasné, proč tolik trpí – protože byli celý život zneužíváni, zanedbáváni, opuštěni a neustále emočně zraňováni. Proto ta bolest. Je tu ještě jedna věc: lidský mozek. Lidský mozek rozvíjí interakce se svým prostředím, není geneticky naprogramován. Prostředí, ve kterém dítě vyrůstá, ovlivňuje vývoj jeho mozku. Mohu vám představit dva experimenty s myšmi. Když malé myšce strčíte do úst jídlo, s chutí ho sní, ale pokud jídlo položíte několik centimetrů od čenichu, ani se nepohne. Umře hlady, než aby se najedla. Proč? Protože genetickou manipulací jí vyřadili receptory pro chemickou látku zvanou dopamin. Dopamin je chemická látka, která povzbuzuje motivaci. Vylučuje se, když jsme nadšení, plní života, zvědaví, nebo když hledáme jídlo či sexuálního partnera. Bez dopaminu nemáme žádnou motivaci. Co si tedy myslíte, že závislý získává, když si vezme drogu? Jeho mozek dostane dopaminovou dávku. Je mýtus, že drogy způsobují závislost. Drogy samy o sobě nejsou návykové, většina lidí, kteří vyzkouší nějakou drogu, se nestane závislá. Proč jsou tedy někteří lidé náchylní vytvořit si závislost? Podobně jako jídlo není návykové, a přesto jsou na něm někteří závislí, nakupování není návykové, a přesto jsou na něm někteří závislí, televize není návyková, ale někteří jsou na ní závislí. Proč tu tedy je ta návykovost?
Je tu další experiment s myšmi. Některé mladé myšky, pokud jsou odebrány od svých matek, po svých matkách vůbec netouží. Co by to znamenalo ve volné přírodě? Že zahynou. Opět jim geneticky odstranili receptory oblasti v mozku, kde se chemicky vážou endorfiny – proto ten nezájem. Endorfiny jsou přirozené látky podobné morfinu. Jsou to naše přirozené prostředky, tišící bolest a jsou také zodpovědné za prožívání lásky, umožňují dítěti vytvořit si citovou vazbu k rodičům a rodičů k dítěti. A tak tyto myšky bez receptorů pro endorfiny přirozeně nepociťují touhu po svých matkách. Závislost na drogách funguje tak, že působí na endorfinový systém. Co se stalo těmto lidem, že potřebují tyto látky zvenčí? Stalo se jim to, že když byli v dětství zneužíváni, tato spojení se jim nevytvořila. Pokud ve svém životě nemáte lásku a pouto, zejména když jste velmi mladí, tato důležitá spojení v mozku se dostatečně nevyvinou. V podmínkách zneužívání se děti nevyvíjejí správně a jejich mozek je náchylný k závislosti, když se dostanou k drogám. Prostřednictvím nich zažívají pocit normálnosti, úlevy od bolesti, prožívají lásku. Jedna má pacientka řekla: „Když jsem si poprvé vzala heroin, bylo to jako vřelé objetí, jako když matka objímá své dítě.“
I já jsem pociťoval stejnou prázdnotu, i když ne do takové míry jako moji pacienti. Narodil jsem se v Budapešti v Maďarsku v r. 1944 židovským rodičům těsně před německou okupací. Asi víte, co se stalo židům ve východní Evropě. Byl jsem 2 měsíce starý, když německá armáda vstoupila do Budapešti. Následující den zavolala má matka dětskému lékaři a řekla: „Mohl byste se prosím, přijít podívat na Gábora, protože stále pláče?“ Lékař řekl: „Samozřejmě, že přijdu, ale musím vám říci, že všechny mé židovské děti pláčou.“ Co to způsobilo? Co mohly děti vědět o genocidě a Hitlerově válce? Nic. Reagovaly jsme na stres, hrůzu a depresi našich matek. Toto jsou podněty, které formují dětský mozek. A samozřejmě jsem si to interpretoval tak, že mě tento svět nechce. Pokud moje matka u mě není šťastná, určitě mě nechce. Proč jsem se později stal workoholikem? Protože pokud mě nechtějí, budou mě aspoň potřebovat. Budu důležitý lékař, budou mě potřebovat. A tak se vyrovnám s pocitem, že jsem nechtěný. Co to znamená? Že většinu času pracuji, a když nepracuji, jsem pohlcen nakupováním hudby. Jak to vnímají moje děti? Vnímají to tak, že i ony jsou nechtěné. Tímto způsobem nechtěně předáváme svá traumata a utrpení dalším generacím.
Evidentně tedy existuje mnoho způsobů, jak zaplnit tuto prázdnotu, každý člověk ji zaplňuje jinak. Tato prázdnota je vždy spojena s tím, co jsme nedostali, když jsme byli velmi malí. A tak se díváme na drogově závislého a říkáme: „Jak si můžeš takhle ubližovat? Jak si můžeš do těla stříkat tu odpornou látku, která tě může zabít?“ Ale podívejme, co děláme Zemi? Vypouštíme nepřeberné množství věcí do atmosféry, oceánu a životního prostředí, a tím zabíjíme sebe i Zemi. Která závislost je pak horší? Závislost na ropě, na spotřebě? Která závislost způsobuje větší škodu? A přesto odsoudíme závislého na drogách, protože ve skutečnosti vidíme, že je jako my a to se nám nelíbí, a tak říkáme: „Jsi jiný než my, jsi horší než my.“
V letadle jsem si v novinách četl článek o Nisio Gomesovi, náčelníkovi lidu Guaraní v Amazonii, kterého minulý listopad zabili, protože se pokoušel ochránit své lidi před velkými farmářskými společnostmi, které ničí deštný prales a zabírají půdu, čímž ničí životní prostředí brazilských domorodých indiánů. Jako Kanaďan vám mohu říci, že totéž se stalo i tam. Mnoho mých pacientů pochází z původního indiánského obyvatelstva Kanady a trpí těžkou závislostí. Tvoří malou část populace, ale velké procento vězněných lidí, závislých na drogách, lidí s mentálním postižením nebo lidí, páchajících sebevraždy. Proč? Protože jim byla ukradena jejich země. Protože byli po generace zabíjeni a zneužíváni. Pokud dokážete pochopit utrpení těchto domorodých lidí a mechanismus, který je nutí hledat úlevu v závislostech, co říkáte na lidi, kteří jejich utrpení způsobují? Tito lidé jsou závislí na moci, jsou závislí na bohatství, na zisku, chtějí se udělat většími.
Když jsem se snažil pochopit závislost na moci, podíval jsem se na některé z nejmocnějších lidí v dějinách: na Alexandra Velikého, na Stalina, na Hitlera, Napoleona, Čingischána. Proč tolik toužili po moci? Překvapivě byli všichni velmi nízcí. Pocházeli odjinud, nebyli součástí majoritní populace. Stalin byl Gruzínec, a ne Rus, Napoleon byl Korsičan, ne Francouz, Alexandr byl Makedonec, a ne Řek, Hitler byl Rakušan, ne Němec. Takže trpěli silnou nejistotou a méněcenností. Potřebovali moc, aby se mohli sami se sebou cítit dobře, aby se stali většími. Aby získali a udrželi tuto moc, byli ochotni válčit a zabít mnoho lidí. Neříkám, že pouze malí lidé touží po moci, ale je zajímavé zkoumat tyto příklady, protože moc a závislost na moci jsou vždy výsledkem snahy zaplnit vnitřní prázdnotu zvenčí. Napoleon dokonce i ve vyhnanství na ostrově Svaté Heleny říkal: „Miluji moc! Miluji moc!“ Nedokázal se smířit se ztrátou moci, bez moci neměl žádnou vnitřní identitu. To je velmi zajímavé, pokud to porovnáte s lidmi jako Buddha nebo Ježíš. Pokud se podíváte na jejich příběhy, oběma nabízel ďábel moc a oba ji odmítli. Proč? Protože byli uvnitř sebe silní. Nepotřebovali moc zvenčí. Oba řekli ne, protože nechtěli lidi kontrolovat, ale učit je – vlídným příkladem a poznáním, ne silou. A tak odmítli moc a je zajímavé, jak to zdůvodnili. Ježíš řekl, že moc a pravá realita se nenacházejí kolem nás, ale uvnitř nás. Řekl, že království Boha je v nás. Než Buddha zemřel, řekl rozrušeným mnichům: „Neoplakávejte mě, neuctívejte mě, najděte lampu uvnitř sebe, buďte sami sobě lampou, najděte světlo ve svém nitru.“
Když vidíme komplikovaný svět kolem sebe, když vidíme globální oteplování a ničení oceánů, nevzhlížejme k lidem, kteří mají moc, aby věci změnili. Lidé u moci jsou často nejvyprázdněnější lidé na světě a kvůli nám věci nezmění. Musíme najít v sobě to světlo, musíme najít světlo ve svých společenstvích, ve svém poznání a vlastní tvořivosti, nemůžeme čekat, až lidé u moci něco kvůli nám zlepší, protože to nikdy neudělají, pokud je k tomu nedonutíme. Tvrdí nám, že lidská přirozenost je soutěživá, agresivní a sobecká. Ale je to přesně naopak: lidskou přirozeností je ve skutečnosti spolupráce a štědrost. Člověk je ve skutečnosti společenský tvor, který chce zlepšit svět. Pokud najdeme v sobě světlo a vlastní přirozenost, budeme k sobě laskavější a budeme také laskavější k přírodě.

www.youtube.com

Zpět na poznámky na neděli

	2013
Květná neděle       Iz 50:4-7       Flp 2:6-11       Lk 22:14-23:56       24. března 2013

Květnou nedělí začíná svatý týden.
Je krásné, že se mnoho lidí nedobere dna lásky svých dobrých rodičů. Přejícnosti Boží se natož nedobereme. Čím více se do ní noříme, tím víc nad ní žasneme.
Každý rok stihneme z Velikonoc vnímat jen něco, ale to nevadí, každá neděle je památkou Velikonoc.
Je dobré si doma přečíst pašije (nejlépe nahlas). Je to užitečnější než pobožnost Křížové cesty. 

Zopakujme si, co nám Velikonoce nabízejí.
Velikonoce mají bohatý program: k židovským Velikonocům (Mojžíšovým) jsme dostali navíc Ježíšovy Velikonoce.
Boží nabídka je veliká …
Ale my se také ptáme, co máme ke slavení přinést my.
Co si přeje hostitel od hostů?
Aby opět přeskočila jiskra, abychom si rozuměli a pracovali na společném díle.
„Zůstaňte v mé lásce. … ustanovil jsem vás, abyste šli a nesli ovoce a vaše ovoce aby zůstalo.“ 
Z naší strany má Velikonoční slavení vrcholit obnovou křestního poslání. Katechumenům a lidem (včetně nejbližších) nabídnout prodlouženou Boží náruč.

Lid Izraele je v mnohém stále prototypem pro ostatní národy. Přijal péči od Hospodina a dosáhl nevídané úrovně. Přesto opakovaně ztrácel svobodu.
V Izraeli poznáváme nabídku Boha všem národům. V jejich selháních rozpoznáváme naše nebezpečí a selhávání.
Je vidět, že úroveň naší kultury jde buď nahoru, nebo dolů. I naše silnice je třeba udržovat a opravovat, natož citlivé mezilidské vztahy.
A nestačí jen budovat pěkné vztahy s nejbližšími, například v rodině. Špatná politika trápí a likviduje i mnohačetné skupiny lidí.

Mojžíšovy Velikonoce
Ježíš – jako každý žid – o každých Velikonocích slavil „památku“ vysvobození z Egypta. „Památce“ rozumíme, židé neslaví jen vzpomínku na událost od Nilu, ale také Hospodinovo další osvobozování Izraele z otroctví. Velikonoce jsou svátky boží věrnosti slitování a osvobození.
Rodiče vyprávějí dětem, jak tragická je každá ztráta svobody, upozorňují je na příčiny tohoto neštěstí, vysvětlují dětem, co stojí osvobození a jak pracné je svobodu nejen získat, ale udržet ji. 
Byla by veliká škoda, kdybychom my tento význam Velikonoc opomněli a nehlídali svou svobodu synů božích. Už vícekrát se i nám stalo, že jsme přišli o svobodu.

Ježíšovy Velikonoce
Ježíš nezrušil nic z toho, čím Hospodin obdaroval Starý Izrael.
I on každé Velikonoce slavil milosrdenství Boží. O posledních Velikonocích nám ale navíc projevil svou lásku až do krajnosti. Velice bychom se my, křesťané, šidili, kdybychom přeskočili nebo zapomněli na všechno to bohatství, které (i nám) Hospodin daroval před Ježíšem, kam až svůj lid dovedl. Už veliký biblista sv. Jeroným řekl: „Kdo nepozná „starý zákon“, neporozumí Kristu.
My katolíci máme několikasetletý dluh v naslouchání Písmu. Mnoho kostelových lidí zúžilo Velikonoce jen na Ježíšovo ukřižování a na tvrzení: „Ježíš nás svým umučením vykoupil z dědičného hříchu a dalších vin – pokud je včas vyznáme“.
Mluvíme jazykem, kterému sami moc nerozumíme, natož naše děti. 

Zopakujme si, proč přišel Mesiáš.
Po zjevení se Boha Izraelitům nám přišel Ježíš dovyprávět a ukázat další velikost milosrdného Boha. Na Ježíšově jednání vidíme, jak Bůh jedná s člověkem – jakou cenu pro něj má i hříšník. Na Ježíšově životě vidíme, jak si Bůh představuje pěkný život člověka. Jak si můžeme všímat Boží lásky a pak na ní odpovědět svou láskou k Bohu a k lidem.
Ježíš nás nezachránil až svou smrtí. Každé jeho slovo je životodárné, každé jeho gesto a každá pomoc, kterou komukoliv prokázal, je pro nás důležitá. Bez něj bychom neobjevili krásu Boha ani jak a čím se mu máme podobat.
Na Ježíšových současnících také vidíme, jaké nebezpečí hrozí každému židu i křesťanovi: nestačí jen patřit ke správnému náboženství, být na správném místě a ve správném čase. „Vzdalujete se od Boha, jdete opačným směrem, „obraťte se“, upozorňoval už Jan. Nevěřili ani Ježíšovi. Nejen při jeho prvním kázání v Nazaretě, když se jich ptal, zda jsou ochotní přijmout Mesiáše, zda se už poučili z nesnášenlivosti svých předků likvidujících proroky. Smrtelně se urazili, když prohlásil jejich náboženský život za nebezpečný lidem a Bohu. I apoštolové si mysleli, že Ježíš přehání ve svém tvrzení, že Mesiáše zlikvidují představení tehdejší „církve“.
Ježíš se snažil zachránit Jeruzalém, krásný chrám, zbožné lidi, ale nedali si říci. (Ani čtyřicet dalších let nestačilo … zbyla jim jen Zeď nářků.)
Ježíš nás přišel dovést do Boží náruče. Nestojíme o něj. Nechtěl vzdát rozdělanou práci, ale nezbylo mu nic jiného, než se přestat skrývat a bránit se. Nechal „zbožné“, aby se projevila jejich nenávist. Skutečně se ukázalo, jak nesnáší toho, kdo mluví o Bohu jinak než oni, zjevilo se, že pro udržení vlastní moci likvidují i nevinné. Nikdo si nevzpomněl na jeho podobenství o falešné zbožnosti – o jedovatém jílku mámivém (Mt 13:24-30. 36-43).
Až když tekla Ježíšova krev, někteří prohlédli, uznali svou chybu a přitakali mu.
Řada lidí si myslí, že scénář Ježíšova života a smrti napsal Bůh a sám rozdělil potřebné role. Myslí si, že krev vyžadoval Bůh, že ji potřebovat k tomu, aby mohl odpustit lidem hříchy. Copak ti, kteří rozhodli o Ježíšově ukřižování a ti, kteří řvali:„Ukřižuj“, byli loutkami?
Kdo byl uražen? Bůh nebo my? Kdo potřeboval usmíření?
Je důležité nejprve naslouchat Ježíšovým slovům z evangelií, proč se nechal popravit, a teprve pak číst Pavlova kázání a promýšlet jeho obrazy o významu Ježíšovy smrti.
Co znamená obraz, že Ježíš přišel a zaplatil náš dluh?
S hřivnami je třeba se naučit hospodařit. Stačí dát provinilci milost? Bude se už poctivě živit, bude užitečný a příjemný druhým?
Říkáme, že se Ježíšova matka nedopustila hříchu, ale každý (i ona) se potřebujeme naučit žít jako dítě boží. Bez Ježíše bychom na to sami nepřišli, jen od něj se tomu můžeme naučit.
Krásu nebe bude vytvářet také soužití nebešťanů. Do nebe může jen ten, kdo přijal Ježíšův životní styl. Ale to dá práci. Dobře víme, jak je pracné naučit se nepomlouvat, dávat přednost druhému … Nic se neudělá samo a Bůh za nás nebude dělat to, co je v našich silách. 

Věřící židé se spolu doma i v hospodě baví nejen o politice, sportu a obchodech, ale také si vyprávějí o Bohu. Chytří lidé se vrátili k mýtům, starým bájím a pohádkám – je v nich životní moudrost. Ale biblické příběhy jsou ještě nejméně o jednu vrstvu hlubší. Bible nás učí přemýšlet, promýšlet a objevovat smysl našeho bytí.
Katechismus nestačí (to by jej Bůh nechal napsat místo Bible). Kdybychom dětem řekli: „Pan Novák objevil podzemní chodbu a našel tam to a to“, možná by děti ani nezvedly hlavu od počítače. Řekneme-li: „Děti, pan Novák objevil vchod do podzemní chodby, co kdybychom ji šli prozkoumat?“, zachovají se jinak.
Jako rodiče vyprávějí dětem (nejen slovy) kým pro ně děti jsou a kým jsou rodiče pro děti – tak nám Bůh ukazuje, kým jsme pro něj a kým je on pro nás.
Příteli můžeme porozumět – často to dá práci – a pak na jeho přátelství můžeme odpovědět svým přátelstvím. Porozumět Bohu a Ježíšovi je poněkud pracné, ale není to nemožné – a není větší krásy.
Mojžíšovy Velikonoce nám ukazují, kam vede svévole, nedodržování smlouvy Hospodina s lidmi. 

Ježíšovy Velikonoce nás varují před náboženskou pýchou, nesnášenlivostí a nenávistí k lidem, které opovážlivě prohlašujeme za kacíře. Obojí Velikonoce ale svědčí také o milosrdenství Božím.

(Na web. stránkách naší farnosti letohrad.farnost.cz lze najít v rubrice: „Průvodce liturgickými slavnostmi roku“ texty „Velikonoční beránek 2021“ a „Slavíme velikonoční svátky“.

Příloha:
1. čtení Velkého pátku z knihy proroka Izaiáše. (Iz 52:13-53:12) překlad: Radivoj Jakovljevič
Hle, můj služebník nakonec uspěje,
zvedne se, jeho vznešenost zazáří.

Mnozí nad ním strnuli úděsem!
Jeho vzezření bylo nelidsky zohaveno,
vzhled se nepodobal člověku.
Avšak on pokropí mnohé pronárody krví,
před ním si zakryjí králové ústa,
protože spatří, co jim nebylo vyprávěno,
porozumějí tomu, o čem neslyšeli.

Kdo uvěří naší zprávě?
Nad kým se pak zjeví síla Hospodinova?
Vyrašil před Bohem jako proutek,
jak oddenek z vyprahlé země.

Neměl královský vzhled ani důstojnost, abychom po něm toužili.
Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl.
Muž plný bolesti, zkoušený utrpením,
jako ten, před nímž si lidé zakrývají tvář.
Opovrhli jsme jím, nepočítali jsme s ním.

On však nesl naše trápení
Obtížil se našimi bolesti.

A my?
Mysleli jsme, že je zasažen, ubit a pokořen od Boha.

Jenže on byl proklán naší nevěrností,
zmučen naší nepravostí.
Nespravedlivý úděl snášel pro náš pokoj,
jeho jizvami jsme uzdraveni.

Všichni jsme bloudili jako ovce,
každý se vydal vlastní cestou,
Hospodin však při něm stál, aby nám ukázal novou spravedlnost.

Byl týrán,
ale utrpení bez výčitek přijal,
jako beránek vedený na porážku,
jako ovce před střihači zůstal němý, neotevřel ústa.

Byl popraven bez vazby, bez soudu.
Kdo pomyslí na jeho čest?
Byl vyťat ze země živých
raněn nevěrností mého lidu.
Byl mu určen hrob se svévolníky.
Když však umřel, byl pohřben s boháčem.

Nedopustil se násilí a v jeho ústech nebylo lsti,
Hospodin dopustil, aby byl rozdrcen
a dal svůj život pro život druhých.

Spatří potomstvo,
bude dlouho živ
a co se Hospodinovi líbí, v jeho ruce se podaří.

Svou moudrostí dopomůže ke spravedlnosti mnohým.
Ponese jejich břemeno nepravostí.

Obdrží úděl spravedlivého.
Neboť mnohé zachránil před zkázou.
Aby druhé zachránil, sám sebe vydal na smrt.

	2010
Květná neděle       Lk 19:28-40       Iz 50:4-7       Flp 2:6-11       Lk 22:14-23:56       28. března 2010

V pašijích je veliké množství důležitých informací …
Kdypak jim budeme dostatečně naslouchat a kdy je přijmeme do svého života?
(Všimněme si, že lidová pobožnost křížové cesty nám nejde tak na tělo.)

„I kdyby tě všichni opustili, já ne!“ prohlásil Petr.
Všímáme si, že Ježíš varuje: „Neříkej, mě se to nemůže nikdy stát!“
Sv. Petr nás varuje, abychom nepřecenili sami sebe a nepodcenili náročnost situace.

A přece se neobejdeme bez pevného rozhodnutí: „Kdyby všichni okolo mě selhávali, já neselžu“.
Zajisté to nemáme říkat suverénně, ale máme mít svůj program, máme si ošklivit zlo, pěstovat si rozhodnost a pevnost svých zásad. Vždyť vidíme krásu Ježíšova přátelství a jeho jednání. Jeho jednání s námi.
„Kdyby všichni lhali, já nebudu lhát!“
„Kdyby všichni kradli, pomlouvali, byli zbabělí, nevěrní … já takový nebudu! K tomu se nesnížím!“
Ježíš mi nikdy nelže, nepomlouvá, nepřehlíží.

Neznalost nebo podceňování zla je tragická.
Petr se odmala učil rozlišovat spravedlnost od nespravedlnosti.
Okamžitě věděl, že jeho zapření je špatné a styděl se.
Selhal, protože dostal strach. Nebyl připraven na takový tlak. Těžce podcenil Ježíšova varující slova. Suverénně prohlásil: „To se mi nemůže stát.“
Vícekrát jsem slyšel: „Nám rozvod nehrozí, měli jsme svatbu v kostele, máme se rádi, my „Manželská setkání“ nepotřebujeme, my si to vyřešíme sami“.

Proč apoštolové utekli a ženy neutekly?
Proč se někteří lidé stydí za svá selhání a jiní se nestydí?
Proč se ve 20. století někdo přikrčil nebo předklonil, aby v tlacích přečkal, a proč jiní obstáli?
Proč někdo neříkal svým dětem pravdu o režimu a vymýval jim mozky?
Proč se někde mohou otázky klást a jinde jsou zakázané (v některých režimech, společenstvích nebo rodinách)?
Proč si někdo otázky ani neklade? (I z pašijí je slyšet, že i apoštolové řadu vážných informací slyšeli, ale nereagovali na ně.)

Nástupu nacismu nebo komunismu se do určité doby dalo zabránit. Jako požáru, rozpadu rodiny nebo závislosti. Rakovina, prolhanost a prohnanost někde začala, pak roste, až člověka úplně zničí.

Po válce byla u nás drtivá většina lidí pokřtěná. Stejně tak v Německu ve 30. letech při nástupu nacismu. Mnoho lidí poslouchalo pašije, chodilo na pobožnosti křížové cesty, jenže v kostele je vše snadnější než v životě. (V kostele většinou nejsou udavači, nikdo nevyhrožuje nám ani našim dětem, nikdo už nezapisuje, kdo v kostele byl.)
V kostele a v synagóze hrajeme jen takovou hru – jako. Tváříme se, že věříme v přítomnost Ježíše, kýváme, že posloucháme jeho slova, ubezpečujeme ho, že přijímáme vše, co nám říká a nabízí.
To komunisté nebo nacisté věděli, jak je slovo boží nebezpečné, ti se Ducha božího báli.

Ježíšovo kázání bylo živé a bylo střetem. Už jeho první kázání nadzvedlo řadu Ježíšových posluchačů. Výslechy hrou nebyly.
Na skutečnou popravu bychom nebrali děti (drastické filmy jsou dětem zakázány). I apoštolové, kromě Jana, od Ježíše utekli: „My se na to nemůžeme koukat“.
Ježíšovi „zbožní“ nepřátelé a my nebereme slovo boží příliš vážně.
Zato komunisté nebo nacisté věděli, jak je slovo boží nebezpečné, ti se Ducha božího báli, ti ho nepodcenili.

Život v porušeném světě je ztížený.
Ani setkání s Mesiášem tváří v tvář, nebude úplně jednoduché (však i někteří učedníci od Ježíše utekli: „Kdo to má poslouchat?“ (Srov. J 6:60. 66)

Co potřebujeme?
Vzdělávat se, získávat si potřebné informace z Písma. A nepodceňovat je.
Poučit se z chyb apoštolů.
Přátelit se s Ježíšem a osvojovat si jeho ctnosti.
Přátelit se s lidmi stejných rozhodnutí: „Kdyby všichni selhali, já ne“.
Snažit se porozumět Bohu, abychom neotupěli a nepodceňovali zlo („Modlete se, abyste nepřišli do pokušení“).
Vyhledávat ty, kteří si ve vzájemných rozhovorech hledají odpovědi na důležité otázky doby. (Na bulvár a pomluvy není čas.)
Pěstovat si odvahu, pevnost a vytrvalost.
To vše patří ke křesťanské sebevýchově a výchově. Tak budeme získávat protilátky, aby nás nestrhl kalný proud davu k otupělosti, hlouposti, zbabělosti a pohodlnosti.

Ježíš pro každého z nás svědčí svou láskou a obětavostí až na smrt.
I on každému z nás říká, kdyby tě všichni opustili, já tebe neopustím.

	2007
Květná neděle       Lk 19:28-40       Iz 50:4-7       Flp 2:6-11       Lk 22:14-23:56       1. dubna 2007

(Omlouvám se, posílám jen pár poznámeček, jsem marod.)
Po řadu dnů, krok za krokem, budeme Zase slavit Velikonoce.
O porušenosti světa víme své. Bůh nám nabízí svobodu a pomoc.

Ježíš je Mesiáš – přijal pomazání – poslání. Je Knížetem Pokoje. Vjíždí do božího a královského města na mladém oslu (ne na oslátku, to by strhl). Izraelští králové nesměli jezdit na koni (kůň je zvíře válečné, na oslu se válčit nedá, ten se nedá „zneužít“).

Zjednodušeně povím: Starý zákon stojí proti pohanství (moderním pohanstvím byl nacismus, komunismus, dnes třeba současný propad do barbarství, ve kterém mě nezajímá ten druhý, ale jeho kolo, nebo co se dá ukrást na hrobě).
Ježíš upozorňuje na jiné nebezpečí. Stanou-li se zbožní majiteli pravdy, často se povyšují svou morální a duchovní úrovní nad druhé. Jejich bohatství se jim stává kamenem úrazu, ubližují jiným.
Náboženství je zneužitelné. A v každém zlu má své drápy ještě někdo „Jiný“. (Nebuďme naivní a nepřehlédněme, na co nás upozorňuje apoštol: „Nevedeme svůj boj proti lidským nepřátelům, ale proti mocnostem, silám a všemu, co ovládá tento věk tmy, proti nadzemským duchům zla“. Ef 6:12)

Ježíš měl potíže od začátku (už za primiční kázání v Nazaretě mu šli po krku). Hrál o čas, aby vůbec dokončil své poslání, počítal čas, někdy byl nucen se skrývat, někdy se bránil.
Nepodařilo se mu přesvědčit větší množství lidí, že přichází od Boha. (Zbožní mají „svá“ kriteria o zbožnosti a vědí!)
Když Ježíš řekl o Bohu vše, co měl, když mu nevěřili, že jsou schopni zlikvidovat Mesiáše, nerezignoval, ale nechal běžet události a nenávist zbožných samospádem.
Vyšlo najevo, že náboženští vůdcové vedou druhé na opačnou stranu od Hospodina (neobrátili se).
Ukázalo se, jak je jejich praktikování náboženství jedovaté.
Vyšla ovšem také najevo Ježíšova velkorysost (náš život stojí na věrnosti Boží a nepadá s naší nevěrností).

Ježíš se bránil, ale nepoužil ve své obraně násilí. (Bylo by dobré si podrobněji jeho postoj obrany promyslet. Mahátma Gándhí a Martin Luther King odkoukali v určité míře nenásilný boj od Ježíše. Byli úspěšní.)
Přesto, že ukřižování bylo strašným ponížením, Ježíš si uchoval svou důstojnost. (Nějaký bachař za války při lovu kachen přinutil vězně, aby mu aportoval střelené kachny jako pes. Na něco takového by Ježíš nikdy nepřistoupil.)

Mesiáš přišel nenápadně – ukázalo se, co v kom je! Nebyl chráněn uniformou ani úřadem.
Někdo jen donášel, jiný jen pomlouval, další pouze přitakával nadřízeným nebo plnil rozkazy.

Kdyby Ježíš po vzkříšení nenavštívil své přátelé, zůstal by jim (i nám) na srdci další balvan provinění. Trvalostí jeho přátelství se nám ohromně ulevilo.

Čím to, že Ježíš unesl všechnu přetvářku obílených hrobů a zjevnou nesnášenlivost? Od vlastních!
Jak to, že se znovu vrátil k těm, kteří jej odepsali? Je na nás závislý?
Mít takového přítele, to se už nemusíme tolik bát smrti.

První stupeň v duchovním životě spočívá ve snaze vnímat boží přejícnost a věrnost.
K tomu není třeba mnoha slov, ani času. Spíš pozornosti a kázně.

Pak jsme zváni a lákáni k dalšímu naslouchání, touze porozumět a přidat se k němu.
Patřit na Něj a k Němu.
	Slavnost velikonočních dnů

	2019
Velikonoční dny       18.–22. dubna 2019

Původně byly křesťanské Velikonoce slaveny v jednom dnu. Později byly rozděleny do více dnů, abychom mohli krok za krokem poznávat jejich bohatství.

K Zelenému čtvrtku.
Rituál velikonočního beránka a židovská sederová večeře jsou prastarými rituály. Ukazují na boží milosrdenství a na svobodu, kterou nám Bůh opět dává. 
Pokud jim neporozumíme, neporozumíme ani Ježíšovu rituálu – jeho Hostině.

Ježíš celý život slavil velikonoční svátky. Rodinnou velikonoční hostinu ale přeznačil do nového významu a daroval nám ji k častému slavení. Vrátil se ke starému a vrcholnému významu obrazu Ženicha a nevěsty (božího lidu). Kdykoliv ji smíme slavit jako svatební slavnost. Naším Ženichem je Bůh a jeho dokonalým obrazem je Ježíš. Znovu potvrdil, že jsme jeho nevěstou.
Víme, co vše prožívá ženich a nevěsta v den svatební. (Naše svatební obřady jsou poznamenány biblickou tradicí a jejich významem.) Snoubenci se snaží vzájemně si porozumět, líbit se a darovat se jeden druhému. Oba se strojí do svatebních šatů, naslouchají a přijímají požehnání rodičů. Nevěsta dostává svatební kytici (na Květnou neděli jsme přišli s květinami v rukou – ty nebyly jen mávátky). Jeden druhému se odevzdávají slovy svatebního slibu. Svatební polibek je jedinečný …. Stejně jako svatební hostina s přáteli novomanželů. K manželství také podstatně patří manželská náruč: „Stávat se jedním tělem a duší.“ Ježíšův svatební slib je závratný a setkání s ním při jeho svatební Hostině on sám nazývá sjednocením: „Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm.“ (srov. J 6:53-57)

Předehrou ke svatbě s námi je Ježíšovo umývání nohou učedníkům. Nezištná a ochotná služba jednoho druhému předznamenává společný život v lásce: „Jsem tu pro tebe, rád ti posloužím a vyjdu vstříc.“
„Služte jeden druhému tak, jako já sloužím vám.“ Z tohoto nesmírného bohatství máme rozdávat.

Velký pátek
Klademe si otázky: Proč se nechal Ježíš umučit? Co tím Ježíš sledoval? K čemu jeho smrt měla posloužit? Jaký má smysl?
Protože odpovědi nehledáme pečlivě v Písmu, vymysleli jsme si nebiblickou konstrukci o výkupné oběti.
Nutíme se do zbožných pocitů nad Ježíšovým utrpením, ale jsme rádi, že „nám Bůh odpustil naše viny“.

Bůh oběti nežádá. Lidské oběti jsou pro něj zrůdností!
Ten, kdo pečlivě čte o božím milosrdenství, si nedokáže představit, že by Bůh svolil k potrestání nevinného za provinilce. To by nedopustil žádný slušný člověk.
(Mnohokráte jsme o tom mluvili.)

Říkali jsme si také: „Po Osvětimi nemůžeme mluvit o Bohu jako dříve.“ 
Ale často jsme zůstali jen u té fráze.

Při bohoslužbě vzkříšení se v kostelích bude opět zpívat úchvatný chvalozpěv „Exultet“.
Dávno jsem si jeho text upravil, neboť některá slova mi nejdou z úst.
„… Kristus za nás zaplatil věčnému Otci dluh Adamův
a svou krví zrušil dlužní úpis dávného hříchu.
Vpravdě nezbytný byl hřích Adamův, který Kristus zahladil svou smrtí.
Ó šťastná vina, pro kterou přišel Vykupitel tak vznešený a veliký …“
Dodneška – i po Osvětimi – ta slova někteří obhajují. 
Jiným to je jedno. 

Jaká šťastná vina?
Ani malým dětem nemůžeme říkat nesmysly, jinak se od nás později odvrátí.
Může být nějaké neštěstí pro nás šťastným?
Někomu zemřel v dětství rodič – kdo by to nazval štěstím?
Někdo měl rodiče ve vězení, nebo byli popravení, někdo se dopustil se zločinu …
Nebylo snad Ukřižování zločinem?

Bylo štěstím, že se marnotratný syn vrátil k otci, ale těžko by se chlubil, že jeho prohýření otcova majetku bylo šťastným.
Bibličtí kajícníci – od Davida, až po sv. Petra, o svém provinění nikdy neřekli, že jejich selhání bylo šťastnou vinou.
Mohl by snad někdo prohlásit, že umučení miliónů Ježíšových sester a bratrů námi pokřtěnými nebylo zavrženíhodným a neomluvitelným zločinem? 

Vícekrát jsme se ptali, proč se Ježíš nechal ukřižovat.
Život je darem od Boha. Máme o něj pečovat. 

V některých závažných případech můžeme položit vlastní život, posloužíme-li životu. Jsou ještě větší hodnoty, než zachování vlastního života za každou cenu.

Mluvili jsme podrobněji o obětavosti Maxmiliána Kolbeho, který zachránil život druhého vězně. 

Jaký smysl měla Ježíšova vydanost? 

Podrobně a dlouho (i na řadě biblických hodin) jsme si všímali Ježíšových výroků v evangeliích o své smrti. Procházeli jsme si texty apoštola Pavla – ty nejsou v našich Biblích dobře přeloženy.
Ježíšova slova jsou prvotní. Kdybychom vycházeli nejprve z Pavla, „zapřahali bychom vůz před koně“. 

Hřích se nedá spravit hříchem.
Ježíš nás nezachraňuje prolitou krví, ale svou obětavou láskou.

Ježíš stále varoval před náboženskou pýchou, nesnášenlivostí a nenávistí, která pokládá likvidaci jinak smýšlejících za bohulibou.
Ježíš nás přišel zachránit a stálo ho to život.
Ne pohané, ale židovská církevní hierarchie ho nechala zavraždit jako největšího zločince.

Ježíšovu ukřižování potřebujeme porozumět jako typu hříchu náboženské nesnášenlivosti a nenávisti v jednom „náboženství“.
Dva tisíce let tento hřích stále opakujeme. Námi – pokřtěnými – byli a jsou likvidováni nevinní.
Po Ukřižování to je neomluvitelné!

Ještě dnes se rádi dělíme na My (dobří) a oni (nehodní). Koho všeho pokládáme za cizí?
Kterým lidem upíráme, že byli stvořeni k obrazu božímu?
Jak to, že nenávidíme a pronásledujeme Boží děti?

Kříž je znamením velikosti boží lásky k nám hříšným. Ale také je varovným znamením naší nelásky. 
Kdo nepoznává, že je nebezpečný (sobě, svému manželství, nejbližším, lidu božímu …), ten je nebezpečný dvojnásob.
Na cizích lidech to vidíme, ale nechceme slyšet, že v nahlížení na sebe sama máme slepou skvrnu.

Naše průvody za křížem mají být pokorné (pokora je láska k pravdě, i o nás samých), nikdy triumfální.

My, provinilci, se obracíme k Bohu. Jako odsouzenci v cele smrti prosíme o milost.

A dostává se nám něčeho neuvěřitelného, Bůh nám nejen odpouští, nejen nás přijímá do svého otcovského domu, nejen nám vrací ztracenou důstojnost jeho synů a dcer, ale nás hříšné zve i na konci velkopátečních obřadů ke své svatební hostině jako svou milovanou nevěstu …

Nic srovnatelného nám svět nemůže nabídnout.

Slavnost vzkříšení
Smíme patřit do jedinečného celku Ježíšových učedníků a přátel.
Na celém světě křesťané při vigilii, po obřadu u ohně a velikonoční svíci, naslouchají devíti biblickým textům, které jsou literárními a náboženskými perlami.
Čím víc je máme prostudované a promyšlené, tím více závratné krásy z nich načerpáme.
Není větší slavnosti než slavnost Zmrtvýchvstání.
„Proč hledáte živého mezi mrtvými? Byl vzkříšen.“
To je víc než šťastný konec dramatu.

Všem lidem z dějin lidstva Ježíš položí otázku: „Jak se ti líbilo na světě?“
Někteří budou právem naříkat …
Ježíš jim setře každou slzu z jejich tváře. Přihlásí se k těm, kteří jednali lidsky (viz podobenství o posledním soudu) a pozve je na svůj slavný trůn po jeho pravici.
Hříšníků se bude ptát, zda stojí o možnost života mezi nebešťany a zda jsou ochotni si osvojit krásu nebeského soužití.
Tato nabídka není lacinou záležitostí. Porozumění a spolupráce se všemi vyžaduje vysokou úroveň.
Jsme vděční, že se nám dostalo tohoto náhledu. Dává nám to nový smysl k životu.

Těšíme se ze křtu katechumenů. My křtíme jen jednu katechumenku. Víc se nám jich nepodařilo získat. Kolik katechumenů se vám ve vaší farnosti podařilo získat?

Z naší strany je vrcholem Velikonoc obnova křestního slibu.
Křest je pro nás branou na cestu vzhůru, dál a dál …
Pečujeme o vzácná slova, která nám byla při křtu řečena: Jsi má milovaná dcera, jsi můj milovaný syn – navždy.
Krok za krokem se učíme osvojovat si Ježíšovu noblesu jednání.
Učíme se naslouchat Duchu božímu, který nás uvádí do dříve netušených krás, které nám náš tvůrce připravil.
Každou neděli nám Ježíš při slavení svého přátelství s námi opakuje svůj svatební slib.
Chceme se mu – jako jeho nevěsta – líbit a být mu k ruce na stavbě božího království.
Chceme si budovat svou osobnost a vztahy s druhými podle jeho způsobu života.

Každá neděle je nám dnem příslibu našeho vzkříšení. Už teď si zvykáme na svého ženicha a učíme se soužití s ním.

Padesát dní velikonoční doby nám je nabízeno k hlubšímu zkoumání této naděje.
A k radosti, že poslední slovo má milosrdný Bůh navždy.

	2013
Zeleného čtvrtku       Ex 12:1-8. 11-14       1 Kor 11:23-26       J 13:1-15       28. března 2013
Velkého Pátku       Iz 52:13-53:12       Žid 4:14-16, 5:7-9       J 18:1-19:42       29. března 2013

Nebylo-li by co slavit, byl by náš život plochý. Svátky náš život oživují, ukazují na jeho smysl. V Čechách a na Moravě už jen nemnozí slaví Velikonoce, ostatní nemají důvod. 

Liturgické slavení Velikonoc také není jen vzpomínkou nazpět, na minulost, na poslední večeři, ukřižování … Ježíšova práce pro nás neustává, jeho obětavost, služba a láska, neztenčeně trvá.
Jeho přítomnost je větší a bohatší než přítomnost kteréhokoliv jiného člověka.
Dostaneme-li od někoho dopis, víme, že nám odesilatel něco napsal a teď si jeho slova čtu. Možná na mě zrovna myslí, ale není u mě obyčejně fyzicky přítomen.
Možná by některá slova teď nebo zítra řekl jinak …
Čteme-li slovo Boží, je Ježíš nebo Bůh s námi tak blízko skutečně přítomen, že pro to ani nemáme správná, vystihující slova ...
Už je jen na nás, jak blízko si ho pustíme „k tělu“ …

K 1. čtení Zeleného čtvrtku.
Velikonočního beránka nezabijí už ani židovská, natož křesťanská rodina. Ale snad i my křesťané rozumíme tomuto hlubokému (možná největšímu) židovskému rituálu.
Život stojí na obětavosti a vydanosti jiného a druhých. Přijímáme světlo slunce, využíváme a zpracováváme přírodní materiály, spotřebováváme k životu rostliny a těla zvířat, také námahu, službu a obětavost těch, kteří nám dali život a pečují o nás. (Pastýři se živili i masem zvířat.)
Smíme přijímat a brát, ale k odpovědnosti patří také snaha dávat a sloužit.
Zabitý beránek nám navíc připomíná, jak našimi chybami a naší zbabělostí bývá často postižen někdo nevinný… Někdo jiný se někdy obětuje pro nás, pro získání naší cti, zdraví, svobody nebo života.

K evangeliu Zeleného čtvrtku.
Ježíš před slavením největší náboženské rodinné slavnosti svým přátelům umyl nohy. Jsme poučeni, co to tenkráte znamenalo. 
Ježíš zrušil všechny hradby mezi lidmi. 

Ježíš přišel jako „otrok“. 
Tenkráte nebylo označení „jsem tvůj otrok“, tak šokující jako pro nás (bylo výrazem: „jsem ti naprosto k službám“).
Ježíš nám přišel sloužit zadarmo (otrok na rozdíl od služebníka – zaměstnance, nedostává plat).
Ježíš nám ukázal, jak to v boží rodině chodí – v rodině se nepočítá, jeden slouží druhému. 
Ježíš slouží každému, ne jen zbožnému člověku, nejen souvěrci. V každém rozpoznává dceru nebo syna božího.

Co znamenají Ježíšova slova Petrovi: „Jestliže se ode mne nenecháš umýt, nebudeš mít se mnou podíl“?
Kdo dovolí, aby mu Bůh svým šokujícím způsobem sloužil (zbožný pohan je přesvědčen, že člověk slouží Bohu), je tím ovlivněn. Takový člověk často začne nezištně sloužit druhým Ježíšovým způsobem – tak se stává Ježíšovým učedníkem. 

Křesťanství je náboženstvím praktického milosrdenství. A to praktické milosrdenství vychází od Boha (v rodině se učí děti od rodičů, odkoukávají jejich jednání).
Římský biskup František neumyl nohy církevním notáblům v honosném kostele, ale mladým kriminálníkům ve vězení (mezi dvanácti byly dvě dívky, někteří nebyli ani křesťané).
Z evangelií vidíme, že Ježíšovo milosrdenství a jeho úcta ke každému má větší šanci na jejich získání pro život – pro službu dalším potřebným – než povýšenost sebejistota zbožných farizeů a zákoníků. (Proto farizeové a zákoníci dodneška tolik plivou jed na ty, kteří prokazují ježíšovské milosrdenství hříšníkům.
I Františkovi ultraortodoxní spílají.)

Jidáš, který se ubránil „náporu“ Ježíšovy lásky, je nám výstražným svědectvím, že i ten, kdo se dostal velice blízko k Ježíšovi a dlouho pil z jeho životadárného pramene, může znechuceně odejít.
Příčina?
Přestal se obracet, přestal v Ježíši vidět Mistra, myslel si, že poslání Mesiáše rozumí lépe než Ježíš.
A neosvojil si návyk přicházet se svou bídou za Ježíšem. Myslel si, že vše – i svou bídu – zvládne sám.
(O tom jsme podrobněji už někdy mluvili.)

K Velkopátečním pašijím:
Ježíš nám neslouží jen na oltáři, ale vždy a všude, kde právě jsme. Stále nám myje nohy, objímá nás a pozvedá. Svou obětavostí nás stále drží, posiluje a zachraňuje.
Jeho obětavost nezačala na popravišti ani v Getsemanech, ale mnohem a mnohem dříve (ještě předtím, než bylo řečeno lidem: „Potomstvo ženy rozdrtí hlavu hada …“ (srov. Gn 3:15)).
Boží služba záchrany neskončila. 

Jen připomenu některou starou vyučovací lekci:
Ježíš přišel:
 -	kvůli nám (hříšným)
 -	kvůli otci (nabídl se, že nás uražené, trucující a pyšné přivede do jeho náruče)
 -	kvůli sobě.
Ani „český král z boje neutíká“ natož boží král. Ježíš neuhnul ani před smrtí. Jeho láska jde až na smrt.

Ježíš nás nezachraňuje utrpením, neposílá nás trpět, nýbrž zachraňovat. Samozřejmě láska se bez práce, bez odvahy a obětavosti neobejde. V našem porušeném světě to platí trojnásob.
Ježíš nikdy nikoho potřebného, nemocného neodkazoval k tomu, aby „nesl svůj kříž“ a utrpení obětoval.
Posílá nás mýt nohy druhým!!

Nepoddávejme se tomu, který zasévá jedovatá semena falešného náboženství (srov. Mt 13:25)
Je falešnou úctou a zbožností místo péče o lidi převlékat sošku Pražského Jezulátka nebo stavět boží hrob (to jsou náhražky a lidová zbožnost). To je útěk od podstatného. Matka Tereza si nehrála s panenkami, ani na „náboženském pískovišti“. Viděla potřebné.
Těším se, že římský biskup František na letošním setkání mládeže konečně vyzve mládež, aby věnovala svou pozornost chudým, aby navštěvovala své prarodiče a staré a potřebné lidi, aby se nevěnovala jen „zbožné křesťanské zábavě“. (Naše děti přihlašujeme do mnoha zájmových kroužků – aby byl od nich pokoj –, že nemají ani čas na staré prarodiče případně praprarodiče…)

Naslouchejme pečlivě Ježíšovým slovům a jeho příkladu.
Křesťanská kultura nás vede k zastávání se potřebných, ochraně slabších a pomoci nemocným.
To východní náboženství učí, že utrpením se vyvažuje zlo. Pasivita těchto náboženství se nevypořádala s vlastní bídou a nemocemi.
Misionáři se nejprve věnovali potřebným, krmili hladové, léčili nemocné, vzdělávali negramotné …

	2010
Poznámky k biblickým textům liturgie Velikonočního třídenní r. 2010

Úvod
Do Velikonočního třídenní patří pátek, sobota a neděle. Ne Zelený Čtvrtek.
Nejen u židů, i v naší liturgii, začíná den po západu slunce, proto večerní liturgie Zeleného čtvrtku patří už do Velkého pátku, jí začíná Třídenní. Někde říkají „Dobrý pátek“ – Ježíš nám podal nejvyšší důkaz svého přátelství.

Při večerní liturgii Zeleného čtvrtku slavíme dar Ježíšovy Svaté večeře.
(Společné stolování v mnoha kulturách zakládá přátelský vztah, u židů ještě významnějším způsobem. O dalším povýšení židovského rituálu Ježíšem jsme mluvili vícekrát.)

Na Velký pátek myslíme na Ježíšovu obětavost a věrnost – to je důvod k velikému ocenění.
Promýšlíme, proč a jak se to vše s Ježíšem stalo …
Nemusíme se nutit do zbožných pocitů, víme o jeruzalémských ženách, které litovaly Ježíše, jak ho chudáka „zřídili“, víme o odpovědi, které se jim dostalo: „Mě nelitujte, nejsem chudinka, plačte nad sebou a nad tím, jak jste špatně vychovaly své děti“.
Promýšlíme, kde bychom tenkráte stáli my – a kde stojíme dnes ...
Ježíš prošel nocí temnoty, už netrpí tělesně, ale trpí ve svých sourozencích. Je s nimi víc než solidární: „Co jste komukoliv udělali, jako byste to udělali mně“.
Je s námi propojen víc než máma s děckem při lékařském zákroku, naše bolesti jsou jeho bolestmi. Říká-li o chlebu života: „Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mě a já v něm“ (J 6:56), pak to má dalekosáhlé účinky i následky – nejen pro nás, ale i pro něj(!).

Bílá sobota je dnem ticha. Ježíš už není ponížen smrtí v hrobě, ale v našem současném světě je nesčetné množství lidí ponižováno, mnoho lidí nemá hrob, nesčíslné množství obětí nebylo rehabilitováno a nespočetné množství zločinů nebylo a není odsouzeno.

Ježíš vstal třetího dne (konečně slavíme vzkříšení v neděli ráno).
Neděle je Dnem Páně, vítězným dnem vzkříšení (rusky: „vaskresenie“).

Večerní liturgie Zeleného čtvrtku
Na velikonoční slavnosti jsme se připravovali, říkali jsme si také: „Čím žijeme a co můžeme nabídnout druhým (dětmi počínajíc a nevěřícími končíc)?
Židé dětem vše vysvětlují. Nejen o Velikonocích.
Prosím Vás, vysvětlujte vše doma dětem. K pochopení Velikonoc nabízím také promýšlení těchto témat: jídlo, vejce, krev, housenka a motýl.
Jen heslovitě:
Co znamená chléb (jídlo), k čemu slouží (k růstu, posile, ke slavení), co, kdo do jídla vkládá.
Ptávám se dětí, kde je ve vejci kuře (až na výjimky to nevědí), co vše rodiče pro svého potomka do vejce připravili, co je to stálo práce, dovedností a opatrnosti (aby je nechytil jestřáb nebo liška) …
Jak kuře žije ze zásoby žloutku? A jak se pak dostane na světlo?
My se nerodíme z vejce, maminka živí dítě jinak. Jakou funkci má v těle krev, jak krev v biblické řeči souvisí s duchem.
Jaký je život housenky a její přeměna v motýla. Jaký je mezi nimi rozdíl? Nová forma života, nové možnosti, pohyblivost a krása.
Na tom všem můžeme pochopit něco z toho, co Ježíš vložil do své Hostiny…
Co je určitým obrazem vzkříšeného života.

Co pro nás znamená společné jídlo a blízkost druhých?
„Člověk je to, co jí.“
Nejen chlebem živ je člověk, také duchem.
V každé rodině je trochu jiný duch. Někde muzicírují, někde se vypráví, jinde pomlouvají, někde je stále puštěná televize, někde čtou knížky, jinde bulvární tisk. I apoštoly někdy Ježíš varoval: „Nevíte, jakého (čího) ducha jste“, když navrhli: „Máme nechat vypálit samařskou vesnici?“ (Lk 9:55)

Přejeme si, aby naše děti měly dobré kamarády. Sami si své přátele pečlivě vybíráme. Přátelíme se s Ježíšem, pracujeme s ním, slavíme s ním.

Škoda, že v našich kostelích si často hrajeme hru „na jako“. Tváříme se, že věříme v Ježíšovu přítomnost. Odkýváme: „Slyšeli jsme slovo boží“.

V neděli jsme slyšeli v pašijích: „Kdo chce být největším, ať slouží všem“.  Dnes jsme si četli o Ježíšově mytí nohou apoštolům (To je mnohem a mnohem víc než kdyby nám pan biskup umyl auto nebo složil babičce uhlí.)
Slyšíme to přinejmenším dvakrát do roka. Ježíš si k mytí vzal „montérky“ (zástěru), zatímco my si dokazujeme svou důležitost všelijakými parádami, jak samečci v toku (zvětšujeme ramena vycpávkami a nárameníky, nastavujeme svou výšku vysokými čepicemi a všelijakými atributy moci). Máma a táta slouží dětem kdykoliv z obětavosti svého srdce. V noci vstávají k dětem v pyžamu a noční košili a děti je poznají i bez nějaké uniformy. Buď dětem slouží, nebo ne. Buď to děti ocení, nebo ne. Opravdová autorita slouží a to stačí. (Proč mají dobří rodiče velikou autoritu? Protože své přátelství k dětem doopravdy žijí. Podobně si některé osobnosti získali velikou autoritu.) 
Kardinál Martini každý čtvrtek sloužil jako řadový kaplan v nemocnici.
Takovýto způsob nezištné služby začal a potvrdil ten, kterého nazýváme svým Pánem a Mistrem (nejen mytím nohou). 
K pochopení je to naprosto jednoduché.
Ježíš nám nikdy nemyje hlavu, ale nohy. Dal nám dar své Večeře, abychom věděli, jak mnoho je s námi – a do té slavnosti vložil celou hloubka a šířku svého přátelství („na život a na smrt“).
Jeho slova při poslední večeři jsou manželským slibem Mesiáše nevěstě. Na nás je, zda odpovíme svým přátelstvím a přidáme se k jeho službě.

Kdy jindy než právě dnes je dobré si přečíst Ježíšovu „velekněžskou modlitbu“ z Janova evangelia (14.-17. kapitolu).

Kdy si v kostele přestaneme na křesťany jen hrát?
Kdy spolu začneme jednat tak, jako s námi jedná Ježíš?
Kdy budeme brát vážně „Pozdravení pokoje“?
Podáváme si ruce a ubezpečujeme se: „Chci s tebou jednat jako s Kristem – a tak, jako by s tebou jednal Kristus.“
Jiná věc je, že to ještě tak dokonale neumíme, proto se na začátku bohoslužby smiřujeme (úkon kajícnosti není pro srandu králíkům). 
Ale pokaždé se hlásíme k této vysoko nastavené laťce a znovu a znovu se pokoušíme být „tvůrci pokoje“ („Blahoslavení tvůrci pokoje, neboť budou nazváni syny Božími“ Mt 5:9).

Ježíš nás bere vážně. Kdy my začneme Ježíše brát vážně a rovně s ním jednat? „Co jste komukoliv prokázali, jak jednáte s druhými, jako byste to prokázali mě.“

Velký pátek
Kříž je pro nás velikým znamením Boží lásky a zároveň velikým výstražným znamením před ubližováním nevinným.

V Janových pašijích je Ježíš vykreslen jako vítěz. Nádherný a statečný chlap.
Dal život kvůli Otci, neboť je obrazem jeho přejícnosti člověku. – Aby nás dovedl do Boží náruče.
Dal život kvůli sobě, neboť od nedokončené práce se neodchází (ani „český král neutíká z boje“).
Ježíš dal život pro nás, kvůli nám. Když vyčerpal všechny možnosti jak nás získat k důvěřování Bohu, přistoupil na poslední možnost: „Přestanu se bránit a skrývat a ukáže se, kdo má pravdu, když oni tvrdí jak si s Bohem rozumí a já jim říkám, že jejich zbožnost je pokřivená a nebezpečná. Až pak jsme se chytli za hlavu. Dříve ne.

Máme co slavit (nemusíme tlačit slzu z oka nad Ježíšovým utrpením), Ježíš nám znovu (oproti době před ním) podal nový důkaz, jakou cenu pro Boha máme.
Přijmout takový dar a dát se s Ježíšem do party něco znamená.

Nedávno u nás herec Víťa Marčík dával „Moravské pašije“. Nezapomněl jsem, že jsem v kostele, ale Víťa nás vtáhl do „té pravdy“ tak, že jsem několikrát utíral slzy.
Čím to je, že v kostele zůstáváme při té hře „jako“. Nejde o to, abychom třeba při pašijích slzeli, ale abychom se nechali vtáhnout do živého vztahu s Bohem. Větší přátelství nám nikdo ani není schopen nabídnout.
(Proč je někomu bohoslužba dlouhá? V hospodě, na plese nebo na fotbale si nestěžuje. „Kde je váš poklad, tam bude i vaše srdce“, říká Ježíš, Lk 12:34).

Pašije nabízejí mnoho důležitých informací.
Zastavím se u jedné z nich.
Přemýšliví lidé se ptají: „Proč Ježíš vyzval učedníky k nákupu zbraní a pak se na Petra osopil: „Co si to dovoluješ, dávno jsme se dohodli, že nebudeme používat násilí!“ (Pochopení vyžaduje určitou námahu.)

Mně je Petr sympatický obranou Ježíše. Ale otázku násilí si musím (já osobně) znovu řešit. Vícekrát jsem někoho v mysli „zabíjel“ – při čtení knih, ve filmech a snech (tím nechci tvrdit, že sny jsou hříšné). Když někdo někomu ubližuje, byl bych schopen násilí. Tíhnu k postoji – čím víc zabitých nepřátel (třeba za války) – tím lépe.
To, co se odehrává v naší mysli – pokud s tím souhlasím – téměř jakoby se to stalo. Ježíš nás o tom poučuje – proto se „vyznáváme Bohu i všem, že často hřeším myšlením, slovy i skutky“.
Agresivita je výbavou od Stvořitele, jen ji nesmíme zneužívat a máme ji kultivovat.
Ženy prosím, aby nám mužským neměly naši agresivitu za zlé: „Nepohoršujte se nad námi, my chlapi máme větší dávku agresivity než vy, ženy (prý 16x větší). Kdo by vás, ženy, děti a slabší, bránil?“
Zbabělce prosím, aby se nenaparovali. Lhostejnost a zbabělost se mi velice oškliví (možná to je tím, že mám strach, abych nebyl zbabělý nebo lhostejný – vím co je strach a jak dokáže ochromit).
Navíc, každý máme nějaký stín, s kterým máme pracovat. K podobě Ježíšovy osobnosti vede dost dlouhá cesta.

Někdo měl, má, štěstí, že nikoho v životě nezabil.
Někdo měl, má, štěstí, že zabil útočníka dřív, než byl sám zabit.
Někdo si právem vyčítá, že nezabil.
Někdo si vyčítá, že zabil, i když to bylo v obraně.
Někteří z těch, kteří přežili koncentrační tábor nebo se zachránili z pochodu smrti (někdo jiný byl třeba určen místo nich) si to do smrti vyčítají.
Řada lidí, kteří byli ve válce, v koncentráku nebo někoho zabili, má strašné sny.
Někdo není schopen zabít ani zvíře.
Ten, kdo někoho zabil (neříkám zavraždil), tím může být nadosmrti poznamenán. I když to byla jeho povinnost.
Podle Mojžíšových příkazů měl každý Izraelita povinnost stát proti zlu. Zločin, jehož byl svědkem, musel oznámit. K odsouzení bylo třeba nejméně dvou svědků a ti museli vlastní rukou zločince popravit. 

Ježíš nás rozhodně nechce vydávat na pospas zlu! Ale člověk se jen blíží ke spravedlnosti a násilí často plodí další násilí.

Jestli někdo říká, netrestejte děti fyzickými tresty, je zapotřebí se jej ptát, jak si tedy máme počínat. (Někdo mávne rukou: „škoda každé rány …)
Ježíš nás chce vyzbrojit účinnější obranou. To dnes jen načneme.

Zlo někde začíná, klíčí a narůstá. Proto Ježíš varuje před nenávistí; ta nás může zevnitř vyžrat jako červ. (Už závist, nepřejícnost nebo lakota – rodné sestry nenávisti – někdy úplně zničí člověka).
Spravedlivý hněv muže být ctností. I Ježíš se někdy takto hněval. Ale i spravedlivý hněv musíme v sobě krotit a ovládat. 

Ježíš zakazuje násilí, ale není pacifista. Zlu odporoval a odporuje.
Nikdy nikoho nehodil přes palubu. 
Mějme na paměti, že sám Bůh se zastává ponižovaných a ubližovaných. Některými lidmi zatřese smrtí a postaví okamžitě k odpovědnosti za jejich jednání (smrt ovšem není absolutním trestem).

Ježíš nám nabízí účinnější zbraň proti zlu.
Mojžíš, Eliáš, Elíša se ubránili násilníkům, někdy i bez násilí.
I Ježíš je tak vybaven, že nemá zapotřebí používat násilí (v Nazaretě paralyzoval útočníky; vojáky, kteří jej zatýkali, povalil na zem).
(To, že se vydal k ukřižování, má úplně jiný smysl. )

Ježíš nebyl pacifista!

Gándhí byl velikým učedníkem Ježíšovým, i když nebyl pokřtěn. Zlu odporoval. Prohlásil, že kdyby vyčerpal všechny prostředky a nedosáhl účinku, neváhal by v krajní nutnosti použít zbraň.
Ježíš nabídl svým učedníkům svou výbavu. Pokud o ni nestojíme, budeme trpět. Trápení nás má vyburcovat k řešení nouze, ale my křesťané nemáme právo na vlastní řešení.
Nevím, jak vy, já si to musím znovu přestavět. Ukřižování s námi může užitečně otřást.
Znovu se potřebujeme ptát, na kolik důvěřujeme v Ježíšův přístup k životu a ke zlu.

Kdo chce, ať si vyhledá: Mk 16:14-20; J 14:12; napadení Eliáše a Elíši trestným komandem královského vojska. (Třeba se k tomu někdy více dostaneme.)

Pašije nám kladou mnoho otázek. Nechceme patřit k většině, která odpovědi nehledá.

Vigilie a slavnost vzkříšení
Na celém světě o Veliké noci křesťané bdí, naslouchají božímu slovu, obnovují své křestní vyznání a slaví Boží vítězství nad smrtí, nenávistí a hříchem.
Čteme řadu skvostných četní (kdo si je promýšlel, má veliký zážitek, ostatním jsou pobídkou …)
Když jsem si psal s děvčetem, týden jsem nosil její dopis v srdci, promýšlel to, co napsala, a ptal jsem se, co je za napsanými slovy. Tak máme nakládat se slovem Božím (i s lekcí, která nám je po nedělích nabízena.) Písmo je velikým darem (někdy si vyčítám, že jsem si to a to nenapsal), kdykoliv si můžeme číst to, co nám Bůh říká.

Bůh se zastal Ježíše, kterého jsme strašným způsobem ponížili. Už nemusíme „chodit kanálama“ neleží na nás neodpustitelná vina. Zločin zůstane zločinem, zbabělost zbabělostí, ale oběť je rehabilitována a nám je nabídnuta možnost odpuštění. 
Máme tedy veliký důvod ke slavení.

Z naší strany vrcholí slavnost Velikonoc obnovou křestního slibu.
Snad trochu rozumíme, co znamená a obnáší být „kristupodobným“.
Věřit neznamená jen prohlásit, že Ježíš je Syn Boží, nebo bezchybně odříkat poučky z Katechismu. Ďábel nepopírá, že Ježíš je Boží Syn, není hloupý. Ale ďábel Ježíšovi (ani Bohu) nedůvěřuje a nedal se s ním do party, nespolupracuje s ním.
M. Gándhí nebyl pokřtěn a přesto byl velikým učedníkem Ježíšovým, nechal se jím náramně ovlivnit. Já jsem nejen pokřtěný, absolvoval jsem určité zkoušky z teologie, ale netroufnu si říci, že jsem se nechal Ježíšem do takové míry ovlivnit, jako Gándhí. Je to moje bída, ale nechci si na něco hrát. Doufám, že ještě povyrostu.

Několik týdnů jsme se na Velikonoce připravovali i na obnovu svého křestního zasvěcení.
Můžeme-li být hrdí na rodinu, do které jsme se narodili – dostali jsme dobrý základ pro porozumění Bohu. (Těm méně šťastným Bůh nabízí, že je dodatečně domiluje.) Všem nám Bůh nabízí novou urozenost svých dětí: „Izraeli, budeš mým lidem, budeš mi zvláštním vlastnictvím, budeš mou chválou, věhlasem a okrasou, svatým lidem Hospodina.“ (Srov. Dt 26:18-19)
Říkali jsme si, jak se můžeme stát svatým lidem. Jako rodiče zasvětili svůj život dětem, manžel manželce, tak se Bůh dávno zasvětil nám lidem.
Rodiče se snaží předat dětem to, co pokládají za nejdůležitější. Bůh se o to snaží ještě více. Spolupracují-li děti s rodiči, manželé jeden s druhým, rosteme k dospělosti a partnerství. Spolupracujeme-li s Bohem, rosteme k úrovni dcer a synů božích, Ježíšových sourozenců. Bible řekne: „posvěcujeme se“ – odpovídáme na zasvěcení se Boha nám. To je vrchol lidské civilizace. Všechno začíná v jednání s nejbližšími a šíří se dál a dál v odpovědnosti a péči o svěřený svět a životní prostředí, v službě a obraně života. Neznáme větší zdroj k lidskosti. To je víc než jen volnost, rovnost a bratrství. Nehlásíme se jen k právům, ale i k povinnostem.
Říkali jsme si, že k tomu, abychom toho všeho byli schopni, potřebujeme se vzdělávat k rozpoznávání dobra od zla, potřebujeme si pěstovat obětavost, odvahu a statečnost, překonávat překážky, být ohleduplný a pozorný k druhým. Umět se brát za práva druhých i za práva vlastní. Od dětství jsme vedeni k vysokému kurzu vlastních slov, dodržování slibů a závazků, abychom byli důvěryhodnými partnery.
Říkali jsme si, že se neobejdeme bez pevných rozhodnutí: „Kdyby všichni okolo mě selhávali, já neselžu“. Poučeni Petrovým selháním to neříkáme suverénně.
Přátelíme se s Ježíšem a s lidmi stejných rozhodnutí: „Kdyby všichni selhali, já ne“. Přátelství nás ovlivňuje.
Bůh se nám věnuje svou moudrostí a péčí, abychom povstávali ze svých chyb a vytrvali v dobrém. Tak získáváme protilátky, aby nás nestrhl kalný proud davu k otupělosti, hlouposti, zbabělosti a pohodlnosti. To vše patří ke křesťanské sebevýchově a výchově.
Ježíš každému z nás říká: „Kdyby tě všichni opustili, já – tebe – neopustím!“
Říkáme si, že nám v kostele hrozí hra na „jako“. Nechceme se jen tvářit, že věříme v přítomnost Ježíše, že bereme vážně jeho slova, že souhlasíme se vším, co nám říká a nabízí. Chceme si jeho životní styl osvojit, přijmout za svůj.

Každé Velikonoce znovu prožíváme Ježíšovu hodnověrnost a přátelství v nejvýš představitelné míře a odpovídáme na ně obnovou křtu. Nechceme být mluvky. Víra je důvěřujícím vztahem, poznáváním druhého a spoluprací.
Tváří tvář Bohu, katechumenu, kterého křtíme a tváří tvář jednoho druhému, chceme znovu prohlásit, že budeme usilovat o poctivý život i práci, žít spravedlivě a láskyplně doma, v zaměstnání, na veřejnosti, kdekoliv.
Jen prosíme Boha a druhé lidi za shovívavost. Dobře víme, že jsme teprve na cestě a že jsme chybující lidé.
Přijali jsme od Boha život, svobodu a mnoho dalších darů. Jsme za to vděční a chceme se vším dobře hospodařit. Máme svou zkušenost nejen se zlem okolo nás, ale i se zlem v sobě. Proto jsme Bohu vděční nejen za Desatero, ale i všechna ostatní moudrá a život udržující doporučení a pokyny. Nic lepšího bychom pro pěkné soužití s druhými nevymysleli.

Než budeme slavit díkůvzdání (mši), chceme Bohu poděkovat za jeho dary a péči.

Děkování
Bože, Tys nám při křtu otevřel a dalším lidem otvíráš, pramen nového života a přijímáš nás za své dcery a syny.
V. (všichni, kteří chtějí odpovědět): Děkujeme ti, Bože.
Ty, Bože, ve svém Synu Ježíši Kristu sjednocuješ všechny, kdo jsou ponořeni do vody a do Ducha svatého, aby byli tvým lidem.
V. Děkujeme ti, Bože.
Ty vléváš do našeho srdce svou lásku, svatého Ducha, a dáváš nám svou svobodu a svůj mír.
V. Děkujeme ti, Bože.
Ty posíláš křesťany, aby všem lidem radostně hlásali evangelium tvého Krista.
V. Děkujeme ti, Bože.

Vyznání
Víra je důvěřujícím vztahem. Má růst, ale také může slábnout nebo umřít.
Ptám se vás, sestry a bratři: Chcete i nadále důvěřovat Bohu, Otci Nebeskému, Stvořiteli nebe i země?
V. Ano.
Chcete důvěřovat Ježíši Kristu, Synu Božímu, Pánu našemu, který se narodil z Marie Panny, ukázal nám Otce, těšil, pozvedal padlé, uzdravoval nemocné, odpouštěl hříšníkům, dal za nás život, byl pohřben, vstal z mrtvých a sedí po pravici Otcově?
V. Ano.
Chcete důvěřovat Duchu svatému, který z nás vytváří církev pro všechny, věříte v odpuštění hříchů, vzkříšení mrtvých a život věčný?
V. Ano.

Zřeknutí se zlého
Bůh o nás pečuje. Nepřidávat se ke zlu a stavět se proti němu vyžaduje rozhodnost a odvahu. Proto se ptám (sebe i vás):
Chcete žít ve svobodě dětí božích a zříkáte se proto hříchu?
V. Ano.
Chcete, aby vás hřích nikdy neovládl, a zříkáte se proto všeho, co k němu láká?
V. Ano.
Zříkáte se tedy ducha zla a všeho, co působí a čím se pyšní?
V. Ano.

Přijetí sebe a služby druhým
Přátelství druhého – i přátelství Boha nás ovlivňuje, ptám se:
Chcete mít rádi sebe sama, jako vás miluje Bůh?
V. Ano.
Chcete po celý život zemský a po celou věčnost milovat Boha celou svou bytostí a své bližní jako sebe sama?
V. Ano.
Chcete s Kristem nést odpovědnost za dnešní svět?
V. Ano.
Chcete v dnešním světě být s ostatními křesťany světlem, kvasem a solí?
V. Ano.

Všechno toto bohatství se nám dostává. Při křtu jsme byli ponořeni do Boží lásky – do Jména Otce, Syna i Ducha svatého. Ježíš nás ponořuje do lásky Otce, Ducha i do lásky své.
Chceme žít jako noví, zachránění lidé. V nové urozenosti, v nové důstojnosti, aby se nám líbil život a abychom mohli být radostí i požehnáním pro druhé.

Abychom byli schopní být Ježíši k ruce při zachraňování jeho věci ve světě (tam, kde jsme my), dostali jsme Božího Ducha a byli jsme vybaveni jeho dary.
Už na začátku naší existence do nás Bůh vdechl svého Ducha a „rozdýchal nás do rytmu svého srdce“ (říká Jan Heller).
Při biřmování do nás Duch boží znovu a hlouběji vtiskl svou podobu jako obraz pečetidla do vosku pečetě. Chceme tvar toho reliéfu vyplnit svým způsobem života do podoby Krista.

Chceme splnit vynikající úlohu, kterou nám Ježíš svěřil.
On sám nás (nejen dnes) zve jako své přátele a blízké spolupracovníky ke svému Stolu. Co si víc přát?

	2007
Velikonoce 2007       Jan 13:1-20

Kdybych na každý den napsal tři strany, bylo by toho pro vás mnoho.
Zkusím tedy jednu úvahu k Velikonocům.
(Jak je možné, že Jidáš zradil? Píšu to v poslední poznámce. Z Jidášova příběhu se můžeme mnoho naučit.)

Mluvíme o dědičném hříchu a o vykoupení: „Ježíš šel na kříž, aby na sebe vzal naše hříchy. Zhřešili jsme a Ježíš za nás dává náhradou život, abychom my mohli žít.“
Často se takto o Bohu mluví. Jak to říkáte vy?

Představme si, že by nám pan učitel první den ve škole řekl: „Á Novák. Tvého tátu jsem znal, dobře se učil, sedni si, máš jedničku z matematiky“.
Nebo obráceně: „Tvůj táta propadl z matematiky, běž do poslední lavice, máš pětku“.
„Ale Pane učiteli, já chci studovat, chci být stavitelem“. Učitel by přemýšlel a pak by řekl: „Dobrá, tak tu pětku dám svému synovi, který zná matematiku dobře a tobě dám jedničku“. (Nemluvíme často podobně o dědičném hříchu?)
Tvrdíme, že Bůh je spravedlivý a milosrdný, ale neumíme pořádně vysvětlit, jak vypadá spravedlnost vůči Ježíšovi, kterého – podle nás – „Bůh posílá na kříž“.
Stojí nám Bůh za přemýšlení?
Kdybychom svým dětem neuměli vysvětlit, co po nich doma chceme a jaká budou doma pravidla jednání a soužití, tak se jim nebude doma líbit a budou utíkat z domu.
Budeme-li Bohu více rozumět, bude nás přitahovat a dětem budeme schopní vyprávět o kráse Božího přátelství. A nebudeme potřebovat frázi pohodlných: „To je tajemství“.

Od Květné neděle si pročítáme v evangeliích o konci Ježíšova života. Místo lítosti nad Ježíšem máme hledat, co nám chce Ježíš objevit.

Učedníky čekal šok z Ježíšova ukřižování, kterým se (konečně!) zhroutila jejich představa o Mesiáši (silně zabudovaná vyučováním náboženství od dětství). Ježíš se snaží učedníkům pomoci, aby otřes z jeho smrti co možná nejlépe přestáli. Velikonoční večeři prožili učedníci v úžasu a překvapení.

Sneseme my – připustíme si šok z Ježíšova ukřižování – nebo utečeme do zbožného vzdychání?
Sneseme šok z toho, proč šel Ježíš na kříž?

Umytí nohou bylo pro učedníky kulturním šokem, ale šlo o mnohem víc než jen o prokázání veliké pozornosti, o víc než jen zbourání určitých hradeb mezi postavením různých lidí a důstojných a nedůstojných pracích. (Žid mohl jen nežidovského otroka požádat o péči o nohy.)
Za Ježíšovými slovy Petrovi: „Jestliže tě neumyji, nebudeš mít se mnou podíl,“ (srov. J 13:8b)
tušíme, že nejde jen o nějaké smytí prachu.

Ježíš nás chce přivést do božího království (tam panují jiné vztahy, jiné postoje a jiný způsob jednání než jak jsme doposud zvyklí), ale jak přesvědčit přátele, že je třeba se v mnohém obrátit jiným směrem?
Přátelé při sobě stojí ve všem. Prokazují si pozornosti, jsou vzájemně úslužní, ale také si slouží nastavením zrcadla – což není úplně příjemné. Proto, Ježíš učedníkům mytím nohou projevuje službu naprosté nepovýšenosti. 
Důvěřovat v obtížných situacích jsme schopni jen tomu, o kom víme, že nás má opravdu rád.
Ježíš nám od počátku nejrůznějšími způsoby prokazuje svou lásku (až do krajnosti). (Rodiče se také ucházejí o důvěru svých dětí nespočitatelnými projevy blízkosti.) Po zkušenostech s Ježíšem sneseme, co nám říká, nereagujeme na jeho rady jako zastydlí puberťáci.

Ježíš se modlil za Petra: „… aby tvá víra neselhala“ 
Za Jidáše se nemodlil?
Pozornější čtenář si všimne řady Ježíšových pozorností vůči Jidášovi (neodepisujme Jidáše rychle předem, nebo se z jeho příběhu nic nenaučíme).
Jako Ježíš řekl Petrovi, co jej potká, tak upozorňoval Jidáše.
Upozornit na chybu je choulostivé a náročné. I pro takovouto chvíli jsou projevy přátelství důležité. (Je-li třeba někomu říci pravdu, pak hledáme, kdo by byl pro dotyčného přijatelný, na koho ten člověk dá, kdo ho má rád, od koho se nebude cítit ohrožen.)

Ježíš uspořádal pro své přátelé velikou slavnost života a přátelství. Obohatil židovskou velikonoční večeři (ta je větší než naše štědrovečerní večeře) o nový obsah ...
Po ní řekl něco, co nebylo moc příjemné: „Vy všichni ode mne této noci odpadnete, neboť jest psáno: `Budu bít pastýře a rozprchnou se ovce stáda.´ Po svém vzkříšení však vás předejdu do Galileje.“
Na to mu řekl Petr: „Kdyby všichni od tebe odpadli, já nikdy ne!“
Ježíš mu odpověděl: „Amen, pravím ti, že ještě této noci, dřív než kohout zakokrhá, třikrát mě zapřeš.“
Petr prohlásil: „I kdybych měl s tebou umřít, nezapřu tě.“
Podobně mluvili všichni učedníci. (srov. Mt 26:30-35)
Colův překlad místo „odpadnete“ říká „všichni se nade mnou pohoršíte“.

Utečeme třeba ze strachu, jenže apoštolové se nad Ježíšem také pohoršili; Jidáš, Petr, i Jan si častěji mysleli, že Ježíš některé věci pokazil, neudělal je dobře. To oni by jednali jinak! (Často si myslíme, že my víme ledacos lépe než ten druhý. Víte, jaký je rozdíl mezi Bohem a horlivým katolíkem? Bůh ví všechno, ale horlivý katolík to ví lépe.)
Jidáš měl svou představu o tom, jak by to měl Ježíš vést.
Podobně ostatní apoštolové. Sv. Petr rozmlouval Ježíšovi ukřižování, také měl svou představu o dobru, o víře, o Bohu, o Mesiáši.
Každý pokládáme své názory na tyto posvátné věci za nejcennější poklad a nenecháme si na ně sáhnout. (Jako Petr na svou představu o Mesiáši: „Proč bys měl být, Ježíši ukřižován? To je blbost. My tě nedáme, a i kdyby ostatní utekli, já bych s tebou šel i do kriminálu, za tebe dám hlavu na špalek.“)
Nepřehlédněme, že nejzáludnějším nepřítelem není zjevný hřích, ale naše falešná představa o dobru a o Bohu!!
Zbožní všech dob bývají skálopevně přesvědčení, jak si s Bohem dobře rozumějí.
Vícekrát jsme si říkali, že se Ježíš nechal ukřižovat proto, že nemohl jiným způsobem přesvědčit zbožné lidi, jak se s Hospodinem míjejí a jak pro tuto svou namyšlenost nejsou schopni s Bohem spolupracovat.
Zapomínáme, že Bůh vidí některé věci jinak.
Jidáš, natož Petr, byli přesvědčeni, že Ježíš je Pánem tvorstva, že je nezranitelný, kdepak by na něj někdo mohl vztáhnout ruku (o toto přesvědčení opírali o zkušenost zázraků, které na vlastní oči viděli a později dokonce sami konali). Proto apoštolové řadu věcí tlačili podle svého. (My se podobně pleteme Bohu do řemesla, stačí si nás poslechnout).

Ježíš věděl o zaťatosti apoštolů, o jejich neústupném přesvědčení, že jejich víra je v pořádku. Věděl, že jej po zatčení degradují na řadového proroka. 
I kvůli apoštolům šel Ježíš na kříž. Jinak by neprokoukli, v čem se mýlí.
Nepřehlédněme, že i nám má kříž rozbít naši zbožnou představu.
Přiznáváme, že jsme lidé hříšní, ale jsme silně přesvědčení, že naše víra, naše poznání o Bohu, je správné. A oháníme se definicemi víry.

Velikonoční slavností chtěl tedy Ježíš znovu apoštolům vyznat své přátelství a také chtěl využít své poslední možnosti a vyprovokovat je znovu před ukřižováním k přemýšlení. (Jak byl Ježíš z jejich dosahu, už mnohem více mysleli ve svých kolejích.)

„Pohoršíte se nade mnou, utečete.“
Apoštolové nic takového nepřipouštěli, Petr přísahal věrnost. Pak se pokusil Ježíše bránit, myslel to dobře a bylo to špatně (jako když Ježíšovi „rozmlouval“ ukřižování). Pak při zatýkání utekl s ostatními, ale láska k příteli mu nedala, snažil se dostat co nejblíže k Ježíši. Neopatrně, sebejistě, vůbec jej nenapadlo, že by se mohl dopustit nějakého zapření. Zřejmě se Petr po prvním i druhém zapření Ježíše zastyděl, ale možná opět nepřipustil, že by mohl zapřít znovu. Ježíšovo varování se mu nevybavilo. (Zkusme si to sami promyslet.)

Jan byl opatrnější. Také při zatýkání utekl, také měl možná Ježíšovi za zlé, proč neutekl s učedníky. „Vojáci leželi na zemi, jak s nimi Ježíš plesknul o zem. Proč Ježíš neutekl jako my? Proč se nechal zatknout? Proč vojáky nezparalyzoval jako tenkrát v Nazaretě ty, co jej chtěli kamenovat? To si Ježíš snad myslel, že přemluví vojáky? Ježíš měl udělat to nebo ono …“
Nevíme, co se Janovi honilo hlavou – také se pohoršil, také si myslel, co vše měl Ježíš udělat „lépe“!
Ale Jan naslouchal Ježíši více než Petr. Možná proto se pohyboval na dvoře velekněze nenápadně. „Co kdybych něco zvoral, Ježíš nás varoval“.
Nemachroval, proto se mu podařilo proklouznout bez potíží až k popravišti. 
Petr jednal pod vlivem svého „nezapřu tě“. Jan vždy Ježíšova slova vážil víc než ostatní. 
Proto byl Jan Ježíšovi při popravě určitou posilou.
U kříže si Jan prožil své, viděl, co vše se odehrálo, proto také běžel k hrobu první (Petr běžel s ním, jemu pomohlo zapření, už tolik nemachroval).

Ježíšovi se ukřižováním podařilo rozbít falešnou představu apoštolů o Mesiáši, o božím království (už nevyhlíželi pozice ministrů, už viděli, že Ježíš jedná úplně jinak než všichni hodnostáři.)

Měli bychom Ježíšova slova po umývání nohou promyslet a přijmout za vlastní a stěžejní! (to by se v církvi jinak dýchalo):
„Dal jsem vám příklad, abyste i vy jednali, jako jsem jednal já.
Amen, amen, pravím vám, sluha není větší než jeho pán a posel není větší než ten, kdo ho poslal. Když to víte, blaze vám, jestliže to také činíte.“ (J 13:16-17)

Po vzkříšení Ježíš znovu vyhledal své přátelé, kteří se zachovali zbaběle, když byl v největší nouzi a ohrožení. To je další veliký projev přátelství. (Větší než umytí nohou. Kdyby se Ježíš po vzkříšení k apoštolům nevrátil, apoštolové by ani necekli. Řekli by, patří nám to.)
Ježíš nám tedy opravdu projevuje svou lásku až do krajnosti. Od něj si můžeme dát říci. Jeho prosíme, aby nás a naši víru překoukl.
Autor Žalmu 139 žasne nad tím, jak Bůh každého z nás důvěrně zná a jak nám přeje. Proto nakonec říká:
Bože, zkoumej mě, ty znáš mé srdce, zkoušej mě, ty znáš můj neklid,
hleď, zda jsem nesešel na cestu trápení, a po cestě věčnosti mě veď!

Po Ježíšově ukřižování a vzkříšení to můžeme říci teprve.
Ježíš nám daroval svou Večeři za zvláštních okolností (ne v euforii), tím větší má pro nás váhu.
Ježíše stálo jeho přátelství k nám život. Rád jej pro nás dal. Není nic, co by pro nás neudělal.
Můžeme mu důvěřovat. Zvolili jsme si jej za svého milého Učitele a Mistra (to je víc než supervizora).
Ježíšovo vzkříšení nás zbavuje viny. Ne, že by se nic nestalo. Ale poučme se ze svých chyb a z chyb učedníků. Nemusíme skákat z mostu ze svých vin. Zato všechnu ušetřenou energii můžeme věnovat tomu, abychom Ježíši pozorněji naslouchali. O to Ježíšovi jde především. Pak nás může někam dovést.
Zelený čtvrtek

	2022
Zelený čtvrtek       Ex 12:1-8. 11-14       1 Kor 11:23-26       J 13:1-15       14. dubna 2022

„Slyš, Izraeli …,“ je prvním pokynem od Hospodina a první modlitbou Izraelity.
Především naslouchej slovu božímu, hledej jeho smysl a přijímej Boží moudrost do svého života.

Každou sobotu je při společné židovské bohoslužbě vyvoláno sedm mužů k předčítání z Písma.
I o svátcích se čte řada biblických textů, a doma, v synagoze i v ješivě, se židé učí, co k přečteným slovům řekli moudří.
I my máme o svátcích více číst a naslouchat než mluvit v modlitbách.

Velikonoce jsou Svátky božího milosrdenství a daru svobody.
Svobodu nám Bůh dává spolu s nabídkou výchovy k odpovědnosti – máme být božím obrazem, svobodu máme používat ke konání dobra.
O milosti říkáme, že je darem zadarmo daným.

Připomínám, že Izraelité měli svůj podíl viny na zotročení v Egyptě. 
Bez vědomí viny by jejich slavení Velikonoc bylo laciné a pokrytecké.

Bez vědomí našeho opětovného selhávání by i naše slavení bylo pokrytecké.
Pro Ježíše a jeho matku je daleko horší než ukřižování Mesiáše nekonečná řada našich válek, včetně té dnešní.

Jsem rozpačitý z řady modliteb v církvi, ve kterých Bohu radíme, co má dělat za nás.
Znovu připomenu slova ze sobotní židovské modlitby:
„Bože, nemůžeme se k tobě modlit, abys ukončil válku, protože víme, že jsi stvořil svět tak, že člověk musí nalézat svou vlastní cestu k míru v sobě a v bližním.
Proto se k tobě modlíme, Bože, a prosíme tě o sílu, rozhodnost a vůli, abychom konali, místo abychom se jen modlili, abychom byli, místo abychom si jen přáli.“
(Jack Riemer, Likrat šabat)

Jsem viník. Zahanbeně a beze slov stojím před Bohem a vím, že na nic nemám nárok. Nežebrám. Bůh nás neponižuje, nepotřebuje mé plazení u svých nohou.
Posoudí, jsem-li ještě schopen nápravy.
Řekne-li, že jsem už nenapravitelný, přijmu jeho rozhodnutí bez protestů a žebrání.

Ježíš slavil se svými přáteli Velikonoční slavnost.
(U nás se někde rozšířilo uspořádání sederové večeře, ale pokud nepochopíme její smysl, zůstaneme jen u dalšího povrchního náboženského folkloru.) 
Izraelité byli okupovanou zemí vyhlížející příchod osvoboditele. Každý rok v posledních letech Ježíšovy doby se židé čím dál víc těšili, že tak jako Hospodin vysvobodil praotce z otroctví egyptského, tak co nevidět vysvobodí Izraelity z otroctví římského.
„Letos se tak určitě stane!,“ tvrdili i tento rok ti, kteří „vždy všechno přesně vědí“.

Ježíš u slavnostního velikonočního stolu nedal najevo svůj smutek z toho, co se mu nepovedlo. (K tomu se ještě vrátím v getsemanském rozjímání.) A netrápil učedníky, ani sebe tím, že by jim znovu za každou cenu nutil něco, čemu rozumět nechtěli. (Bude je to stát velké trápení, ale co se dá dělat? S naší svéhlavostí nehne ani Ježíš.)

Ježíš odkrýval učedníkům další hluboký smysl velikonočního slavení, které obohatil novým významem.
Uspořádal a daroval jim svatební hostinu Beránka a nevěsty.

Umytí nohou bylo pro apoštoly šokem, ale ten neodmítli. (Ježíš se jen tak nedal: „Petře, nenecháš-li si ode mne umýt nohy, nebudeš účasten božího království.)
Dodneška jsme v mnohém zůstali Ježíšově službě a obětavosti dlužni. (Zvláště my, duchovní, se raději necháme obsluhovat druhými.)
- - - - - - - -

Ke „getsemanskému“ rozjímání.
Ježíšovi se nepodařilo učedníky připravit na další zločin Izraelitů – na vraždu Mesiáše.
Apoštolové Ježíšovi nevěřili, když o tomto nebezpečí včas mluvil. 
Tuto akci už hierarchie rozjela.
Apoštolové se pak z vraždy Ježíše úplně složili. Vyčítali si své selhání; nejen svou zbabělost, ale i svůj povýšenecký postoj k Ježíšovu varování.

Nemusíme se zpětně nutit do Ježíšova smutku tenkrát v Getsemanech – to by byla hra na „jeruzalémské ženy“ z „křížové cesty“. Takovým Ježíš říká: „Plačte nad sebou a nad svými syny, které jste blbě vychovaly.“
Pro Ježíše a jeho matku je daleko horší nekonečná řada válek, včetně ukrajinské, než vražda Ježíše.
(Ježíš se pro ukřižování svobodně rozhodl, neměl děti a nepochyboval, že za pár hodin vstane z mrtvých.)

Opět si všimněme, že s marnotratnými syny všeho druhu žádná domluva, žádné modlitby a žádné „oběti“ nehnou. Zavřeme-li dveře svého srdce na závoru, ani Bůh s námi nehne. Nepoleze k nám oknem.
Nevyrobil si šperhák, který dokáže otevřít všechny zámky.
Bůh naše zneužití svobody respektuje.
Do nebe, do pěkného manželství a rodičovství, do přátelství, nás nikdo na zádech nedonese. Každý musí sám jít pěšky. Nikdo se za nás nenaučí angličtinu, ani hru na housle, ani hru „člověče, nezlob se“.

	2016
Zelený čtvrtek       Ex 12:1-14       1 Kor 11:23-26       J 13:1-15       24. března 2016

(Na letohradských farních stránkách: letohrad.farnost.cz, v rubrice „Průvodce liturgickými slavnostmi roku“ nabízíme texty k porozumění Velikonocům.)

Připomínám, že 90 % náboženského života židů se odehrávalo v rodině. Vědí, že Bůh s nimi není doma méně než v synagoze nebo chrámě. 
Ježíšovo mytí nohou bylo neslýchanou službou, ne pouhým gestem.
Služba Boha člověku nemá hranici. 

Ježíšovo děkování nad chlebem a nad vínem bylo kvalitativně jiné, než u židovských otců, kteří často nad těmito dary děkovali a dodneška děkuji za všechno požehnání od Boha a od lidí.
Ježíš mnohem více než my vnímal krásu světa, důmyslnost stvoření a výbavy člověka.
Souzněl s Otcem jako nikdo jiný. „Já a Otec jsme jedno.“ (J 10:30)
Souzněl s Otcem v myšlení, řeči i jednání.

Velice nás zajímá, co Ježíšova slova: „děkoval nad chlebem, děkoval nad vínem“, znamenala a znamenají.

On sám popsal svůj života jako dobrořečení, oslavu (beracha), jako modlitbu – jako rozhovor a spolupráci s Otcem. „Otče, já jsem tě oslavil na zemi, když jsem dokonal dílo, které jsi mi svěřil.“ (Srov. J 17:1n)
Tato slova modlitby řekl po mytí nohou a velikonoční hostině.
Každá služba (vědomá i nevědomá) je oslavou Boha. 

Stále se učíme pozornosti, žasnutí a dobrořečení za všechno bohatství života. Za vším vidíme osobní pozornost Boha. Dětem říkáme, že ze všech dobrodinců, které vidíme, nám nejvíce slouží naše maminka.
Tátové svým dětem ukazují a upozorňují je, jak mnoho a v čem konkrétně nám maminka slouží a co vše pro nás dělá. To je krásnou úlohou otce. A maminky učí děti ocenit, co dělá pro rodinu a pro společnost táta. Nic z toho není samozřejmostí. S touto vnímavosti pak rodiče společně dětem ukazují na největšího Dárce, kterého sice není vidět, ale jeho péči a přátelství jsme schopni vnímat. Je tak velký, že myslí na každého z nás i na každého broučka. Už dříve než děti začnou chodit do školy, rodiče dětem objevují klíč k porozumění světu, aby děti přijaly: „Pro tebe byl stvořen svět.“
Ve škole budou mít čím dál větší příležitost poznávat, jak funguje stvoření: od galaxií, ročních období, krásy našeho těla a souhrn všech jeho orgánů a částí až po inteligenci buňky a atomů ...
Pak snad děti objeví i největší smysl života: Skrze Ježíše a s ním dotvářet svět a vztahy s druhými do podoby Boha (společenství Trojice) a jeho plánů k vzájemnému porozumění a radosti.

Dětem vyprávíme, co pro nás Ježíšova Hostina znamená, proč nás Ježíš ke své hostině zve. Svou moudrostí a svým přátelstvím nás přitahuje, ovlivňuje a proměňuje.
S Ježíšem chceme dobrořečit Bohu.

Známe záměr Ježíšova života a jeho slavení. Zve nás ke sjednocení s ním a s bratřími. 

Sjednoceni s Ježíšem a s bratřími při Hostině se vydáváme k dalším lidem.
„Mám i jiné ovce, které nejsou z tohoto ovčince. I ty musím přivést. Uslyší můj hlas a bude jedno stádo a jeden pastýř.“ (J 10:16)

V tom jsme v mnohém selhali.

První polovina 20. století nás usvědčila, že naše křesťanství bylo slabé, nedokázalo čelit strašným krutostem válek. Ale společný nepřítel, společné strašné strádání ve válečných frontách a koncentračních táborech – a pak také společný Přítel a společné budování trosek Evropy – otevřelo mnoha křesťanům z různých církví oči. Začali jsme usilovat o ekumenismus. Jenže ti, kteří nebyli ve vězení, na bojištích, v továrnách nebo ve farnostech (ale v palácích), ti, kteří nechodili k výslechům – ti se začali bát o svou výjimečnost a začali brzdit koncilové vybídnutí ke sjednocení křesťanů. Společný Ježíšův stůl s nekatolickými křesťany nám zakazují. Ne na základě evangelií a epištol, ale dle Kodexu kanonického práva (ten vyšel poprvé před sto lety) a podle církevních rubrik. Našich bohoslužeb se někdy účastní lidé z politického života a někteří přistupují ke Stolu Páně. Jim naši nejvyšší Eucharistií poslouží. Nemohou jinak, nezkoumáme „víru“ a morálku toho, kdo ke Stolu Páně přistoupí, neptáme se, zda byl u zpovědi – odpovědnost je na samém, je dospělý. Ale nekatolickému křesťanu, i když víme, že „věří v Eucharistii“, že je výborný křesťan, dobrý rodič, úctyhodný služebník evangelia Eucharistií posloužit nesmíme!
Tak dáváme najevo svou moc.
K politickým celebritám jsme ovšem servilní. 

Papež František nás nezajímá, jeho slova nechceme slyšet. 

Na Ježíše také zákoníci strašně sočili i za to, že se stýkal se Samaritány.
(Už po návratu z babylonského zajetí nedovolili Judejci samaritánům, aby s nimi znovu stavěli Jeruzalémský chrám.) Ježíš uzdravil malomocného Samaritána, ocenil Samařana, který pomohl zraněnému Judejci – to byla skutečná událost, nikoliv podobenství –, vyučoval samaritánku náboženství(!) a tři dny učil Samaritány v Samaří.)
(Salesián Jiří Veselý byl před pár dny, v roce „Božího Milosrdenství“, zbaven „souhlasu“ ke kněžské službě, protože podal úctyhodným nekatolickým duchovním Eucharistii a nechal je podávat Tělo a Krev Páně.)

V ekumenismu jsme selhali, nedali jsme světu příklad domluvy se svými křesťanskými bratřími. Nevedeme ani dialog uprostřed vlastní církve. Jsme nesnášenliví a povýšení. Málo jsme se od Ježíše naučili.
Jak můžeme splnit poslání v současné krizi s utečenci, kteří jsou jiného náboženství?

My, Evropané se bojíme muslimů, protože jsme se sami zřekli svých hodnost a křesťanství. Češi z utečenců už dopředu umírají strachem. (Takovýto strach je u křesťanů známkou nevíry.)
Všichni velebíme svatého Františka, ale už nechceme vidět, jak se František pokoušel o mezináboženský dialog se sultánem. Římské biskupy servilně nazýváme „Svatými Otci“ (stejně jako Boha), ale snahu posledních papežů o mezináboženský dialog přinejmenším vytěsňujeme.

Co jestli od nás – křesťanů – Ježíš žádá (na našem území, ne v islámských zemích) mezináboženský dialog s muslimy?
Věří v jednoho Boha, hlásí se k Abrahámovi a ctí Ježíše. Možná bychom se s nimi shodli na Desateru – zvláště s těmi, kteří utíkají z islámských režimů, aby zachránili holý život.
Ale vysocí preláti se raději opět účastní hostin s politickými zločinci, přesto, že vědí, že s nimi se o Desateru mluvit nedá. Tvrdí, že stolují s těmito zločinci proto, aby je prý nedráždili k pronásledování katolíků. (Totéž tvrdili církevní „diplomaté“ za minulých režimů.) Ježíš nestoloval ani s Pilátem, ani s Herodem, ani s Kaifášem.)

Máme plnou pusu klanění a posvátných řečí o Nejsvětější Svátosti Oltářní, ale nechceme už slyšet, co nám Ježíš ve své Hostině nabízí a k čemu nám má jeho Hostina pomáhat.
Okuřováním, zbožným polknutím a nucením se do zbožných pocitů to nespravíme.
Ježíš do své hostiny vložil celou svou odvážnou lásku a svou obětavost k nám až na smrt. 
	Velký Pátek

	2022
Velký pátek       Iz 52:13-53:12       Žid 4:14-16, 5:7-9       J 18:1-19:42       15. dubna 2022

Ježíšovo ukřižování bylo sprostou vraždou, která měla odstranit nebezpečného proroka.
Bylo krutou pomstou mocné církevní hierarchie za předešlá Ježíšova vítězství ve sporech s velekněžími a klerikály.
My – pohané polití křestní vodou – nevzdělaní v Písmu, jsme z Ježíšovy smrti udělali oběť Bohu; prý přijatelnou pro Boha a nezbytnou k odpuštění našich hříchů.
Judaismus a hebrejská Bible se bez tohoto usmiřování Boha obešla. 

Konečně jsme získali slušný překlad písně o božím služebníku.
(Naše dosavadní „křesťanské“ překlady jsou poplatné teorii o zadostiučinění.) 

1. čtení  Velkého pátku  z knihy proroka Izaiáše. (Iz 52:13-53:12)
překlad: Radivoj Jakovljevič (člen skupiny Ekumenického překladu Bible)

Čtení z knihy proroka Izaiáše.

Hle, můj služebník (doslovně: otrok) nakonec uspěje,
zvedne se, jeho vznešenost zazáří.

Mnozí nad ním strnuli úděsem!
Jeho vzezření bylo nelidsky zohaveno,
vzhled se nepodobal člověku.
Avšak on pokropí mnohé pronárody krví,
před ním si zakryjí králové ústa,
protože spatří, co jim nebylo vyprávěno,
porozumějí tomu, o čem neslyšeli.

Kdo uvěří naší zprávě?
Nad kým se pak zjeví síla Hospodinova?
Vyrašil před Bohem jako proutek,
jak oddenek z vyprahlé země.

Neměl královský vzhled ani důstojnost, abychom po něm toužili.
Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl.
Muž plný bolesti, zkoušený utrpením,
jako ten, před nímž si lidé zakrývají tvář.
Opovrhli jsme jím, nepočítali jsme s ním.

On však nesl naše trápení
a obtížil se našimi bolestmi.
A my?
Mysleli jsme, že je zasažen, ubit a pokořen od Boha.

Jenže on byl proklán naší nevěrností,
zmučen naší nepravostí,
Nespravedlivý úděl snášel pro náš pokoj,
jeho jizvami jsme uzdraveni.

Byl týrán,
ale utrpení bez výčitek přijal,
jako beránek vedený na porážku,
jako ovce před střihači zůstal němý, neotevřel ústa.

Byl popraven bez vazby, bez soudu.
Kdo pomyslí na jeho čest?
Byl vyťat ze země živých,
raněn nevěrností mého lidu.
Byl mu určen hrob se svévolníky.
Když však umřel, byl pohřben s boháčem.

Nedopustil se násilí a v jeho ústech nebylo lsti,
Hospodin dopustil, aby byl rozdrcen
a dal svůj život pro život druhých.

Spatří potomstvo,
bude dlouho živ
a co se Hospodinovi líbí, v jeho ruce se podaří.

Svou moudrostí dopomůže ke spravedlnosti mnohým.
Ponese jejich břemeno nepravostí.

Obdrží úděl spravedlivého,
neboť mnohé zachránil před zkázou.
Aby druhé zachránil, sám sebe vydal na smrt.
- - - - - - - -

S prosbou o překontrolování vracím překladatelům text:
Ježíš za svého pozemského života přinesl s bolestným voláním a slzami oběť modliteb a úpěnlivých proseb Bohu, který ho mohl zachránit před smrtí; a Bůh ho pro jeho pokoru slyšel.
Ačkoli to byl Boží Syn, naučil se poslušnosti z utrpení, jímž prošel, tak dosáhl dokonalosti a všem, kteří ho poslouchají, stal se původcem věčné spásy. (Žid 5:7-9)
ekumenický překlad

Nejen slova „oběť modliteb“ jsou nešťastně zvolená (modlitba – rozhovor s druhým, který není zatvrzelý, není obětí).
Ježíšovu smrt Otec nevyžadoval. Ježíšovo obětavé rozhodnutí nechat se popravit, mu Otec nevymlouval, oceňuje svého Syna.
„Poslušnost z utrpení“ – nazvali bychom tak třeba obětavost maminky při porodních bolestech? – Je poslušnost před Bohem podřízením se rozkazu, nebo souzněním s moudrostí Boží?
Gándhímu, Palachovi, Kolbemu … nikdo nic neporoučel, sami se rozhodli pro obětavé činy.
Proč máme tak zvláštní náboženský slovník?

Ani své přátele nedokázal Ježíš zviklat z falešného sebevědomí vyvoleného národa, který se už měl za nejbližší dvořany Mesiáše – Krále světa. „My jsme pašáci, my dáme světu Mesiáše!“
„My jsme ta pravá (pravoslavná, katolická), jediná, svatá, apoštolská, neomylná církev (synagoga) Ježíše Krista.“

Hned po svatební slavnosti Beránka se svou nevěstou zaútočil lid boží na svého Mesiáše.
(Připomíná mně to pavoučici nebo kudlanku nábožnou, která hned po svatbě sežere svého manžela.)
Tragedii Pašijí stále opakujeme, nejsme o nic lepší než tehdejší Izrael.

Přímluvy v Misálu jsem si dávno opravil (ne z povýšenosti).
Proč jsme kříž začali zdobit a uctívat dodneška nechápu. Pro mě je znamením naší náboženské pýchy a útočnosti. Ano, i znamením Ježíšovy obětavosti – tak daleko jde boží láska.

Proč se zpívá antifona: Tvému kříži se klaníme?
Proč ne třeba: Před tvou obětavou láskou se klaníme.

Místo „Výčitek“ při „uctívání kříže“, nebo při nich bychom mohli vzpomenout na násilí páchané na Ukrajincích.
Nic Rusku neudělali …

Místo křížové cesty si můžeme číst ve zprávách o válce na Ukrajině.
Jsou pro nás děsivější.
Kdysi jeden kamarád, kterého mám rád a vážím si ho, pravil: „Při křížové cestě se píchnu špendlíkem, abych si uvědomil, že to Ježíše bolelo.“ Nesměji se mu, každý jsme jiný.

Kdyby apoštolové uvěřili Ježíšovi, že jejich hierarchie je banda zločinců, jak by se zachovali? O co by se pokusili?

Přinejmenším by se nezhroutili a očekávali by Ježíšovo vzkříšení.

	2016
Velký pátek       Iz 52:13-53:12       Žid 4:14-16, 5:7-9       J 18:1-19:42       25. března 2016

Slušný překlad 1. čtení, viz příloha.

Ježíšovi a evangeliu mnoho dlužíme.

Poučeni Písmem víme, že ne každá modlitba je Bohu milá.
Bůh od nás nechce, abychom se dojímali nad Ježíšovým utrpením.
Bohu i rodičům stačí prosba dětí o odpuštění. Ale pak nás čeká náprava, obrácení se k Bohu a život podle jeho moudrosti.

Ježíšův pozemský úděl změnit nemůžeme, ale můžeme pomáhat jeho bratřím, kteří jsou dnes v nouzi.

V Ježíšově údělu – nespravedlivého pronásledování – se v nějaké míře ocitly miliony lidí.

A v každé generaci si někteří lidé rádi do oběti kopli, někteří plivali, udávali, jiní se dívali stranou, jiní zavírali oči, jiní se vymlouvali, že by museli slyšet obě strany, jiní se vymlouvali, že „nevěděli“, brali ohled na vlastní děti, rodinu, že nemohou protestovat, protože na jejich místo by přišel někdo mnohem horší než oni, že politici byli řádně zvoleni, hierarchie je pomazaná od Boha, má dar ducha svatého, volí menší zlo, atd.
Naše psychologická literatura, filmy a vlastní zkušenosti se zlem – nám starším pomohou v pašijích najít všechny možné typy lidí, kteří zlu přisluhují a také třeba sebe sama.

Mocní a ideologie k prosazení svým záměrů hledají všeho schopné lidi – všimněme si, že nedávají přednost lidem charakterním!
Knížecí dvory používají jako své slouhy ty, kteří touží po funkcích a výsadách. (O našich démonech evangelia mluví.)
I někteří apoštolové toužili po výsluní a moci. Byli vyléčeni vlastním selháním. Díky Božímu milosrdenství může náš hřích působit jako sérum, očkovací látka k našemu prozření a uzdravení.

Konečně se víc mluví o šikaně ve školách … Šikanovat začne pár lidí. Většina má strach, aby se nestala příští obětí, raději mlčí nebo násilí zlehčují.
Není mnoho chlapů, kteří se vzbouřili proti šikaně na vojně nebo v zaměstnání.

Vzpomínáte, jak v Kolíně nad Rýnem o Silvestru došlo k ošklivému sexuálnímu ubližování německým ženám ze strany přistěhovalců? To je samozřejmě neomluvitelné a je třeba viníky potrestat. Ale nejhorší spílání na tyto pachatele jsem slyšel od spolužáků, kteří sami kdysi velice často ve škole osahávali spolužačky. Dodneška se za své jednání nestydí. Rádi se dívají na pornofilmy. Nepřiznají, že by si cizinci z našich filmů mohli myslet, že u nás to tak běžně chodí a že jim dáváme špatný příklad.

K přemýšlení o obětavosti nabízím rodičům pro děti tři příběhy.
Obyvatelé Služátek u Pelhřimova pomáhali za války partyzánům. Když v květnu 1945 přijeli ruští vojáci, sedlák Jan Pavlík jim vyměnil dva páry svých krásných koní za jejich čtyři ubohé schvácené koníky. 

V jedné knížce (tuším od Věroslava Mertla) jsem kdysi četl: „Němečtí vojáci pronásledovali zkrvaveného chlapce. Doběhl ke škole, pan řídící ho rychle ukryl ve sklepě. Viděl vojáky, jak jdou se psy po chlapcově stopě. Zabil svou krásnou fenu německého ovčáka a rozřezal jí břicho. „Hárala se, utekla a někdo jí takhle zřídil“, řekl vojákům. „Proto naši psi šli tak horlivě po stopě“, pravil nacistický důstojník a uznale smekl před krásou feny.

V LN 17. 3. jsem četl o polských manželích Ulmanových. Za války schovávali své židovské sousedy.
Polský četník je udal. Němečtí policisté na půdě domu postříleli všech osm židů. Ulmanovi a jejich šest dětí postříleli před jejich domem a před očima sousedů – na výstrahu. Ti ale dál až do konce války ukrývali 17 židů.

Můžeme s dětmi uvažovat, čeho bychom se my byli schopni vzdát pro druhé?
Jak se připravovat k obětavosti a odvaze?
Psychologové potvrzují, že se ve vypjatých situacích řídíme svým instinktem, ne rozumovou úvahou.
Instinktivní rozhodnutí je ovlivňováno tím, jaké hodnoty vyznáváme a o co se v životě snažíme.
(„Strach z nebezpečí je tisíckrát horší než nebezpečí samo“, říká Daniel Defoe.)

Trénoval se Ježíš – už jako kluk – k obětavosti a odvaze?
Čím a jak?

Kdyby na Květnou neděli a Velký pátek bohoslužba skončila pašijemi, odcházeli bychom domů jako zpráskaní psi.
Ježíš nás zve ke své Hostině – k uzdravení a potěšení.

Příloha:
Čtení z knihy proroka Izaiáše.
Hle, můj služebník nakonec uspěje,
zvedne se, jeho vznešenost zazáří.

Mnozí nad ním strnuli úděsem!
Jeho vzezření bylo nelidsky zohaveno,
vzhled se nepodobal člověku.
Avšak on pokropí mnohé pronárody krví,
před ním si zakryjí králové ústa,
protože spatří, co jim nebylo vyprávěno,
porozumějí tomu, o čem neslyšeli.

Kdo uvěří naší zprávě?
Nad kým se pak zjeví síla Hospodinova?
Vyrašil před Bohem jako proutek,
jak oddenek z vyprahlé země.

Neměl královský vzhled ani důstojnost, abychom po něm toužili.
Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl.
Muž plný bolesti, zkoušený utrpením.
jako ten, před nímž si lidé zakrývají tvář.
Opovrhli jsme jím, nepočítali jsme s ním.

On však nesl naše trápení
Obtížil se našimi bolesti.
A my?
Mysleli jsme, že je zasažen, ubit a pokořen od Boha.

Jenže on byl proklán naší nevěrností,
zmučen naší nepravostí.
Nespravedlivý úděl snášel pro náš pokoj,
jeho jizvami jsme uzdraveni.

Byl týrán,
ale utrpení bez výčitek přijal,
jako beránek vedený na porážku,
jako ovce před střihači zůstal němý, neotevřel ústa.

Byl popraven bez vazby, bez soudu.
Kdo pomyslí na jeho čest?
Byl vyťat ze země živých
raněn nevěrností mého lidu.
Byl mu určen hrob se svévolníky.
Když však umřel, byl pohřben s boháčem.

Nedopustil se násilí a v jeho ústech nebylo lsti,
Hospodin dopustil, aby byl rozdrcen
a dal svůj život pro život druhých.

Spatří potomstvo,
bude dlouho živ
a co se Hospodinovi líbí, v jeho ruce se podaří.

Svou moudrostí dopomůže ke spravedlnosti mnohým.
Ponese jejich břemeno nepravostí.

Obdrží úděl spravedlivého.
Neboť mnohé zachránil před zkázou.
Aby druhé zachránil, sám sebe vydal na smrt.

(Iz 52:13-53:12) překlad: Radivoj Jakovljevič
	Slavnost Zmrtvýchvstání Pána

	2022
velikonoční vigilie a Slavnosti Zmrtýchvstání Pána       17. dubna 2022

Slavíme největší svátky.
Naše obřady Veliké noci a nedělního rána jsou nejbohatší liturgií.
Mimo biblických textů a komentářů používáme k několika rituálům světlo, vodu, vůni oleje a bílé roucho, pokud někoho křtíme.

Světlo, oheň a plamen, jsou jedním z prastarých biblických obrazů Ducha božího.
Světlo plaší tmu, strach a samotu. Setkání s Bohem a s přáteli je pro nás světlem. Oheň přátelství nás hřeje.
Bůh chce přebývat v nás a uprostřed nás.
Přicházíme se nechat rozsvítit Duchem božím (proto přicházíme se svící), necháme se povznést, utěšit se a ohřát v boží Náruči.
Přijímáme přátelství a chceme je poskytovat druhým.

Škoda, že do velikonočního chvalozpěvu nejsou zapojeni všichni.
Už před léty jsem si upravil jeho slova (liturgie není studená konzerva). Uvádím v příloze.
- - - - - - - -

Řada biblických textů nám připomíná přejícnost Boha, jeho lásku, odpovědnost a péči.
Po každém úryvků z Písma následuje zpěv – jásot (ne žalozpěv).

K prvnímu čtení. (Gn 1:1-2:2; Ž 104)
Pro pohany byl svět plný nebezpečí, nemocí, hladu, katastrof, válek a zlomyslných nálad krutých božstev. Proto lidé vymýšleli magická jednání k ovládnutí všeho ohrožujícího nebo se utíkali do nirvány.
Bible je převratná, Bůh se nám představuje v nejvyšší přejícnosti: „Člověče, pro tebe jsem umě a s radostí vytvořil svět.
Zvu tě k životnímu růstu do mé podoby, měj úctu ke všemu, co vyšlo z mé ruky (sedmkrát si Bůh pochvaluje své dílo).
Vládni nad stvořením (pohané některá stvoření pokládali za posvátná nebo za božstva).
Těším se, že se ti život bude líbit.“

K druhému čtení. (Gn 22:1-18; Ž 16)
Abrahám měl s Hospodinem tak velké a dobré zkušenosti, že na něho dal i v krajně riskantní výzvě: „Obětuj svého milovaného syna.“
Letos nám možná – v obětavosti Ukrajinců a jejich synů – ta slova nebudou znít tak nepřijatelně jako jindy.
Abrahám nebyl fanatik, ale byl použitelný pro veliké, společné dílo Boha a lidí.

K třetímu čtení. (Ex 14:15-15:1; Ex 15:1-18)
„Mojžíš nás vede do záhuby, farao je mocným vládcem a božstvem,“ říkali ti, kteří z Egypta nevyšli. Zůstali otroky, svoboda pro ně nebyla důležitá.

K čtvrtému čtení. (Iz 54:5-14; Ž 30)
V žádných jiných náboženstvích není Bůh milujícím ženichem lidí.
Milostná slova se dobře poslouchají …
Proč jsme závratnou roli boží nevěsty dosud nepřijali? Proč se raději popelíme na zemi jako slepice?

K pátému čtení. (Iz 55:1-11; Iz 12:2-6)
Hospodin nám nabízí jedinečnou svatební smlouvu. (Proč jsme ji zaměnili za Zákon?)

K šestému čtení. (Bar 3:9-15. 32-4:4; Ž 19)
Nedaří-li se nám dobře, hledáme příčinu a nápravu. Ve vědeckotechnickém světě tak činíme (například lékaři umějí léčit tisíce chorob), jen ve vtahu s Bohem a v politice stále opakujeme tragické chyby (trčíme v pohanské představě Boha a hloupě volíme necharakterní představené).

K sedmému čtení. (Ez 36:16-17a. 18-28; Ž 42)
Nabídka: „Dám vám nové srdce, vložím do vás svého Ducha,“ trvá.
Nemusíme Boha přemlouvat, sami se máme k té „operaci“ rozhodnout.
Bůh si umí získat srdce těch, kteří o jeho přátelství stojí.
Ostatní zůstávají v poddanství, pod bičem a plněním příkazů (jako třeba v Rusku).

K osmému čtení. (Řím 6:3-11; Ž 118)
(Začátek textu je poněkud zmatečně přeložen.)
Při křtu jsme byli ponořeni do Krista (do jeho lásky k Bohu a lidem). Smrt těla pro nás není koncem. Jsme zachraňováni před ochromujícím strachem. Objevili jsme větší hodnoty než zachování si tělesného života za každou cenu. Poslední slovo má Bůh; přislíbil nám, že nás probudí ze spánku smrti a dopomůže nám k soužití mezi nebešťany – k porozumění a spolupráci se všemi. To je pro nás závratným programem.

K devátému čtení. (L 24:1-12)
Jen ženy přišly k hrobu. Apoštolové zůstali bezmocně sedět se svým zklamáním a výčitkami.
Ježíš vyhledal své přátele, kteří se po jeho zatčení jako přátelé nezachovali. Tak jedná Přítel.

Apoštol Pavel prohlásil: „Ženy ať v církvi mlčí.“ (Srov. 1 Kor 14:34)
Ježíš je jiného názoru, vícekrát poslal ženy jako své velvyslankyně (apoštolky).
Skoro dva tisíce let jsme se drželi pokynu apoštola Pavla (přesto, že se prohlašujeme za církev Kristovu).

Apoštol Petr po svém selhání (když zapřel Ježíše) zkrotl. Tvrzení žen nevěřil, ale šel si k hrobu ověřit, jak to je.

Velikonoční vigilie vrcholí – z naší strany – křestní obnovou.

Židé si při sederové večeři vyprávějí „O pěti synech“ a ptají se, kdo je „praktikujícím“ Izraelitou?
Občas se ptám nekostelových lidí, zda znají nějaké křesťany, kteří jsou hodni toho jména. Často řeknou, že nikoho takového neznají.
(V naší venkovské farnosti se natolik známe, že i nekosteloví občané vědí o řadě příkladných křesťanů.)

Rabín je povinen se nejméně třikráte pokusit zájemce o vstup do lidu božího odradit. Židům jde o kvalitu, ne o kvantitu, o množství. My jsme po dlouhá staletí masově křtili kdekoho. Ovoce známe, je za námi příliš dlouhá řada válek mezi pokřtěnými, z toho dvě světové.
Oprávněně se ptáme, zda bychom měli křtít jen dospělé. Křest dětí se nám – jak je vidět – mnoho neosvědčil.
Kolik našich kostelových lidí umí říci nekostelovému člověku, co z našeho křtu pro nás vyplývá?

Ježíš po svém zmrtvýchvstání několikráte slavil se svými učedníky svou Svatební hostinu, aby učedníci věděli, že úroveň jeho přátelství nijak neklesla.

Příloha:
VELIKONOČNÍ CHVALOZPĚV – EXSULTET

Zajásejte již, zástupy andělů v nebi!
Zaskvějte se v slávě, božská tajemství!

K vítězství tak mocného Krále zazni polnice a zvěstuj spásu!
K vítězství tak mocného Krále zazni polnice a zvěstuj záchranu!
Raduj se i ty, země, zalitá tak oslnivou září a tonoucí v jasu věčného Krále,
pohleď, jak na celém světě rychle zmizely temnoty!

Raduj se i ty, matko Církvi, zkrášlená leskem tak jasného světla!
Raduj se i ty, lide boží, zkrášlený leskem tak jasného světla!

A v mohutném zpěvu lidu ať tento svatý dům Boží zní ozvěnou té radosti!
A v mohutném zpěvu lidu ať tento svatý dům Boží (var. toto shromáždění) zní ozvěnou té radosti!

Vzhůru srdce. Máme je u Pána.
Vzdávejme díky Bohu, našemu Otci. Je to důstojné a spravedlivé.

Vpravdě je důstojné a spravedlivé, abychom neviditelného Boha,

všemohoucího Otce i jeho jednorozeného Syna,
milujícího Otce i jeho jednorozeného Syna,
našeho Pána Ježíše Krista oslavovali radostným zpěvem
a celou vroucností srdce i ducha.

Neboť Kristus za nás splatil věčnému Otci dluh Adamův
Neboť Kristus nás svou láskou přivádí do boží Náruče

a svou krví z lásky prolitou zrušil dlužní úpis dávného hříchu.
a svou obětavostí až na smrt nás přivádí k novému životu.

Dnes je slavnost veliké noci, kdy se zabíjí onen pravý Beránek,
Dnes je slavnost veliké noci, ve které dostáváme novou svobodu

jehož krev posvěcuje veřeje věřících.
a milosrdný Bůh odpouští naši nevěrnost.

To je ta noc, ve které jsi, Bože, naše praotce, Izraelovy děti, kdysi vyvedl z Egypta;
Rudým mořem jsi je pak převedl suchou nohou.

To je tedy ta noc, kdy jas oslnivého sloupu zahnal temnotu hříchu.
To je ta noc, která dnes na celém světě vzdaluje věřící v Krista

od nepravostí světa a od tmy hříchu, vrací k milosti, sdružuje ve svaté společenství.
od lidské svévole a od tmy hříchu, vrací nás k důvěře, sdružuje ve svaté společenství.

To je ta noc, v níž Kristus pouta smrti rozlomil a jako vítěz vystoupil z hrobu.

(Nic by nám neprospělo, že jsme se narodili,
kdybychom nebyli vykoupeni.
kdybychom nebyli zachráněni.)

Ó, jak obdivuhodně se k nám sklání tvá otcovská dobrota!
Jak nedocenitelný to projev tvé lásky:

Syna jsi vydal, abys vykoupil služebníka!
Syna jsi vydal, abys zachránil služebníka!

Vpravdě nezbytný byl hřích Adamův, který Kristus zahladil svou smrtí.
Vpravdě hrozná je lidská nenávist, kterou Kristus zvrátil svou věrností.

Ó šťastná vina, pro kterou přišel Vykupitel tak vznešený a veliký!
Ó šťastní lidé, pro které přišel Zachránce tak vznešený a veliký!

(Ó vskutku blažená noc, ta jediná směla znát čas i hodinu, kdy Kristus vstal z říše zemřelých!
To je ta noc, o které bylo psáno: "Noc jako den se rozjasní"
a "Noc je mým světlem ve všech mých radostech".)

A tak posvěcená tato noc zahání hříchy, smývá viny,
Tato noc nám darovaná zahání hříchy,

hříšníkům vrací nevinnost a zarmouceným radost;
provinilcům vrací důstojnost a zarmouceným radost;

(zahání nenávist, vytváří jednotu srdcí a pokořuje zlé moci.
zahání nenávist, vytváří jednotu srdcí a nad zlem vítězí.)

V této milostiplné noci, přijmi tedy, Otče svatý,

tento chvalozpěv jako večerní modlitbu, kterou ti přináší přesvatá církev,
tento chvalozpěv jako ranní modlitbu, kterou ti tvůj lid přináší,

když rukama svých služebníků slavně obětuje tuto svíci ze včelího vosku.
když rukama svých služebníků rozsvěcuje tuto svíci ze včelího vosku.

(Již jsme slyšeli chvalozpěv na tuto svíci, kterou ke cti Boží rozsvítil planoucí oheň.
Ačkoli se její plamen dělí a rozdává světlo, přece ho neubývá.
Napájí se totiž tajícím voskem, který pro tuto vzácnou svíci připravila pilná včela.)

Ó vpravdě blahodárná noc, která spojila zemi s nebem, člověka s Bohem.

Prosíme tě tedy, Bože, ať tato svíce, ke cti tvého jména posvěcená,
Prosíme tě tedy, Bože, ať tato svíce, ke cti tvého jména hořící,
stále svítí neslábnoucím jasem, aby rozehnala temnotu této noci.
stále svítí neslábnoucím jasem, aby temnotu každé noci prosvítila.
Přijmi ji jako líbeznou vůni a dej, aby zářila jako světla na nebi.
Plamen její ať spatří jitřní Vládce světla.
Onen totiž Vládce světla, který nezná západu.
Ten, který se vrátil z říše zemřelých a jasně zazářil lidskému rodu:
tvůj Syn, Ježíš Kristus, který s tebou žije a kraluje na věky věků.
Amen.

	2016
Slavnost Zmrtvýchvstání Pána       …       Lk 24:1-12       26. března 2016

Ježíš měl jinou výbavu než my, smrti se nebál, na setkání s Otcem se těšil.
(V Getsemanské zahradě se potil krví nad tím, že se mu nepodařilo zachránit Jeruzalém ani odradit pokřtěné od dalších „Osvětimí“.)

Podle teorie o zadostiučinění musel trpět boží Syn, aby nám Bůh mohl odpustit. 
Mělo tříhodinové Ježíšovo ukřižování větší váhu než utrpení nevinných obětí „Osvětimi“? 
Zkuste o tom mluvit před mládeží, která byla na pouti v Osvětimi.
Zapomněli jsme důležitou větu: „Po Osvětimi nelze mluvit o Bohu stejně jako před Osvětimí.“
Neřekl snad Ježíš, že cokoliv jsme prokázali nejmenšímu z lidí, jako bychom jemu prokázali?

Proč se nenamáháme promýšlet výpověď evangelií o významu Ježíšovy smrti?

Když Ježíšovi nikdo nevěřil, že zbožným Izraelitům hrozí (pokud se neobrátí) nepřijetí Mesiáše, přestal se skrývat a bránit.
Na jeho vraždě mělo mnoho lidí svůj určitý podíl. Pokud nahlédli svou vinu a toužili po obrácení, mohli být uzdraveni (apoštoly počínajíc) ze svého jedu. 

Škoda, že Kaifášové, Herodové a Pilátové na sobě žádnou vinu nenalézají. 
Mohlo i jim být odpuštěno, stejně jako nám.

Bohu naše hříchy nezabrání, aby nám odepřel společenství.
Pokud ovšem viník trvá na své nevině, sám se vylučuje. A Bůh jeho rozhodnutí respektuje.

Hříchu, vlastního selhání, se máme ostříhat. K tomu nám pomáhá poznávání a zakoušení Božího milosrdenství a vědomí, že smrt je průchodná. Kdo jiný by se měl více zastávat pronásledovaných než my – Ježíšovi učedníci.
Selhání apoštolů nezrušilo Ježíšovo přátelství. Znovu je po zmrtvýchvstání vyhledal. Neřekl, že se nic nestalo, viděl, jak se stydí, těšilo ho, že jim tedy může nabídnout svou náruč.

Vědomí, že s námi Bůh navždy počítá, je pro nás určující.

I umírání a smrt pro nás mohou být velikou zkušeností – jak mnoho potřebujeme Boha.
Poznáme, jak málo jsme využili jeho pomoci v pozemském životě, s jak hubeným výsledkem před boží Tvář přijdeme. Nahlédneme, jak mnoho Boha potřebujeme pro budoucí vztahy mezi nebešťany.

„Syn člověka musí být vydán na smrt zbožnými lidmi, jinak si budou stále myslet, jak jsou dobří.
A nikdo mu nebude Synu člověka věřit, že třetího dne vstane z mrtvých.“

Apoštolové Ježíše nadobro pochovali.
Jen ženy se nevzdaly své láskyplné služby.
Proto jsou prvními apoštolkami apoštolů.
A my pořád: „Žena ať v církvi mlčí!“ Kolik pyšné nadřazenosti v nás – mužích – stále zůstává …
(Proto si v naší církvi tolik potrpíme na vnější odznaky moci, místo učení se z evangelia a od Ježíše.)

Bůh pro nás vymýšlí stále nová a nová překvapení (Jeho láska není méně vynalézavá než láska milujících rodičů k dětem.) Prozradil nám, že se jeho plány o krásném soužití lidí naplní v nebi.
Máme se na co těšit (a víme na co a jak se připravovat). Překvapením pro nás bude nesmírnost té krásy – porozumění se všemi nebešťany. 
	2. neděle velikonoční

	2022
2. neděle velikonoční       Sk 5:12-16       Zj 1:9-19       J 20:19-31       24. dubna 2022

Ježíš, veleknězem prohlášený za lžimesiáše a zločince, byl Bohem rehabilitován, byl vzkříšen. Poslední slovo má Bůh, ne smrt, ne zlo.
Vina může být odpuštěna, ale následky zla a našich zanedbání tady na zemi zůstávají. 

Na Ježíšově ukřižování se zjevilo, že Ježíšovo varování před smrtelným nebezpečím náboženské nesnášenlivosti a nenávisti nebylo přehnané.
Zachráněný (vykoupený) – je ten kdo jde Ježíšovou cestou (vědomě nebo nevědomě).
Boží péče (požehnání) o nás neslábne, ale Bůh stále počítá s naším podílem služby životu.

K prvnímu čtení.
Ježíšovi učedníci se částečně (a jen na pár let) přestali bát církevní vrchnosti. Veřejně se shromaždovali na nádvoří svatyně a ve jménu ukřižovaného a vzkříšeného uzdravovali nemocné.

K druhému čtení.
Autor knihy Zjevení ví o soužení Ježíšových učedníků (dodneška se nebráníme pronásledovatelům, nevyužíváme Ježíšovy výbavy, (srov. L 4:28-30; Mt 18:28-30; Sk 3:8-12).
Ježíš pro nás – učedníky – nadiktoval knihu Zjevení. Její text je opět vyučováním pro všechny doby (není „věštbou“, jako třeba „Sibylino proroctví“).

K evangeliu.
Co o Ježíšovi tvrdili jeho nepřátelé, kteří ho nechali ukřižovat?
Co říkali apoštolové po Ježíšově popravě? 

Písmo nás učí, jak lze dojít k „víře“ – k důvěřování autoritě: Poznat (co druhý tvrdí), ověřit (si zda neklame) a přitakat mu (je-li důvěryhodný).
Ne každý je ochoten si co nejpřesněji ověřovat své názory.
Slepá víra je nebezpečná.
(Někteří lidé dlouho věřili Hitlerovi, komunistické propagandě. Zemanovi, Okamurovi ...)
Neověřujeme si bezpečnost lanovky, způsobilost operatéra …
Názor na očkování je méně ověřitelný.
Nikdo není neomylný, ale také nejsme bezradní.
Poctivost zpráv na sociálních sítích v dostatečné míře ověřit lze. Na Ukrajinu se dá zajet. Hodnověrnost konkrétních novinářů lze ověřit. „Kdo hledá, nachází.“
Ježíš nám nabízí své vyučování, můžeme se naučit spolupracovat s Duchem božím. 

Chceme-li děti vybavit do života, učíme je rozpoznávat pravdu od lži. Jak si ověřovat důvěryhodnost budoucího partnera, jak si ověřovat důvěryhodnost Boha. Jak poznávat dobrého politika, církevního představeného, učitele, trenéra, katechetu. 
O tom všem můžeme a máme mluvit doma a v kostele.

Evangelia popisují řadu setkání Vzkříšeného s učedníky. Ti doháněli to, co v Ježíšově škole dříve zanedbali. 

Teď, v hrůzách války na Ukrajině zjišťujeme, že jsme včas nerozpoznali zrůdnost Putina, ruského imperialismu a krutosti. Ale nezapomeňme také, že neumíme rozpoznat proroky, Ježíšovy lidi a velikost Ježíše samotného.
Často si volíme do našich institucí lidi druhořadé, podřadné, dokonce i darebáky. O Ježíšovi vedeme zbožné řeči, ale pořádně u něj vyučeni nejsme.
Všimněme si, jak o Ježíši povrchně mluvíme. Máme ho za svého krále, ale bereme jeho jméno nadarmo. Nepoužíváme označení Učitel, protože nás jeho vyučování mnoho nezajímá. Marie Magdalská oslovuje Ježíše po vzkříšení: „Můj Učiteli.“
Zůstali jsme v postoji žebráků, kteří nemají zájem pracovat nebo se vzdělávat. Od bohatého očekávají dary a příspěvky, ale nesnaží se o vlastní povznesení.
Na koho se vztahuje Ježíšovo ocenění: „Blahoslavení chudí duchem.“? To znamená, kdo je lačný po porozumění Bohu a vzdělává se u něj?

Jaké vysvědčení bychom dali jednání učedníků ve velikonoční události?
Nejde o soud, oni sami poctivě přiznali, v čem selhali.
Pro naše poučení potřebujeme vědět, kdo z učedníků se zachoval lépe a kdo hůře. Nehádejme a nevynášejme povrchní hodnocení. A nezapomeňme na ženy. Hledejme příčiny různých postojů Ježíšových přátel. Je to nejen zajímavé, ale především důležité pro porozumění tomu, co zbrkle označujeme za „víru“.

My si pak potřebujeme zkontrolovat svou úroveň Ježíšových učedníků.
Nestačí si říci: „Jsem pokřtěn, chodím do kostela …“
Pro Ježíšova učedníka nestačí říci: „Jsem slušný člověk, pomáhám Ukrajincům.“ Za to mě Ježíš chválí; ale tak přece jedná i hodně nekostelových lidí. Ale co znamená být Ježíšovým učedníkem?
Co od nás Ježíš očekává? Nevolá nás do průvodu „Božího Těla“.
Co nám Ježíš klade na srdce? Jak to, že to často ani neumíme pojmenovat? 

V minulých letech jsme si říkali o významu Ježíšových slov: „Blahoslavení, kdo neviděli a přesto uvěřili“. 

Tomáš si nechtěl ověřit svědectví apoštolů o Ježíšově vzkříšení z Písma – to bylo pro Izraelity největší ověřenou (!) autoritou. 

Ježíš už dříve pečlivě učedníkům vysvětloval, co znamenají slova: „Blahoslavení čistého srdce.“
Takoví lidé jsou pružní, hledají pravdu, spravedlnost, jsou ochotní si přiznávat omyly a chyby. Jsou schopní se nechávat poučit a změnit svůj názor k lepšímu.
Jako nám fyzická nečistota zabraňuje jít do společnosti, jako kultická (rituální) nečistota byla překážkou účasti na bohoslužebném shromáždění, tak „nečisté srdce“ (neústupnost a pýcha) je překážkou k setkání v pravdě s lidmi i s Bohem.

Jak to, že jsme si v mnoha případech přestali rozumět s partnerem v manželství, se sourozenci, s přáteli? Naučili jsme se hledat pravdu a smiřovat se navzájem?
Přijali jsme Bibli jako nejlepší (božskou) učebnici života?
Máme možnost se učit životní moudrosti například na příbězích bratří, kteří se smířili (Izáka a Izmaela, Jákoba a Ezaua, Josefa a bratří).
Máme možnost naučit se hledat pravdu a správně s ní zacházet. 

Kdo je ochoten naslouchat cizímu poutníkovi jako emauzští učedníci, který jim vykládal z Písma vše, co se vztahovalo na zavraždění Mesiáše?
Máme dobře znát příčinu toho, proč si učedníci před ukřižováním Ježíše zacpávali uši, když jim jejich „milovaný Učitel“ vysvětloval, jak to s Mesiášem dopadne.
Jak my vysvětlujeme dětem a vnukům důvod Ježíšovy smrti?
Proč apoštolové překřikovali svého Mistra (kterého považovali za Mesiáše: „Ježíši Kriste, ty ničemu nerozumíš! Tys nechodil na náboženství a neposlouchal jsi, co nás naši rabíni o Mesiáši učili?“ (Srov. Mt 16:15-24)

Až když byl Ježíš umučen k smrti rukama velekněží a Nejvyššího církevního soudu, až tehdy – konečně – učedníci prohlásili: „My už ničemu nerozumíme.“ (srov. řeč emauzských: L 24. kap.) Bez tohoto šoku by si učedníci stále vedli svou.
Proto Ježíš přistoupil na svou smrt – aby otřásl falešnou náboženskou sebejistotou učedníků a vytrhl je z nebezpečné jistoty těch, kteří už vědí „jak to s Bohem je“ a kteří hází klacky pod nohy Bohu a lidem.

„Slepí nemohou vést slepé. Jinak oba spadnou do jámy.“ (Srov. L 6:39) Slepec nemůže řídit autobus.
Lehce připomínám něco z biblického vyučování.

Absolventu Mojžíšovy a Ježíšovy školy se může dostat velikého osvícení a „poznání“.

Lidé se zvědavě ptají kdejakých věstců a čarodějnic co nás čeká a jaký určitý člověk je. Ledaskdo si hraje na prognostika. Jak to, že tito lidé včas nerozpoznali nebezpečné šelmy typu Hitlera a Putina?
Kde byli církevní představení, kteří mají „horkou linku“ na Ducha svatého?
V církvi nevyučujeme jak porozumět prorockému poslání pokřtěných. To není věštěním, ale rozpoznáváním duchů.
Jaké vysvědčení nám – Ježíšovým učedníkům – vystavuje válka na Ukrajině?
Není vyhlašování: „Zastavte válku,“ málo? (Nemáme praktickou autoritu, jsme jen figurami v bizarní církevní parádě zajímající některé fotografy.)

Co jsme se naučili z příběhu apoštolů? Proč opakujeme jejich chyby? Nerozpoznat bezpečí od nebezpečí je životně důležité. Šelmy od těch, kteří jsou nejvýše užiteční. Mesiáše od nebezpečného podvodníka.

Kolik lidí je ochotno si znovu přezkoumávat správnost svých názorů? Máme vysoký počet mučedníků, které jsme popravili kvůli jinému, než tehdejšímu církevnímu názoru. Jako jedni z posledních společenství jsme my – Kristova církev – uznali svobodu slova. Jsme jako feudální a diktátorští potentáti – sami si na svá prsa připínáme nejvyšší řády bez skutečných zásluh („Jsme svatá, apoštolská, neomylná … církev“).

Na druhých vidíme chyby snadněji než na sobě.
Jak dlouho Němců trvala denacifikace?
Jak dlouho nám trvalo přiznání si našich selhání? (Třeba kolektivních vyhnání Sudetských Němců, nebo komunistický teror v 50. letech?)
Dodneška někteří lidé tvrdí: „Milada Horáková se přiznala ke svým proviněním.“
A k válce na Ukrajině říkají: „Zabité Ukrajince hráli herci, hýbali se.“
Mají možnost si na Ukrajinu zajet, ale vymlouvají se: „Proč bych tam jezdil, mám své informace.“
Řada věřících židů také nechtěla uznat, že Ježíš vstal z mrtvých. 

„Ježíš neměl provokovat velekněze Kaifáše,“ namítali někteří. Dnes tento typ lidí mluví podobně: „Ukrajina provokuje Rusko.“ Cožpak nemá právo na náboženskou a národní svobodu?
Kdo nerozpozná své osobní nebo národní selháni, ten nedojde k nápravě, k pokroku, a chyby bude opakovat.

Písmo je úctyhodné. Nemá zapotřebí své světce přikrašlovat. Jejich chyby nezatajuje.
Apoštol Tomáš přiznává, že byl nejvíce těžkopádný. (My apoštoly nesnižujeme, kdo z nás se můžeme Tomášovi rovnat?)
Velebíme pravdivost Bible, není napsána jako nasládlé ideologické životopisy svatých z 19. století.

Hledáni pravdy, dobra a zla je důležitým životním uměním ve vztazích s nejbližšími i vzdálenými.
Bez této dovednosti vedeme války s jednotlivci i s národy. Ten, kdo je přesvědčen o neomylnosti, je nebezpečný, je ochoten kamenovat a křižovat druhé.

Velekněz Kaifáš byl možná přesvědčen o své pravdě. Odstranění Ježíše měl možná za volbu menšího zla.
Zajímá nás, proč se tak zásadně mýlil, nebo jednal tak zvráceně? Přece často vedl bohoslužby ve svatyni? Jenže to mu bylo dokonce k tíži, přispívalo mu to k falešné sebejistotě. Proroci ho nezajímali.
Ani Ježíš s ním nehnul.
Ale se svými učedníky Ježíš hnul. Byli pružní, byli lidmi „čistého srdce“.

	2019
2. neděle velikonoční       Sk 5:12-16       Zj 1:9-11a. 12-13. 17-19       J 20:19-31       28. dubna 2019

Nikdo z Ježíšových nejbližších neočekával Vzkříšení.
Nikdo z Ježíšových nejbližších nevěřil svému Učiteli, že Mesiáš bude zlikvidován lidmi vlastního náboženství, natož církevní hierarchií. 
Proč apoštolové v některých věcech Ježíšovi nevěřili?
K tomu se vrátím.

Říkali jsme si, že je užitečné si porovnat, jak se apoštolové při Ukřižování zachovali. Ježíše po zatčení všichni přestali pokládat za Mesiáše. (Srov. Lk 24:19-24)
Těžko mohu předpokládat, že bych se v podobně náročné situaci zachoval lépe než oni. Proto je důležité si všimnout, kdo z učedníků se zachoval nejhůře, kdo nejlépe. Petr zapřel … Tomáš z věrnosti zůstal s ostatními apoštoly, emauzští učedníci od apoštolů odešli.
Čím to bylo, že se ženy zachovaly lépe než učedníci? 

Ježíš učedníkům dokazoval, že není strašidlo … (srov. L 24:37)
Říkali jsme si, proč všem („emauzským“ učedníkům i apoštolům) znovu dopřál vyučovací biblickou hodinu. (Srov. Lk 24:25-27. 43-48) 

Mluvili jsme spolu, co znamená, že na apoštoly Ježíš dechnul. „Přijměte Ducha svatého.“
Už Jan Baptista sliboval: „Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha (a do ohně).“
Ježíš učedníkům „dopumpoval“ svého Ducha, kterého předtím potratili. (Při každé Hostině nám Ježíš dopřává transfuzi svého Duha – kalich Ježíšovy krve je „nápojem plným Ježíšova Ducha“.)

Přátelství (a láska) unese i zradu. Tomu, kdo lituje své zrady a usiluje o nápravu, tomu může být odpuštěno.
Ježíšovi přátelé svého selhání litovali. Proto jim (i nám) Ježíš říká: „Odpouštějte těm, kteří se provinili vůči vám, litují-li (ne jako Jidáš) a touží po nápravě.“
Tato Ježíšova výzva platí pro nás obecně (tvrzení, že Ježíš ustanovil svátost smíření, je pozdní teologickou konstrukcí), neplatí jen pro zpovědníky.
„Komu hříchy zadržíte, těm jsou zadrženy“ (přesný překlad).
To má vést obě strany k veliké snaze si spory vyříkávat! Kdo zadržuje dech, tomu se nedostává dostatek vzduchu (hebrejské ruach i řecké pneuma znamenají vzduch, vítr, dech a duch). Kdo nese na zádech neúnosné břemeno, je neúměrně zatížen. Kdo něco drží v ruce, nemůže pracovat oběma rukama. Kdo v sobě drží křivdu (i domnělou), je ochromen. Kdo je zatížen vinou, nemá dobré a čisté svědomí, tomu se těžko dýchá. Kdo nemá vyřešené spory, nemůže přinejmenším klidně spát. Škodí mu to na zdraví (nejen tělesném).
Vyříkávání si sporů, smiřování a odpouštění patří k duševní a duchovní hygieně. Zabraňuje přijímání Kristova Pokoje a jeho životadárným účinkům. K tomu srov. Mt 5:21-26.

Dvakráte Ježíš učedníky zdraví s přáním Pokoje (šalom).
Apoštolové vyřizují Tomášovi: „Ježíš ti vzkazuje pozdravení Pokoje.“ „Dejte mi pokoj,“ říkal Tomáš. Zhrzeně trucoval a týden se trápil dál, zatímco se ostatní radovali z Ježíšova vzkříšení.
Tomáš nepřijal, nepustil do sebe Ježíšovo odpuštění a jeho Pokoj. Nenechal se Ježíšem obdarovat. Nechal Pokoj pře dveřmi svého srdce. (Šalom obsahuje a také přináší odpuštění.) Šalom nepůsobí v člověku sám od sebe, vyžaduje od něj spolupráci. Odpuštění a smíření nejen s druhými.
Ovocem „šalomu“ je i odpuštění sobě samotnému. Bez toho nedojdeme k harmonii s Bohem, s druhými i se sebou. (Dnešní poznání našeho celostního zdraví potvrzuje to, čemu nás Ježíš už dva tisíce let vyučuje a vede. S obdivem a vděčností to oceňme.)

O Tomášově chybě jsme mluvili už dříve. (Jeho chybou byla neochota přepočítat si svědectví Písma o Mesiáši.)

Vrátím se k příčině, která způsobila, že Ježíšovi učedníci přestali Ježíšovi věřit.
Nebudeme spěchat. Ježíš několikráte své učedníky varoval: „Hleďte se varovat kvasu farizeů a kvasu Herodova!“
Ježíš nikdy nemluvil do větru. Pokud nerozumíme tomu, co v Písmu přestavuje kvas, doplňme si své poznání.
Některé symboly v Písmu jsou dvojznačné. 
To platí o kvasu. Kvas nám je užitečný při pečení. Ježíš používá kvasící proces jako model pro království boží. „Království nebeské je jako kvas, který žena vmísí do tří měřic mouky, až se všecko prokvasí.“ (Mt 13:33) Učedníci mají být ve světě kvasem, světlem a solí.
Ale některý kvas je nebezpečný. 

„Hleďte se mít na pozoru před kvasem saduceů a farizeů!“ Tehdy pochopili, že jim neřekl, aby se měli na pozoru před kvasem, nýbrž před učením farizeů a saduceů. (Mt 16:6. 11-12)
„Mějte se na pozoru před kvasem farizeů, to jest před pokrytectvím.“ (Lk 12:1)
„Hleďte se varovat kvasu farizeů a kvasu Herodova!“ (Mk 8:14-21)

Abychom pochopili Ježíšovo varování před nebezpečím farizejského a herodeského kvasu, vracím se k Ježíšovým slovům o zabití Mesiáše. Petr Ježíše káral: „Ježíši, co nám to říkáš. V náboženství nás naši učitelé (rabíni) učili, že nás Mesiáš osvobodí od římských okupantů. Kdo chce jít za mnou, zapři sám sebe, vytrhni svůj kůl a následuj mne.“ (Mt 16:24-27) „Pánové rozmyslete si, zda chcete být učedníky rabínů nebo učedníky mými.“ 
Po Ukřižování se učedníci vrátili k rabínskému učení: „My jsme se v náboženství učili, že Mesiáš pobije Římany, Ježíš Mesiášem není, musíme čekat jiného.“

Co je farizejským kvasem? V čem tento kvas ohrožuje nás?

Naši učitelé ve škole, rodiče a učitelé náboženství nám neřekli: „To, čemu vás učíme, není konečným poznáním, je jen přibližováním se pravdě. Každou chvíli někdo bystrý objeví něco nového nebo lépe formuluje naše poznání. 

Každé poctivé hledání, výtvor a činnost vyžadují pečlivý a odpovědný přístup k věci (vytvoření dobrého zákona, prověření a schválení nového léku, mostní konstrukce, atd.).
Proto je důležitá rozprava a slyšení názorů druhého.
Někteří lidé jsou ale přesvědčeni, že už pravdu vlastní. Vytahují se nad „slabší“, diskuse s odborníky se ale bojí.

Ježíš nás vede k zásadě: „Poznat, ověřit a přitakat.“
Písmo je geniálně napsané, ale je potěšující, že naše porozumění Božímu slovu může narůstat.
„Pošlu vám nového Průvodce, Ducha svatého, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl.“ (Srov. J 14:26)
„Duch pravdy vás uvede do veškeré pravdy, neboť nebude mluvit sám ze sebe, ale bude mluvit, co uslyší.“ (J 16:13)
„Proto každý znalec Písma, který se stal učedníkem království nebeského, je jako hospodář, který vynáší ze svého pokladu nové i staré.“ (Mt 13:52)
Moudrost boží v Písmu je nevyčerpatelná, nikdo nemůže říci, že už všemu porozuměl. Jsme teprve na cestě.

V dějinách se stále vyskytují jedinci toužící po moci.
I dav touží po mocných vůdcích, kteří „všemu rozumí a udělají ve všem pořádek“. 

I náboženští vůdcové zneužívají nějakou ideu k získání vlastní moci.
Mnohokráte zneužili hlásání o Bohu (nebo božstvech) k ideologizaci náboženství.
Představení božího lidu Izraele vedli s Ježíšem válku. 

Potřebujeme se ptát, nakolik nevedeme válku s těmi, kteří mluví jinak o Bohu než my. 
Ježíš nám dal osobní příklad, jak se bránit pokušení moci. „Kdo chce být prvním, ať je otrokem všech.“
(Nikomu neříkejte: „Otče, Mistře, Učiteli.“)
Také prohlásil: „Kdo se povyšuje (nad Mojžíše a Ježíše) bude sesazen ze svého trůnu.“ (srov. Mt 23:12)
„Rabínské učení“ není odbytou záležitostí.
Je neštěstím – a mocenskou záležitostí – když někdo bouchá do stolu: „Tady poroučím já.“ „Naše církev je pravověrná.“ „Kdo nevěří, jak my učíme, nechť je vyobcován z církve.“ Tak byli odsouzeni proroci, Mesiáš a mnoho osvícených lidí v řadě oborů.

Co znamená: „Mějte se na pozoru před kvasem farizeů, to jest před pokrytectvím.“ (Lk 12:1) V čem pokrytectví farizeů spočívá? Nešlo jim ani o Hospodina ani o lidi. Sebe pokládali za zbožnější druhých. Svou tradici nadřadili nad moudrost Písma. Tím se povyšovali nad Mojžíše i nad Hospodina. Odváděli lidi na opačnou stranu od Boha. Neposlechli Ježíšova varování. Jejich ovoce se pak ukázalo v příšerné nahotě.

Co míní Ježíš kvasem Herodovým? („Hleďte se varovat kvasu farizeů a kvasu Herodova!“ Mk 8:14-21)
Herodes byl vazalem Říma (jako Gottwald byl vazalem Stalina, Husák vazalem Brežněva, atd.) Chutnala mu moc, rád vládnul, proto kolaboroval. Ale izraelský král má sloužit svěřenému lidu!
Saduceové se snažili o diplomacii s Římem. (Ježíše odporně podstrčili Pilátovi jako vzbouřence proti císaři. Někteří naši kolaboranti nás udávali Státní bezpečnosti.)
Ježíš myslel na všechno. Nikdy nešel na večeři k Pilátovi, Herodovi nebo Kaifášovi. Držel se Otce, to mu stačilo. (Všimněte si, jak ti, kteří se „diplomaticky“ přáteli s mocnými, když jde o zdanění restitucí, křičí: „My hlásáme Krista ukřižovaného.“)

Nejsem lepší než apoštolové, proto si musím dávat pozor na Ježíšovo varování: „Hleďte se varovat kvasu farizeů a kvasu Herodova!“ Takový kvas je životu nebezpečný.
Kvas dokáže prokvasit celé těsto. Klerikalismus se nevyskytuje jen u kléru, ale zasahuje i „laiky“ – dav řve: „Ukřižuj!“

Vyprávějme dětem o Jidášovi. 
Škoda, že Jidáš nedbal na Ježíšova varování před kvasem farizeů. Také si myslel, že je chytřejší než Ježíš.

Bůh a jeho milosrdenství je větší, než si myslíme.

	2016
2. neděle velikonoční       Sk 5:12-16       Zj 1:9-19       J 20:19-31       3. dubna 2016

K 1. čtení.
Apoštolové ušli s Ježíšem velký kus vyučování. Přesto, že Ježíši přitakali téměř ve všem až po Mistrově zmrtvýchvstání, dostali se už před ukřižováním Ježíše na takovou úroveň, že v Ježíšově jménu uzdravovali nemocné. To se jim to hlásalo evangelium.
Málokdo z nás si je schopen přiznat, že je dost pod míru (když neuzdravuje). 

Přijmeme Ježíše coby „kámen úhelný“ (srov. Ž 118:22), od kterého jsme ochotni na milimetr přesně měřit zdivo církve?

K 2. čtení.
Ježíš je První a Poslední, on má poslední slovo a klíče k životu.

K evangeliu.
Apoštolové Ježíšova Ducha potratili. On je vyhledal, a doplnil, „dopumpoval“ jim „pneuma“ – Ducha božího.
„Pokoj“ obsahuje odpuštění hříchů – Ježíš věděl, že je apoštolům stydno, jak se k němu zachovali (z Mesiáše ho degradovali na pouhého proroka – srov. Lk 24:19).
Ohromně se jim ulevilo, to zná každý, kdo ví o svých dluzích (neudělal jsem, co jsem mohl udělat) a o svých proviněních. Právě ve chvíli, kdy se hanbili a pak přijali nezasloužený dar odpuštění – jsou vyzváni, a my s nimi – abychom odpouštěli těm, kteří se provinili vůči nám a stojí o odpuštění (srov. Lk 17:3b-4). 

Pokročilejší učedník ví, co Ježíš vytýkal Tomášovi, a kdo patří mezi blahoslavené, kteří neviděli a uvěřili. (Kdo neví, může se ptát.)

Co pro nás znamená vzkříšení?
Bible vypráví o vzkříšení z mrtvých několika lidí – ti byli vráceni do pozemského života. Pak za nějaký čas také umřeli.

Ježíšovo vzkříšení je jiného druhu …

Co znamená Ježíšova věta z J 11:25-26?

Zbytek Poznámek pošlu odpoledne, budu mluvit o smrti, strachu a nadějí.

Bible vypráví o řadě lidí, které prorok nebo Mesiáš po smrti vrátili do pozemského života. 

Ježíšovo vzkříšení je jiné, ukázal nám, že smrt je průchodná a nemá poslední slovo.
Nepatříme mezi ty, kteří říkají, že se „odtamtud“ nikdo nevrátil. S tímto vzkříšením nemáme vlastní zkušenost, se Vzkříšeným jsme se nepotkali.
Je důležité vědět, do jaké míry můžeme na zprávách z evangelií stavět, abychom mohli být lidmi naděje. 
Chceme-li naším dětem ukázat přínos světla, je důležité jim nejprve ukázat tmu (v našem přesvětleném smogu ji moc nepotkávají).

Smrt a bolest jsou trvalými společnicemi. Podotýkám, že se nesměji lidem, kteří se bojí pavouků, nemohou vidět krev, neřeknu smutnému čtrnáctiletému děvčeti s kterým se „rozešel kluk“: „Pro jedno kvítí slunce nesvítí.“ (Mám úctu k jejímu trápení, a nabídnu jí pomoc.)
Život je tvrdý, nespravedlivý, svět je krutý. Až příliš často hledáme viníka mimo sebe. Každý den Boha posazujeme na lavici obžalovaných.
K Bohu můžeme křičet … maminka se neuráží, když jí dítě při píchání uší nadává nebo jí kopne, když se děcko brání před bolestí. Sami používáme slova některých žalmistů, rozumíme nářku Jeremiáše, Jóba … 
Kdybychom drželi Desatero, svět by vypadal jinak.
Narodili jsme se do porušeného světa.

Sám jsem se narodil jako přecitlivělé děcko.
Praděda, když měl zabít slepici, byl od rána celý nesvůj. Děda zběhnul z 1. světové války, nesnesl střílet na lidi. Táta o koncentráku nikdy nevypravoval – přesto to je „ve mně“.
Nezapomenu na pocit, když jsem jako malý kluk potkal děcko – mrzáčka (tak se o těchto dětech tenkráte mluvilo).
Odmala nesnáším násilí, ubližování slabším nebo posměch na jejich účet. Samozřejmě mě zajímali ti, kteří se druhých zastávali. Přál jsem si, abych měřil dva metry …
Stydím se, že neumím druhému dát přes hubu, když je to namístě. (Myslím si, že by děti měly projít nějakým bojovým sportem: naučily by se ovládat, zbavovat se strachu a zastávat se potřebných.)
Když někdo ubližoval druhému, byl jsem vždy překvapen, že ti silnější a mohutnější mlčeli a koukali vedle.
Skoro celý život jsem se ptal, co to je za lidi, kteří ubližují.
Také jsem ale viděl, že mám svůj podíl na zlu ve světě. Zbabělost je pro mě snad nejodpornější vlastností.

Světlem pro mě byla Ježíšova statečnost a jeho pomoc hříšníkům. Uzdravil apoštoly a pomohl jim dorůst…
(Sv. Peter byl příliš tvrdý na Ananiáše a Safiru, Pavel – coby Šavel – velice ubližoval. Nesnášenlivost apoštolských bratří Jana a Jakuba je v evangeliích vícekrát popsána.) Profesor Zimbardo prokázal, že v náročné situaci se 85 % lidí zachová svinsky. Proto se ptám, na co si mám dávat pozor a jaké charakterové dovednosti si potřebuji osvojit, abych neselhal.

Někteří lidé mně říkají, že se pořád hrabu v negativních věcech. To není pravda, velice se raduji ze života, každému přeji, aby se radoval jako já. Radost mě povznáší a smutek postrkuje k úsilí, aby se neopakovaly všelijaké hrůzy …

Nevytěsňuji zlo okolo sebe. Jednou za totality vyšly básně Josefa Čapka z koncentráku. Prohlížel jsem si knihu: „Nechci to číst, už jsem přečetl tolik knih z koncentráku …“ a šel jsem pryč. Pak jsem si ale řekl: „Ti lidé tam žili a ty o tom ani nechceš číst“, vrátil jsem se a knihu si koupil.

Vytěsňujeme zlo a smrt, v 19. stol. se ve slušné společnosti nemluvilo o sexualitě, ve 20. století o smrti.
Jsme mnohem bohatší než naši předkové, nenadřeme se jako oni …, ale vidíme mnohem více zla ve světě než oni). Hedonismus myslí jen na sebe, nestojí o solidaritu s potřebnými. 

Vzpomínáte, jak minulý režim uklízel stranou někde do lesů ústavy pro děti s postižením? Domovy důchodců zrovna tak. Po převratu mnoho lidí protestovalo, když měly být jejich děti v jedné třídě s postiženými dětmi.
Každému může onemocnět dítě …
Až mi lékař oznámí: „Máte rakovinu“, nebudu se ptát, proč zrovna já?

Nikdy se nesmířím se zlem a se smrtí blízkých …

Co říci rodičům, když jim těžce onemocní dítě …
Co říci rodičům, když jejich syn spáchá sebevraždu, kvůli rozchodu s děvčetem…

Nemoc a smrt jsou zlé, ale zločin, nenávist, lhostejnost, jsou ještě větší ranou na duši. Být rodičem zločince je horší než stát nad hrobem dítěte, které umřelo na smrtelnou nemoc.

Nedávno řekl táta devítiletého kluka, který je těžce nemocný: „I kdyby syn umřel, mnoho pro mě znamená, že ho nepotkalo to, co mnoho dětí.“ (Nacisté za války zlikvidovali půldruhého milionu dětí.)

Nechceme vědomí zla vytěsňovat. Nesmíme dopustit, aby se to opakovalo.

Máme kde brát odvahu. Židovství a křesťanství vedou k praktické pomoci a solidaritě. Prázdný soucit Ježíš odmítá.

Smrt je zlá, ale těšíme se, že jdeme do lepšího. Víme, jak se připravit do společenství nebešťanů.

Prosím Vás, mluvte s dětmi a vnoučaty o smrti, i o své smrti, o budoucnosti, kterou nám nabízí Bůh.
O nebi, že je porozuměním se všemi. Mluvte s nimi, co znamená zmrtvýchvstání. O pádných důvodech našeho důvěřování Bohu.

Nejsme synové smrti, ale vzkříšení. (Každou neděli máme slavit jako vítězství nad smrtí.)

Chodíme do nemocnice, doprovázíme své blízké i cizí. Pohřeb je pro nás slavností navzdory smrti našich těl.
Naši předkové nemohli nemocným a umírajícím poskytnout takovou péči jakou poskytujeme my. Utišující léky, polohovací postel, skvělá medicína … V r. 2015 naše Oblastní charita umožnila 120 lidem umřít doma.
„Neste břemena jedni druhých, navštěvujte nemocné, pohřbívejte mrtvé … Odpouštějte a bude vám odpuštěno.“ – to je ovoce křesťanské kultury.
Byl jsem u řady umírajících, viděl jsem, co pro ně znamená odpuštění hříchů (pro ty, kteří spáchali něco zlého, i pro ty, kteří měli jemné svědomí a tížilo je třeba, že nevykonali, co mohli vykonat).

„Kristus vstal z mrtvých!“
Známe hymny na jeho zmrtvýchvstání … 50 dní po Velikonocích a každou neděli se radujeme z naděje života věčného.

	2013
2. neděle velikonoční       Sk 5:12-16       Zj 1:9-19       J 20:19-31       7. dubna 2013

Co pro nás Ježíšovo vzkříšení znamená? Co z toho vytěžíme?
Uvěřit ve vzkříšení bylo (a je) pracné. Nemáme s ním žádnou přímou zkušenost.

Apoštolové nebyli lidmi kariéry, většinu z nich ale vždy zajímal Mesiáš.
Byli nadšení Ježíšovými názory a jeho pozorností k lidem. Pravda, nedovedli si představit vládu Mesiáše jinak než z Davidova paláce. „Bez krále se žít nedá, všechny země mají své krále.“ (Ježíšovu skromnost pokládali za přehnanou, ale „to se poddá“.) Sami sebe viděli na důležitých postech.
Ježíšovou smrtí se apoštolům zhroutily všechny životní plány a představy.
Těžko nesli, že jim Ježíš zabránil hájit se zbraněmi. („Proč nás k ozbrojení předtím vyzýval?“)
Přetěžko nesli, jak pak od Ježíše utekli. („Já se na to – mučení – nemohu dívat.“)

Vzkříšení vrací apoštoly do hry.
Ale do jaké hry?
„Jak si to Ježíš představuje? Vyrazí převzít moc v královském paláci?“

„Po čtyřicet dní se učedníkům dával spatřit a učil je o království Božím.“
Ještě v poslední chvíli se ptali: „Pane, už v tomto čase chceš obnovit království pro Izrael?“
„Čekejte, až se splní Otcovo zaslíbení, o němž jste ode mne slyšeli. Budete ponořeni do Ducha svatého (jak už říkal Jan Baptista), v jeho síle mi budete svědky v Jeruzalémě a v celém Judsku, Samařsku a až na sám konec země.“ (Srov. Sk 1:3-8)

V naší církvi se stále s nostalgií vzpomíná, jak to v Evropě donedávna bylo. Doufáme, že se to vrátí do dřívějšího stavu. (Proto jsme obnovili církevní poutě a průvody.)
Jako děti jsme zpívali: „Chytil táta sojku, chytila máma sojku, chytil táta, chytila máma, chytily všechny děti, sojka neuletí“.
Do kostela chodil táta, chodila máma, chodili dědeček a babička a druhý děda s babičkou a strýcové a tety a sestřenice a bratranci, a u sousedů také chodil táta do kostela, chodila máma, všechny děti a dědečkové, babičky a bratranci, a u jejich sousedů zrovna tak …
„Jen strejček“, který se odstěhoval do města a vzal si tetu z rodiny, kde se do kostela chodilo jen dvakrát do roka, „ten do kostela asi už nechodí“, říkalo se doma.
Strejček s tetičkou byli hodní. Pak se strejček dal ke komunistům, ale na nás byl hodný pořád. Když přijel do vesnice na dovolenou, do kostela šel.
Jako všichni chytali sojku, tak celá vesnice chodila do kostela! (Až na ty výjimky.)
Všichni byli pokřtění, nebylo koho obracet na „víru“. Jak se děcko narodilo, hned pod křestní vodu.
A pak dodržovat pravidlo tří: Jednou denně (se pomodlit), jednou týdně (na mši) a jednou měsíčně (ke zpovědi).
Zachovávat Desatero a umřít s lítostí na rtech.
Znát hlavní hříchy a vyznání: „Ježíš byl počat z Marie Panny, umučen, vstal z mrtvých, vstoupil na nebesa“.

Jenže svět se otřásal.
Je rozdíl opakovat zbožnou větu nebo se stavět proti zlu.
Křesťané zaměření jen na vlastí spásu nestáli dostatečně proti zlu a pak se staly ty strašné věci 20. století. 

Jan XXIII. a jeho koncil otevřel okno církve, ale pak někteří dědové (i mladí starci) naříkali, že na ně táhne a okno honem zavírali.
Ti, kteří vyšli ven z paláců a kostelů, byli tvrdě okřikováni. (Dělničtí kněží byli zrušeni, kněžím naší podzemní církve bylo nařízeno: „Buď odpřisáhneš poslušnost diecéznímu biskupovi a půjdeš na faru – nebo nejsi nic.“)

Část církevní vrchnosti (prořímská) ale opět našla zalíbení sama v sobě, myslí si, že svět bude naslouchat církevním prohlášením a výzvám s otevřenou pusou.

My „věřící“ si zakládáme na dvou zázracích: Božího Těla a Vzkříšení.
A ledaskdy se díváme svrchu na ty, kteří tyto zázraky nepřijali a tvrdíme: Kdo tyto zázraky nepřijme, přijde do pekla“. 

Osvíceným lidem (nejen v Latinské Americe) v honosných a vyparáděných barokních a rokokových kostelích zhořklo zlato tváří v tvář bídě světa.
Hořce si uvědomujeme, že rozvojové země („chudý jih“) nemohou nikdy dohnat bohatý sever. 

Vítáme slova římského biskupa Františka: „Církev má být chudá a pro chudé“. Má vyjít z paláců a kostelů ven k potřebným.
Nesmí být zahleděná sama do sebe, do své důstojnosti. Církev nemá žít pro sebe, ale má sloužit chudým. Bůh nemá zapotřebí honosných obřadů, Bůh přece slouží lidem. V této službě je velikost a sláva Boha.
Naparovat se umí kdekdo.
Ježíš přišel jako „otrok“ a ukázal nám, kdo stojí na prvním místě. 
Bohu lze sloužit jen v jeho dětech. 
(Už víme, že Bůh nemá žádné nevlastní děti.)

Média se zajímají pouze o církevní show – mají o čem referovat. 
Jenže církev svým materiálním bohatstvím nemůže zaujmout bohatý svět, natož zaujmout chudý svět.

„Co je nejhorší pro církev?“ – zeptala se novinářka pře léty argentinského kardinála Bergogliho:
„To, co de Lubac nazývá spiritualita světáctví – stavění sebe samého do středu dění. To je to, co Ježíš vidí na farizejích, kteří oslavují sami sebe a jeden druhého navzájem.“

Jak má být církev chudá, co znamená být „chudý“, ptáme se.
Na Ježíši to vidíme. Nebyl bezdomovec ani žebrák, mnoho v životě rozdal, nepotřeboval být asketou, zastával se malých a ponížených, sloužil (a občas přijal a ocenil službu druhého). Nad nikoho se nepovyšoval a nikoho neponížil.

Ježíš v blahoslavenství mluví o chudých.
„Chudý“ touží po božím království; nejen pro sebe, ale pro všechny. 
Chudý se zajímá o plačící, odstrčené, zastává se těch, kterým chybí spravedlnost, kterým je upírána důstojnost.
Chudý usiluje o spravedlnost podle božích představ. Touží po poznávání a porozumění Bohu, ví, že je teprve začátečníkem.
Chudý ví, kde získat Pokoj a je šiřitelem, budovatelem Božího pokoje.
Chudý nespoléhá na vnější moc a světskou slávu.
Chudý není přejedený, sytý, nezakládá si na svém bohatství (jakéhokoliv druhu, zbožnosti, důstojnosti, ctnosti, úřadu). 

Mnoho přemýšlivých a obětavých lidí (i nekostelových) nadchl a povzbudil římský biskup František svou lidskostí, chlapskou něhou a nepředstíraným zájmem o člověka. 

Ježíš neřekl při Poslední večeři, pozdvihujte mé Tělo Páně co nejdéle a klečte co nejdéle.
Vyzývá nás: „Vezměte a jezte, vezměte a pijte všichni, nechte se mnou obejmout, pozvednout a proměnit na moje nové Tělo, ochotné k zachraňování vašeho současného nemocného světa.
Nepotřebuji vaše průvody, nepotřebuji vaše líbání kříže ani klečení u Božího hrobu.“

Biskup František ví, k čemu modlitba slouží. Ptal se: „Koho bych mohl na Zelený čtvrtek potěšit? Kdo by mi mohl pomoci, abych sloužil potřebným tak, jak má biskup sloužit?“
Poradili mu a František se vydal mýt nohy do věznice pro mladistvé v Casal del Marmo.
Pochopitelně takové gesto pobouřilo některé církevní hodnostáře a tradicionalisty. Není snadné uznat, že mě někdo předběhl a je poctivějším následovníkem Ježíše, než jsem já.

Vytrhujeme si z Písma jen to, co se nám hodí. „Křtem se nám dostává vysvobození z hříchu“. To je pravda, ale zapomněli jsme na Ježíšova další slova: „Budu vás ponořovat do ohně a do Ducha svatého.“
Ježíšův učedník sestupuje s Ježíšem do nebezpečí, aby zachránil a vynesl tonoucí ve zlu.
Ježíš byl ponořen do smrti, mnoho lidí, kteří se postavili zlu, přišlo o život.

U nás dospělé křtíme ponořením obličeje do umyvadla (i v umyvadle lze člověka utopit).
Křestní ponoření ukazuje nebezpečí a riziko stavění se zlu (riziko projití „Rudým mořem, rozbouřeným Jordánem). Svět je nespravedlivý a život je někdy krutý. V životě někdy procházíme nebezpečím.
Ale křest je také ponořením do Boží náruče. Přijetím Boží náruče. Bůh nás objímá a slibuje nám, že nás bude ze zla vždy zachraňovat.
Ježíš řekl, že si bez nás nedovede představit svůj život. Dal nám slovo, že nás probudí ze spánku smrti.
O tuto záruku jsme proti zlu silnější. Proto se s Ježíšem odvažujeme do nebezpečných míst a situací, tam, kde jsou jeho bratři ohroženi.
Tak má vypadat chudá církev, tak má sloužit chudým.

Svět nutně potřebuje záchranu a naši pomoc. S Ježíšem sbíráme odvahu k boji proti zlu. Potřebujeme se cvičit v odvaze. 

Naše křesťanství nelze zúžit na víru ve dva zázraky – na zázrak Ježíšova vzkříšení a na zázrak Božího Těla. (Tím se nemůžeme mnoho chlubit, to nepopírá ani ďábel.)
Nestačí jen nehřešit, vyznáváme svou vinu i tam, když jsme nevykonali, co jsme měli vykonat.

Zmrtvýchvstalý vyhledal své přátele, přinesl jim dobrou zprávu a obdaroval je odpuštěním.
Nesmírně se jim ulevilo. Osvobodili se od strachu, dostali novou kuráž. Začali chodit za potřebnými a chudými – i do Šalamounova podloubí v jeruzalémském chrámu (na „nepřátelské území“ Ježíšových vrahů).

	2010
2. neděle velikonoční       Sk 5:12-16       Zj 1:9-19       J 20:19-31       11. dubna 2010

Apoštolové byli z Ježíše nadšení a vážili si Ježíšova pozvání k učednictví. Ale i oni v něčem Ježíšovi nevěřili. Podávají nám o svém selhání poctivé zprávy. Přiznávají své chyby. Nezakrývají, že je ženy předběhly v důvěře Ježíšovi, byly pružnější než oni.
To my od událostí, ve kterých apoštolové selhali, utíkáme. Zakrýváme svou vlastní nahotu zbožnými girlandami. 
Máme pro to své důvody, kdybychom přiznali, že selhali apoštolové, těžko bychom se mohli tvářit, že jsme dál. Raději odvádíme pozornost od kritických míst a provozujeme hru na dokonalé.

Velikonoce nás zase vracejí k základní otázce – nakolik bereme Ježíšova slova vážně. Potřebuje se tedy k jednání apoštolů vracet a porovnávat, kde stojíme my. Jen tak můžeme o kousek povyrůst. Důvěřování Bohu je procesem na dlouhá léta.
O Velikonocích mohli apoštolové složit maturitu. Petr říká: „Nevím, jestli si můžeme dát čtyřku na vysvědčení“.
Ukázalo se, že i apoštolové podcenili Ježíšovu výzvu k obrácení. Tvrdošíjně se drželi svých naučených představ o Mesiáši (z hodin náboženství). Ani Ježíš s nimi nehnul.
O tom všem jsme už mnohokráte mluvili – ale Velikonoce nás opět zvou nejen ke slavení, ale také k poctivé inventuře pečlivosti svého naslouchání Ježíšovým názorům.
Abychom na Ježíšově velikonočním slavení (každá neděle je velikonočním slavením) nebyli jako maloměšťáci, hrající si „na úroveň“. Nechceme, aby náš náboženský život byl kýčem, předstíráním.
Když to píšu, samozřejmě myslím především na svou povrchnost a omlouvám se vám, kteří máte k Bohu už ryzí vztah.

Ježíš „musel“ být ukřižován! Ničím jiným se mu nepodařilo rozbít falešnou představu o „Mesiáši“ učedníkům, Nikodémovi, Josefu z Arimatie a dalším slušným lidem. Vyčerpal před tím všechny možnosti. 
My tvrdíme, že Ježíš byl ukřižován proto, aby usmířil spravedlnost a Boží hněv. Dokonce se oháníme povrchním citováním vět z Písma. Nadvakrát se tak rouháme Bohu.
Jestlipak se Ježíšovi podaří rozbít naši suverénnost? Že bychom my byli bystřejší než učedníci?
Já si to o sobě nemyslím.

Apoštolové a učedníci Ježíše opustili. Nejen fyzicky. Přestali mu věřit – a to je horší. Podle nich ztroskotal. 

Tak, jak Ježíš učedníky vyučoval, dávali mu postupně za pravdu, ale v něčem si přece jen ponechávali ducha rabínů. To se jim stalo osudným – pak si to velice vyčítali – i kvůli nim se tedy Ježíš nechal popravit. Až po otřesu z ukřižování dovolili Ježíšovi, aby jim „otevřel mysl“ pro další porci Ducha božího.

Na nás je, abychom si srovnali s apoštoly krok. 
Abychom se zřekli svých povrchních a zaostalých názorů a uvolnili další místo Duchu božímu.
Co znamenají slova Vzkříšeného: „Pokoj Vám“?
Slovo má velikou účinnost u těch, kteří jsou otevření.

Padesát dní budeme slavit Velikonoce (a každou neděli) a zároveň se budeme připravovat na letošní svatodušní svátky. Nejde o to, kolikrát a v jak velikém počtu budeme zpívat: „Přijď ó Duchu přesvatý“. 
Na Zelený čtvrtek jsme si každý mohl pročítat (nebo kdykoliv jindy), jak Ježíš připravoval své přátele na přijetí Ducha: „Přímluvce, Duch svatý, kterého pošle Otec ve jménu mém, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl“ (J 14:26). Ale.

„Duch nás naučí a připomene“ – ne, udělá za nás.
Jak nám připomene a naučí?

Ježíš od začátku připravoval učedníky na spolupráci s Duchem (dokonce Jan Baptista řekl: Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha).
Ale, kdo nenaslouchá Ježíšovi, tomu Duch nemá co připomenout. Bez práce nejsou koláče. Kde nic není, ani Duch boží (nejen čert) nebere.
Z toho pro nás něco plyne. Kdo má, toho Duch také vybaví svou mocí – aby se prosazovala Ježíšova věc v našem životě a okolo nás.

Uvedu praktický příklad.
Komunisté nám kdysi velice mluvili do života. Kazili mravnost národa, podporovali rozvody (rozvedená máma dřela, aby uživila děti a neměla už čas na politiku), snažili se ovlivňovat naše děti a odváděli je od Boha. 
Dnes máme vnější svobodu a Bůh nám – stejně jako Izraelitům po vysvobození z egyptského otroctví – nabízí pomoc, abychom včas dokázali rozpoznávat dobro a zlo.
Volba a snaha žít podle moudrosti Boží je už jen na nás. Nadávat na poměry je snadné, ale jak budeme žít?

Na ulici křičela máma na svou holčičku: „Ty, kurvo jedna, neser mě, nebo ti rozkopu píču“! (Ta máma nebyla nějaký zjevný vyvrhel. Kdož ví, proč je taková?) Nejde mi o laciné pohoršování se.
Všímáte si, jak vulgárně mluví i děvčata ze základní školy? Čím to je?
Na jaké pořady v televizi nechávají rodiče své děti dívat? I naši lidé z kostela.
Asi dvakrát jsem se chvíli z psychologických důvodů díval na jakýsi zábavný pořad na Nově s Gencrem a Suchánkem. To je tak vulgární!
Zřejmě se to mnoha lidem (i některým kostelovým) líbí a nechají se na to dívat děti.
Včera mě ale potěšili jedni manželé, říkali, že do tohoto uvedeného pořadu přišel pan Zimovčák (vyrábí starý typ kol a jezdí na nich) a prý ty dva chlapy znemožnil. A náš Václav Faltus je prý vůbec nepustil k řeči. To je malý příklad toho, jak můžeme přispívat k lepší atmosféře ve společnosti a jak si cvičit svou odvahu.
Kolikráte jsme pochválili televizi něco dobrého? Nebo protestovali proti něčemu zkaženému?

Proč lidé stále podceňují náročnost soužití v manželství nebo výchovy svých dětí?
Proč se tak málo držíme Ježíšovy úrovně? Jak obstojíme v náročných situacích, kdy možná půjde o mnoho?

Kdo stojí o Ježíšův pokoj, kdo touží o poctivou spolupráci s Bohem?

	2007
2. neděle velikonoční       Sk 5:12-16       Zj 1:9-19       J 20:19-31       15. dubna 2007

Po zátopách se chytří lidé ptali, zda se dá předejít tomu, aby voda nenadělala příště tolik škod.
Po světové válce se někteří se ptali, jaké chyby tu hrůzu způsobily.
Po Ježíšově smrti si apoštolové udělali inventuru své víry. Velikonoce nás zvou k něčemu podobnému – uprostřed krásné atmosféry Ježíšova vítězství nad všelijakou naší zabedněností.

Ježíšovo ukřižování bylo pro mnohé šokem. Ježíšovi přátelé byli velice slušní a věřící lidé, ale jejich úroveň a zbožnost jim nepomohla v náročné situaci, nedokázali se zastat pronásledovaného přítele. Ani oni, ani my si takhle hrdinství nepředstavujeme.
Nevíme, v jaké míře měli učedníci strach, ale evangelia mluví hlavně o jejich ztrátě víry v Mesiáše. Dost rychle přestali Ježíšovi důvěřovat. A to je Ježíš upozorňoval na řadu základních slabých míst v jejich očekávání od Boha. Mysleli si, že Ježíš přehání. Čekali od Boha něco jiného, než co nabízí.

Apoštolové sami o svém selhání píší. Upozorňují na své chyby a na své náboženské fráze.
Například prosili: „Pane dej nám více víry.“ Taková slova vypadají moc pěkně a pokorně.  Ale jsou zásadním neporozuměním víry (ta je poznáním a vztahem). 

Ženy jednaly jinak než apoštolové. Proč?
Ženám u Ježíšova hrobu řekli dva muži v zářícím rouchu: „Proč hledáte živého mezi mrtvými?
Není zde, byl vzkříšen. Vzpomeňte si, jak vám řekl, když byl ještě v Galileji, že Syn člověka musí být vydán do rukou hříšných lidí, být ukřižován a třetího dne vstát.“
Tu SE ROZPOMENULY NA JEHO SLOVA, vrátily se od hrobu a oznámily to všecko jedenácti učedníkům i všem ostatním. (Lk 24:5-9) Ženy nebyly tolik pokaženy učiteli náboženství, nechodily do školy. Nebyly si tak jisté jako jejich muži, tím, že „vědí, jak to je“. Když Ježíš vzal do učení i ženy, byly mu velice vděčné a víc na něj daly.

Apoštolové přiznávají: „My jsme slova, která nám andělé vzkázali (vzpomeňte si, jak vám Ježíš řekl, když byl ještě v Galileji, že Syn člověka musí být vydán do rukou hříšných lidí, být ukřižován a třetího dne vstát, srov. Lk 24:11), pokládali za ženskou hysterii.
Nad Ježíšovými slovy jsme mávli rukou. Ano, dříve jsme si mysleli, že Ježíš je Mesiáš, ale po ukřižování jsme měli za to, že to byl omyl. Kde je Ježíšovi konec? Málem byl pochován do hromadného hrobu se zločinci.“

Oddaný apoštol Tomáš dopadl ještě hůře. Nechtěl diskutovat nejen s ženami, nejen s emauzskými učedníky, ale ani s apoštoly. Nechtěl přemýšlet o Ježíšových slovech, ani nad Mojžíšem a proroky. A Mojžíš a Proroci – to bylo tenkráte Písmo (Nový zákon ještě nebyl), kterým se všichni zaklínali.

Emauzští, na rozdíl od Tomáše, si nechali od neznámého pocestného vysvětlit: „Jak jste nechápaví! To je vám tak těžké uvěřit všemu, co mluvili proroci! Což neměl Mesiáš to vše vytrpět a vejít do slávy?" Potom začal od Mojžíše a všech proroků a vykládal jim to, co se na něho vztahovalo ve všech částech Písma.“ (Lk 24:25-27)

Jakou hodnotu má vyznání: „Pán můj a Bůh můj“?
Vypadá to od Tomáše hezky, ale nespěchejme.
Slova: „Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“, jsou nezřídka vrcholnou náboženskou frází. Přijde-li řeč na důležitost porozumění a ověření tomu, co vyznáváme ústy, ne zřídka slýcháváme: „Nedá se všechno změřit, všechno zvážit, blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“.
Někteří si myslí, že „věřit“ znamená přijmout tu věc na základě milosti a ne na základě rozumu, jak si to kde kdo představuje. (Pětiletý vnouček lehce uvěří babičce, že Pán Ježíš vstal z mrtvých. Nebylo by ovšem dobré, kdyby babiččino tvrzení stačilo vnukovi za dalších patnáct let.)

Jak to vlastně bylo s Tomášem? Večer po Ježíšově vzkříšení se vrátili „emauzští“ (poté, co ráno odešli) a říkali: „Viděli jsme Pána, mluvili jsme s ním…“

Na začátku nikdo z apoštolů nevěřil ženám, které se od hrobu vrátily s podivuhodnou zprávu o hrobu a o vzkříšeném. Malovali si před ženami kolečko na čele. „Ta slova se jim zdála bláznovstvím“ (srov. Lk 24:11). Jen Petr a Jan se běželi podívat k hrobu.
Kleofáš si zase „sahal na hlavu“ – směrem k Janovi a Petrovi. A pak strčil do svého kamaráda: „Jdeme domů, tady se všichni zbláznili.“ Cestou si, díky zablokované paměti (což byl zřejmě zásah boží), nechali od cizího pocestného vysvětlit, jak o Mesiáši mluví Písmo (když jim totéž před ukřižováním Ježíš vykládal, pokaždé mu skákali do řeči, že je to jinak).
Dobře naslouchali a reagovali – proto se jim Ježíš dal poznat.
Byli schopni rozhovoru a hledání.
Okamžitě se vrátili: „My jsme viděli Ježíše na vlastní oči“.
Apoštolové, vyjma Petra a Jana, opět kroutili hlavou: „To je nesmysl“.
Ježíše, které se uprostřed nich objevil, pokládali za strašidlo. 

Až pak jim mohl „otevřít mysl“ – ukázat, že jeho smrt nebyla nešťastnou náhodou, že o tom všem je v Bibli řeč. Konečně jim vše zapadalo do sebe a docházel jim smysl toho všeho.

Tomáš při tomto setkání nebyl. Po návratu mu všichni učedníci říkali: „Ježíš opravdu vstal z mrtvých“.
„Dejte mi pokoj, dokud si nesáhnu, neuvěřím“.
Tomášovo prohlášení ale nebylo projevem touhy mít ověřené náboženství, ale odmítáním opozičníka. Byl už v odmítání poslední. „Tomáši, my jsme nejen Ježíše viděli, ale jeho zabití a vzkříšení skutečně odpovídá Písmu.“
„Dejte mi pokoj, všichni jste pomatení, vlezlo vám to na mozek, někdo si to vymyslel a vy se tady tím nesmyslem utěšujete.“
Slova, „dokud neuvidím....., dokud nevložím...“, jsou tečkou za: „Dejte mi pokoj s těmi povídačkami, dejte pokoj s Proroky, dokud si nesáhnu, nebudu se s vámi o Ježíši bavit.“
To je odmítnutí!
Tomáš neřekl: „Chlapi, to co říkáte vypadá nedůvěryhodně. Koukejte to dokázat! Já si to musím ověřit.“
Ježíš chce, abychom víru měli ověřenou. Proto před apoštoly všechno dokazuje z Písma.
(Jestli Bůh někdy trpí naši neověřenou víru, pak proto, aby nám dal šanci se do nebe dostat. Je to „lacinější vstupenka“ do nebe – ovšem na horší místo.
Víra, kterou člověk převezme, přesto, že ji nemá domyšlenou, je velmi levnou vstupenkou!)

V čem byla chyba Tomáše a apoštolů? Oháněli se, jak věří, že Ježíš je Mesiáš, ale když jim (před ukřižováním) Ježíš vykládal o smrti Mesiáše: „V Písmu je o tom řeč tam a tam …“, apoštolové si biblický text nenalistovali.

Petr a Jan se pak alespoň šli podívat k hrobu. Když viděli uklizený hrob, přemýšleli. Kdežto ostatní dále tvrdili: „Nějaké vzkříšení je nesmysl“.

Kleofáš se svým kamarádem odešli z party učedníků (nemá smysl tady zůstávat, když Ježíš není Mesiášem; ještě nás tady velerada zatkne). Ale na cestě se pustili do diskuze o Ježíšovi s „cizincem“.
Tomáš debatu o Ježíši, Mojžíšovi a Prorocích odmítl vést. Nebavil se ani s Kleofášem, ani s Petrem a Janem, s žádným apoštolem. Nechtěl diskutovat o Bibli, měl svůj názor a hotovo.
Kleofáš a ten druhý byli ochotní si opravit svůj názor (že Ježíš není Mesiášem). Byli duševně pružnější než Tomáš. Petr a Jan se šli podívat ke hrobu, zatímco ostatní seděli a užírali se zklamáním.
Jak to, že někdo přistoupí na diskuzi s cizincem a jiný není schopen se o Mesiáši bavit s kamarády?

Emauzští i ostatní apoštolové chtěli Tomášovi diskusi s Ježíšem zopakovat. („To jsem měl na mysli, když jsem byl ještě s vámi a říkal vám, že se musí naplnit všechno, co je o mně psáno v zákoně Mojžíšově, v Prorocích a Žalmech.“ Tehdy jim otevřel mysl, aby rozuměli Písmu. Řekl jim: „Tak je psáno: Kristus bude trpět a třetího dne vstane z mrtvých.“ Lk 24:44-46)

Ježíšova slova: „Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“, tedy platí o Petrovi, Janovi, Kleofášovi a jeho společníkovi. Ti byli duševně pružní, jedni se šli podívat k hrobu, druzí se nechali od cizince! poučit, co je v Mojžíši a Prorocích napsáno o Mesiáši.
Tomáš je protipól, člověk s klapkami na očích. Nechtěl si nic ověřovat. Co se ve škole naučil mlel a mlel své, a když mu někdo chtěl něco vysvětlit na vyšší úrovni, Tomáš opáčil: „Já jsem se to ve škole učil takhle“. (Nepřipomíná nám to naše jednání?)

„Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“, jsou Petr, Jan a emauzští, kteří se nepotřebovali srazit se s Ježíšem, nepotřebovali dostat z Ježíše strach, nepotřebovali zažít šok „ze strašidla“. Petrovi a Janovi stačil uklizený hrob, aby začali přemýšlet dál. Kleofášovi s jeho kamarádem stačila diskuse s „cizincem“, aby poznali pravdu.
Tomáš odmítl, má svoje názory, má svou pevnou víru, jak ho to naučil jejich zbožný rabín. Nechce nic na své víře měnit.

Argumentuje-li nám někdo s Tomášem, jak nakonec úžasně vyznával: „Pán můj a Bůh můj“, těžko mu vysvětlit, že se velmi plete. Ježíš přece Tomáše plísnil za jeho nepružnost a klapky na očích.
Zatímco si Tomáš zacpával uši, emauzští nutili pocestného: „Příteli, dopověz nám to. To, co říkáš, je hrozně zajímavé. Proto: „Blahoslavení, kteří se nepotřebovali srazit s Ježíšem tváří v tvář a byli schopni si opravit svou víru“.

Všichni židé, včetně apoštolů, se přece v náboženství učili: Mesiáš je nezranitelný.
A Ježíš jim do ukřižování nemohl vysvětlit, že je to jinak.
Jak jsme jim podobní!

Apoštolové neřekli: „Ježíši, pan rabín nám v náboženství říkal něco jiného, dokaž nám, že máš pravdu ty a ne pan rabín. Byli by „blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“.
Potřebujeme si vyřešit svůj přístup k Bohu dříve než se s ním setkáme, abychom se ním pak neminuli. Bůh je jiný než co si o něm myslíme.

Setkání s Ježíšem po vzkříšení bylo pro apoštoly dost zahanbující, zřítila se jim jejich povrchně vystavěná víra. 

Blahoslavený, který neviděl a uvěřil, aniž se musel setkat s tím nepříjemným, zahanbujícím a otřesným poznáním, že tolik odporoval poznání Božímu.
Ježíš se namáhá a já si umanutě držím ruce na očích a zacpávám si uši: „Dejte mě pokoj, já nechci nic slyšet. Nebudu přemýšlet, do ničeho mě nenuťte.“
Nedávno jsme si všímali co znamená: „Blahoslavení chudí a běda bohatým“. (Někteří si myslí, že se bez toho obejdou. Raději si vykonají nějakou pobožnost než by přemýšleli, co nám Ježíš říká.)
„Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“, je podobně klíčový přístup.

Kdo to pochopí, tomu svitne a rád se k tomu vrací. Chceme se přece setkat s Ježíšem bez strachu, bez obav, otřesu, bez zbytečného zahanbení. Bez zbytečného „očistce“.
Očistec může být příjemný jako škola v přírodě nebo nepříjemný jako škola v kriminále. V očistci se musím doučit to, co jsem nevěděl a neuměl. Budeme-li mít klapky na očích jako Tomáš, tak ten očistec bude velmi „blízko“ pekla, nebo velmi „blízko“ nebe, pokud budeme mít tu mentalitu Petra, Jana nebo Kleofáše.

Nezaměňujme své pocity víry s tím, zda dokážeme v krizi dát na Boha více než na sebe.
Abrahámovo rozhodnutí obětovat Izáka je nám provždy příkladem toho, jak vypadá „víra“.
Jestli sv. Tomáš dokázal po Ježíšově vzkříšení jednat jako Abrahám, pak jeho slova: „Pán můj a Bůh můj“ odpovídají Božímu přátelství.

Evangelijní příběhy byly napsány pro nás.
Bible je učením (vedoucím) ke svobodě dětí božích. Potřebujeme osvobodit od více spoutaností, než bychom si mysleli. Sešněrovanost našich představ o Bohu sem patří. (Opět připomenu: Víte, jaký je rozdíl mezi Bohem a horlivým katolíkem? Bůh ví všechno, ale horlivý katolík to ví lépe.)

Nad to vše ale nepřehlédněme, že Ježíš je milým učitelem. Jinak by toto vše bylo pro nás velice tíživé.
Ve velikonoční prefaci říkáme: Skrze Krista vstoupila do světa Boží radost.
Bůh se raduje, že se mu podařilo získat lidi. Ježíš si získal naše srdce. Chceme se mu podobat.
	3. neděle velikonoční

	2022
3. neděle velikonoční       Sk 5:27-41       Zj 5:11-14       J 21:1-19       1. května 2022

Každý rok si opakujeme, že nás Ježíš svými setkáváními s učedníky učí jak se setkávat se Zmrtvýchvstalým.
Ježíš k učedníkům nepřicházel ve své první podobě, neboť: „Co je viditelné očím, je nepodstatné, správně vidíme srdcem.“
Jsme stvořeni do podoby Boha. Máme v sobě vykreslovat, vytvářet podobu boží a také se máme učit hledat boží obraz v druhých (škoda, že Hitlerové a Putinové podobu boží v sobě začerňují).
I v těch, kteří nám pomáhají svou prací, připravují nám snídani, i v těch, které pozveme k jídlu, se můžeme setkávat se Vzkříšeným Kristem.

Hledáme, co jsme se od Ježíše už naučili a co jeho vyučování dlužíme? 

K prvnímu čtení.
 –	Velekněží a mocní z farizeů po vzkříšení Ježíše trochu zkrotli, viděli, že apoštolové ve jménu Ježíšově uzdravují nemocné a došlo jim, že ten, kdo je schopen uzdravovat, má také moc někoho chromit. 
Svou vinu nepřiznali a ze svých vedoucích pozic neodstoupili (dávno měli zmrzačené svědomí).

Bylo správné, že apoštolové neobvinili církevní předáky z vraždy nevinného, nezbavili je moci a nesesadili je z trůnu? 
Nevydávejme takové jednání za ctnost, je to nerozumné, neodpovědné a slabošské.
Později se nám vždy vymstí.
Však i velekněží začali za pár let Ježíšovy učedníky krvavě pronásledovat.

Nerozumím slovům: „Apoštolové odcházeli z velerady s radostí, že pro Ježíšovo jméno směli trpět“. 

Nedokázali apoštolové Ježíšovo odpuštění úplně přijmout? Nenechali se úplně uzdravit z tíhy své viny? (Není samozřejmé si – po té, co nám odpouští Bůh – odpustit sami sobě. A případně netrestat sebe sama.)

Proč později apoštol Petr nepřiměřeně a nespravedlivě zakročil proti Anániášovi a Safiře? (Srov. Sk 5:1-5) Co nezdravého v Petrovi zůstalo, že manželům nepřiměřeně ublížil?

Jak se z toho máme poučit? (Těžko si mohu myslet, že jsem lepší, nebo šikovnější než Petr.)
Pokud šikanovaný nedostane nebo nepřijme pomoc, snadno sklouzne k šikanování a ponižování slabších.

K druhému čtení.
I z biblických textů si často vybíráme ty sladší než trpké. Máme raději slavnosti než pracovní dny (i dětem se prázdniny více zamlouvají než školní vyučování). Nemusíme si to vyčítat, ale k dospělosti patří také radost z práce, užitečnosti a odpovědnosti.
Ani Bůh nelenoší, velice rád tvoří a slouží. (Učí nás pracovat i slavit.)

To, že Bůh nakonec shromáždí nespočetné množství ponížených u svého „trůnu“ na věky, je pro nás zdrojem veliké radosti, útěchy a osvobození od našich vin – neboť i my máme podíl na zlu, na vyplakaných slzách a na prolité krvi ponižovaných a utrápených. Ale to rozhodně neznamená, že máme mlčet ke lži a násilí. („Bez práce nejsou koláče.“) Ten, kdo nechce pracovat a nepracuje, ten není oprávněn slavit s pracanty pro boží království.

Úryvek evangelia dojde až k pověření Petra k pastýřské službě. Co pastýřská služba obnáší, známe. 

Petr zřejmě říkal Ježíšovi: „Mám tě rád“, jiným tónem než když před ukřižováním sebejistě tvrdil: „Pane, s tebou jsem hotov jít i do vězení a na smrt!“ (L 22:33)
(Přemýšlím o svých vyznáních Ježíšovi ...)

Ježíš pak Petrovi předpověděl, že zůstane pod míru – nebude se bránit a nechá se zabít.
(My opět Petrovi jeho mučednictví připisujeme k velkým zásluhám. Kdyby se Petr nenásilně ubránil, velice by svědčil pro Ježíše, víc než prolitou krví.)

My jsme omylem mučednictví začali pokládat za nejvyšší stupeň následování Krista.
Přitom víme, že Jan a Ježíšova matka (nejlepší Ježíšovi učedníci) zemřeli přirozenou smrtí. 
Nejsme dobrými Ježíšovými učedníky, jsme zbabělí, lumpům trpíme jejich surovosti a bezohlednost a nezastáváme se ponižovaných.
Mlčení ke zlu je spoluprací s pachatelem.
(Kariéristé všech druhů jsou drzí, mají ostré lokty a nezajímá je ani charakter, ani boží věc.)

Pro pochopení naší lidské osobnosti mluvíme o čtyřech archetypech muže a ženy.
Ježíš je krásnou a harmonickou lidskou osobností. Zkusme popsat jeho archetyp „bojovníka“, pomůže nám to k sebevýchově našeho učednictví. Kdy a jak se Ježíš statečně choval?

Za minulého režimu se mnoho lidí bázlivě krčilo (jako dnes Rusové v Putinově říši).
Na Letné v r. 1989 jsme se nadechli svobodného vzduchu a zakoušeli hrdinský pocit. Nechceme ale svobodu opět vyměnit za mísu čočovice. Statečnost je třeba si osvojovat, trénovat si ji.

Ježíš, hrdý a svobodný Syn boží ví, že je milovaný Hospodinem navždy.
Žehná nám – to znamená, svědčí nám, že i my jsme milované dcery a synové boží.
Jeho požehnání je pro nás velikým darem, ujišťuje nás o přízni Hospodina.

Celá boží služba (bohoslužba) svědčí o spolehlivosti boží péče o nás.
Dvě ukrajinské paní odcházely na faru pečovat o ukrajinské děti (naši farníci tam připravují školku pro jejich děti) a prosily mě o požehnání. (Byl jsem příjemně překvapen, nikomu modlitbu nevnucuji a nemrhám jí. 

My, dospělí, víme o obětavosti našich rodičů (v prostředí nebešťanů jejich láska k nám narostla a vytříbila se). Jejich přízeň je pro nás krásným, narůstajícím bohatstvím.

Je pro nás důležité poznávání a přijímání Ježíšovy obětavosti k nám – až na smrt a až za hrob.

Čím víc Ježíšovo přátelství poznáváme a zakoušíme, tím víc jsme posilováni pro službu božím dětem, Ježíšovým sestrám a bratřím.

Naše vyznání: „Ježíši, mám tě rád,“ vyslovujeme s bázní před Bohem (vysvětlovali jsme si, co to slovo „bázeň před Bohem“ znamená).

	2019
3. neděle velikonoční       Sk 5:27b-32. 40b-41       Zj 5:11-14       J 21:1-19       5. května 2019

Na dnešní neděli jsme si domluvili, že Bohu poděkujeme za naše manželství.
Bůh nám říká: „Jsem jako TátaMáma, jako váš Ženich a Manžel.“
Dává nám nejen moudrý návod, jak budovat krásné vtahy, ale svým přátelstvím nás obdarovává a ukazuje, jak milující jedná s milovaným. K tomu nám navíc nabízí jedinečnou pomoc (včetně svého odpouštění).
Bůh nás svou láskou vybavuje „kapitálem“, abychom v lásce druhým měli z čeho rozdávat.

Od Ježíše se učíme synovství a jak být dobrým partnerem v manželství. (To on umyl nohy apoštolům, to on po vzkříšení vyhledal své přátele, po jejich selhání.)
Od Boha se učíme rodičovství.

(Pro děti je důležitý příklad dobrých rodičů.) Bůh s námi jedná ještě víc štědře a osvobozujícím způsobem.

„Izraeli, až poznáš, jakou láskou tě mám rád,“ říká nám Hospodin, „zamiluješ si mě celou svou bytostí.“

I my jsme se vydali cestou poznávání a zakoušení lásky Boha k nám. 

Zopakujme si, co nás Ježíš po vzkříšení učí.
Setkáváme se s ním nejen v potřebných („Co jste prokázali kterémukoliv z potřebných, prokázali jste mně.“ Srov. Mt 25:31n). Ale on se s námi setkává v těch, kteří nám slouží.
Magdaléna nepoznala vzkříšeného Ježíše podle podoby, hlasu, chůze, ani svou intuicí, ale podle toho jak mile s ní mluvil. Nikdo jiný s ní nemluvil tak pěkně jako Ježíš.
Emauzští poznali Ježíše podle toho, jak jim vykládal Písmo a při slavení jeho Hostiny (nikdo nebyl tak skvělým Učitelem jako Ježíš, nikdo jiný jim neříkal při hostině svatební slib).
Rybáři ho poznali podle Ježíšovy pomoci při práci. On jim připravil snídani.
(„Podoba není nejdůležitější, správně vidíme srdcem,“ říká liška v Malém princi.)
Zkušenost ze setkávání s Ježíšem je důležitá, máme si ji pěstovat.
Skrze toho, kdo nás těší, se můžeme setkávat s Kristem. Skrze toho, kdo s námi jde kus těžké cesty, skrze toho, kdo nás uvádí do boží moudrosti.
Skrze toho, kdo nám slouží (kdo nám připravuje snídani).
Při slavení jeho Hostiny.

I my máme možnost – skrze projevy své lásky – dopřát druhým lidem setkání s Kristem.

To vše má mimořádný význam pro naše manželství. Říkali jsme si, že když maminka chová nebo kojí své dítě, slouží svému milovanému dítěti, ale zároveň slouží Ježíšovu sourozenci. Stíráme-li podlahu, může to být zároveň poctou Bohu (uklízíme nejen pro to, aby se nám lidem doma líbilo, ale aby se u nás líbilo i Bohu – jsme u něj doma, Bůh u nás doma není o nic méně než v kostele). Všechno, co konáme dobrého, může být k boží oslavě.
Jsme Bohem milovanými dcerami a milovanými syny, ale i my sami můžeme svůj život a sebe sama povyšovat na úroveň božích dětí.
I my můžeme být prodlouženou rukou Ježíše, jeho druhým já.

Ježíš svým učedníkům připravil snídani, udělal oheň a upekl rybu (neptáme se, zda chleba koupil, dostal nebo jej upekl), slavil s nimi svou Hostinu (do té patří i agapé, k tomu apoštolové přidali ryby ze své práce, ze svého úlovku).
Slova: „Vzal chléb, vzal rybu a dával jim,“ jsou speciálními slovy Ježíšova slavení.
Říkali jsme si, že první křesťané, když neměli po ruce víno, slavili někdy Eucharistii třeba s chlebem a rybou nebo s medem a rybou. To my si ve svém scholastickém a potridentském myšlení vůbec nedovedeme představit. 

Někdo se děsí, když použijeme při slavení Eucharistie jiné slovo (to nemusí být neúcta, nepečlivost nebo svévolnost, „cochcárna“) – slavení Ježíšovy Hostiny není bílou magií.
Kněžskou můrou bylo, zda byla svátost platná. A ta platnost prý záleží na přesně vyslovených slovech a úkonech. Toto se sledovalo více, než zda přeskočila jiskra mezi slavícími a Bohem – „vždyť jsme přinášeli oběť Bohu“.
Ale jak může být Bůh spokojen, když jsme jeho slavnosti zůstali dlužni svou otevřenost a spolupráci?

Co je platné, je-li jídlo dobře uvařené, ale my se mezi sebou pohádáme. Jídlo se dostalo do našeho žaludku, ale mezi stolujícími nepřeskočila jiskra přátelství.
Co je platné, že mají manželé spolu sex, ale nebylo by to setkání milujících – těch, kteří se předhání, kdo druhému poslouží (udělá mu snídani, kdo je ochoten se pro druhého přetrhnout – „Toto je moje tělo, které se pro vás vydává“).

„Kdo nerozpoznává, že druhý patří do Ježíšova nového Těla (kdo třeba svévolně vylučuje někoho od Stolu Páně) – jí a pije sobě odsouzení.“ Srov. 1 K 11:26-30
Co by bylo platné, kdyby byl proměněn chléb a víno, ale nebyli bychom proměněni my? Nás chce Ježíš proměňovat, v nás chce bydlet a přebývat uprostřed nás.

Už naše běžné jídlo má své kouzlo a sílu. Po jídle, natož po slavení, máme jiný pocit než před jídlem.
Tím větší kouzlo, krásu a sílu má Ježíšova Hostina.
Kdybychom neodcházeli z bohoslužby jiní, než jací jsme přišli, zahodili jsme boží dar. Kdybychom odcházeli se zlostí, pak jsme zmařili boží obdarování, které nám Bůh nabídl. (Někdy žasnu, co všechno lidé při mši sledují svým farizejským okem, místo toho, aby se nechali unést boží láskou „ke stropu kostela“.)
V Ježíši nás Bůh učí „krásnému milování“.
Už u Ezechiela mě uchvátila slova: „Šel jsem kolem tebe, uviděl jsem tě, a hle, byl právě tvůj čas, čas milování. I rozprostřel jsem na tebe svůj plášť, přikryl jsem tvou nahotu. Pak jsem ti přísahal a vešel s tebou v smlouvu, je výrok Panovníka Hospodina, a stala ses mou.“ (Ez 16:8)
A Ozeášova slova: „Provázky lidskými jsem je táhl, provazy milování, byl jsem jako ti, kdo jim nadlehčují jho, když jsem se k němu nakláněl a krmil jej.“(Oz 11:4)
Kdo tato slova zná (a také z Přísloví 5:19), tomu slova Ježíšovy Hostiny znějí úplně jinak: „Jste mou nevěstou, dávám se vám, chci s vámi být jedno tělo a jedna duše“. Nic závratnějšího jsem nikde jinde neslyšel a nezažil. (Kdepak „zpřítomnění Ježíšovy popravy“.)

To vše, celý Ježíšův život, je nám i pro naše manželství a vztahy v rodině ohromnou zásobárnou lásky.
Zažijí-li děti doma věrnost a přátelství mezi rodiči, jsou jinak vybaveni pro život než děti manželů, kteří se nesnášejí.

Toužíme ve svém manželství – a snažíme se o to – být co nejvíce dní schopni opakovat druhému svůj svatební slib. Kdo z nás nezažil, že nám to některý den nejde přes rty, protože jsme momentálně „ve-při“?
Ježíš nás uchvacuje svou láskou, každý den je schopen nám (s radostí) říkat svůj závratný svatební slib. (Ježíš váží každé slovo; není mluvka, není lichotníkem, natož svatebním podvodníkem.)

Kdo si všímá Ježíšových slov a jeho činů vůči nám, kdo jeho přátelství přijímá, je proměňován do jeho podoby. Pak může a má z čeho obdarovávat ty, ke kterým je Ježíšem vysílán.
Že to nejde automaticky samo, víme každý ze své zkušenosti.
Víme, jak voda kapkou po kapce, vytváří krásu krápníku.
Ježíš nás chce trpělivě, láskyplně a něžně přivádět k lásce k druhým. Partner v manželství je (má být) pro nás tím nejbližším člověkem, na kterém se lásce učíme. Bůh nám k tomu žehná.
Ježíš nám k tomu nabízí transfúzi svého Ducha.

Ježíš nám neubližuje, nic nám nedluží, nikdy na nás nešetří.

Nezkoumejme vyčítavě na prvním místě, co pro nás dělá partner, ptejme se: „Co pro něj mohu udělat já“? To je Ježíšovský způsob. Tím si získal naše srdce.

	2016
3. neděle velikonoční       Sk 5:27-41       Zj 5:11-14       J 21:1-19       10. dubna 2016

Dost často si všímáme, že jsme nevěstou vzkříšeného Beránka!
Je na každém z nás, do jaké míry jsme tento dar, tuto výsadu a čest objevili a přijali.
Dnešní texty k tomu využijeme.

Nabídka být boží nevěstou je závratná, ale není lacinou záležitostí. Chceme být nevěstou odpovídající ušlechtilosti našeho ženicha a nelitujeme námahy, abychom toho dosáhli. 

K 1. čtení.
Ježíš je Knížetem Pokoje, nerozděluje. 

Pokud někdo tvrdil nebo tvrdí, že Ježíš rozdělil židy, farnost (náboženskou obec), rouhá se.
To my se můžeme s Ježíšem míjet. 

Slovům: „Více je třeba poslouchat Boha než lidi“, snadno přitakáme, ale pro Ježíšovy učedníky to znamenalo postavit se proti hierarchii. Bylo to podobné jako třeba při reformaci.
Obdivuji odvahou učedníků, prošli nebezpečím, smutkem, bolestí, pomluvami, osočováním, záští a nakonec mučednictvím.
Ježíš ani jeho učedníci nezakládali „novou církev“, byli vyloučeni, vyhnáni.
Představení církve je osočili: „Chcete na nás přivolat pomstu …!“. To nebyla legrace, bičování (40 ran bez jedné) bylo „na neschopenku“.

K 2. čtení.
Beránka, jsme zabili my, lidé! Navíc ho stále trápíme a stále je zabíjen v mnoha bratřích.
„Zaslouží si nejen moc, bohatství, moudrost a sílu, čest a slávu“ (to mu my nejsme schopní dát), ale náš Beránek si ovšem zaslouží nevěstu odpovídající jeho ušlechtilosti.
Hlásíme se k práci na sobě. Každou neděli znovu a znovu slaví Beránek svatbu s námi – nevěstou.

K evangeliu.
Ježíš podruhé obdaroval učedníky úspěšným rybolovem. Tentokráte bohatším způsobem.
(Po zkušenostech, jak na něj apoštolové v některých věcech nedali, si mohl pomyslet: „Když jste tak chytří, lovte si sami.“)
O co byla Ježíšova pomoc bohatší než první rybolov?
 –	Připravil jim snídani. 
 –	Ubezpečil je, že nepřestali být jeho nevěstou.

I my patříme do nejvybranější společnosti – mezi Ježíšovy učedníky a přátele. Jsme jeho nevěstou. Velice bohatou nevěstou!
V čem a jak?

Za pár neděl naši třeťáci poprvé přijmou pozvání k Večeři Páně.
(Děvčata budou ustrojená podobně jako nevěsty, kluci budou mít také pěkné šaty, aby děti věděly, že na svatbu – do kostela, se chodí v pěknějším ustrojení než jinam.)
Příští neděli děti dostanou úkol spočítat všechny náklady na nedělní oběd, včetně mzdy těm, kteří vaří. Pak se zeptají rodičů, jak dlouho na nedělní oběd každý z nich pracuje. (Povím jim, že to nejpodstatnější bohatství se spočítat nedá.)

Vás, dospělé tuto neděli prosím, abyste si spočítali, kolik Vy jste každý dostal od svých rodičů.
Povím, proč Vám tento úkol nabízím.

Potkávám lidi, v dětství zneužívané a šikanované (někdy vlastními rodiči) často opuštěné rodičem (po rozvodu).
Například: Kluk neměl v tátovi patřičný vzor. Hodná maminka nemůže dětem tátu nahradit. Táta se před pár roky oběsil. Mladík byl zneužit pedofilem. Školu nedodělal, nepracoval, dostal se do vlivu mafiána a dealera drog. Kluk není zlý, ale naivní a měkký. (Někteří z takových nešťastníků pocházejí ze zbožných rodin. Ale kde chybí otcovský vzor, pevnost a řád, zbožnost to nespraví.)
Mladíka dealer drog několikrát zbil, ponižoval, zatáhl do trestné činnosti …

Pokud tito nešťastníci mají alespoň jednoho hodného rodiče, navrhnu jim aby počítali, kolik dostali od svých blízkých. Aby viděli, že přes bídu, kterou zažili, jsou velice bohatí, a aby v životě nešli pod svou cenu.

Navrhuji dnes i vám, abyste také zkusili počítat … Znovu si všimneme svého bohatství, jak bohatou „nevěstou“ každý jsme. (Příliš mnoho boháčů si myslí, že jsou žebráci.)
Počítat budeme v dnešním kurzu. Za dobu, kdy nás rodiče živili, se přibližně dají vyčíslit:
•	náklady na jídlo
•	náklady na bydlení (kdo si vede domácnost to lehce odhadne)
•	náklady na praní a úklid (počet hodin týdně se dá odhadnout)
•	odhad nákladů na naše vzdělání, léčení, hračky, koníčky, zábavu…
•	atd.

Odhadnete kolik set (tisíc) hodin nás maminka chovala v náručí? (Kolik asi stojí hodinová mzda chůvy – au-pair?)

Čím víc položek najdete, tím větší vlastní bohatství objevíte ...

Já si mimo to každou hodinu svého času – ať bdím nebo spím – cením na 30 000 Kč.
Věnuji-li někomu jednu hodinu času, obdaruji ho hodnotou 30 000 Kč (nikomu to samozřejmě neúčtuji, vyjdu-li si na hodinovou vycházku, dopřál jsem si stejnou hodnotu.
Vy rodiče, si počítejte na hodinu 40 000 Kč.
Kolik času a práce jste věnovali dětem? Jaké kapesné zbylo Vám?

Uvažujme dál o bohatství, kterého se nám dostalo od rodičů.
Penězi se nedá vyčíslit úsměv, pozdrav, ochota, všechna vyprávění doma, vymýšlení pozorností, vyrábění dárků, pozorností, výlety, čas strávený hrou, pěkné prostředí doma, vkus v oblékání, slušnost, kultura vztahů …, které jsme doma dostali.
Spravedlnost, milosrdenství, přejícnost, obětavost…

Naši rodiče nás obdarovali nesmírnou hodnotou, co vše jsme se od nich naučili a převzali …
Dostali jsme od nich obrovskou výbavu do života. Kdo to neví, je slepý a neváží si života.

Až spočítáte přibližně bohatství své výbavy (což je jen zlomek toho nevyčíslitelného bohatství), kterou jste dostali do života od svých rodičů, nezapomeňte o tom svým dětem (nebo třeba partnerovi) vyprávět. Pak také budete víc rozumět úkolu, který třeťáci za týden ode mne dostanou.

Snažím se i lidem na šikmé ploše objevit, že jsou milionáři, že patří mezi pětinu nejbohatších lidí na světě, aby neskončili s AIDS, na drogách, v kriminále nebo jako troska pod mostem.

Pro nás je takové přepočítání našeho pokladu velice příjemné.

Ale k našemu lidskému bohatství si navíc všímáme, kolik darů dostáváme od Boha, a co znamená, že patříme do množiny nevěsty Vzkříšeného Beránka.

Trochu se vracím k evangeliu: Ježíšova snídaně má nevyčíslitelnou hodnotu ...
Jeho přátelství má nevyčíslitelnou hodnotu.
Jeho pozornost – když nás zve ke společné oslavě Otce – má nevyčíslitelnou hodnotu.

A ta oslava je pro nás zároveň svatební hostinou – jsme jeho nevěstou.

Je dobré zase jednou napsat Pánu Bohu pár řádek ...
(A poděkovat znovu rodičům.)

Při Večeři Páně říkáme slova: „Ježíš děkoval nad chlebem, nad vínem“ (dál a dál léta zkoumáme, co za těmi slovy je).

Ježíš nás ke svému způsobu modlitby krok za krokem zve.
I k té vrcholné modlitbě při jeho Hostině.
Ježíš uměl ocenit Otce a jeho dary nám lidem.
Čím větší životní obdarování my objevujeme, čím víc „položek“ jsme napočítali, tím víc s Ježíšovým životem a jeho modlitbou dobrořečení souzníme.

Vrcholem našeho života a Večeře Páně je sjednocení s Ježíšem (jedno tělo a jedna duše).
Společně s ním se radujeme z Otcovy lásky,
ze svého manžela,
z nejvybranější společnosti, které se nám dostalo (ze sester a bratří, s kterými si – díky Duchu svatému – rozumíme,
a s kterými vytváříme nové Ježíšovo tělo, vydávající se na záchranu dnešního světa).

Kdo bohatství Ježíšovy svatby objevuje, noří se do něj, zakouší jeho velikost a krásu, nemůže odejít z kostela v depresi.
A toto bohatství mu nemůže zničit nějaké nepovedené, „negativní“ kázání.
Doufám, že jsem nekázal negativně ...

	2013
3. neděle velikonoční       Sk 5:27b-32. 40b-41       Zj 5:11-14       J 21:1-19       14. dubna 2013

 –	K prvnímu čtení najdete určité opakování v poznámce pod čarou .

V evangeliu se nám dostává další vyučovací lekce o setkávání se Vzkříšeným.
Apoštolové pozorně sledovali, jak se k nim vzkříšený Ježíš bude chovat. (Když poznali, že Byl vzkříšen, možná čekali, že dostanou do těla.)
Ježíšův vztah k přátelům neochladl.
Opět jsme si letos procházeli:
•	Ježíš potěšil ženy na hřbitově, Magdalénu zvláště.
•	Vyučoval, vysvobodil učedníky emauzské z malomyslnosti, slavil s nimi Eucharistii.
•	I apoštolům daroval biblickou hodinu a pojedl s nimi.
•	Přinesl jim osobní odpuštění a k vzájemným odpouštěním vybízel.
•	Obdaroval je svým Duchem a Pokojem.
•	Tomáše vysvobodil z jeho zatvrzelosti.
•	„Rybolovu“ se teď budeme více věnovat.
Vzkříšený Ježíš jedná tedy stejně jako před ukřižováním.
Přišel k apoštolům na pracovní brigádu. (Před sto lety se nepoužívalo slovo brigáda. Když naši předkové například stavěli kostel, říkali té práci zdarma „láskování“ – tak si tu „brigádu Ježíše“ přeložte.)

K rybolovu jen malinko poznamenám – apoštolové i nadále pečovali o své rodiny (říkali jsme si, že učedníci neodešli do Ježíšova kláštera a neposlali manželky do fabriky vydělávat živobytí pro rodinu).

Podoba Vzkříšeného není důležitá (my podobu Ježíšovy pozemské tváře stejně neznáme). Ale setkávat se se Vzkříšeným můžeme. Můžeme se naučit jej vnímat.

Vzkříšený:
 –	přichází přátelům na pomoc v práci, při obživě 
 –	připravuje snídani
 –	slaví Eucharistii
 –	vybízí Petra (i nás) k přemýšlení co znamená mít rád.

Připravit vymrzlým rybářům (kteří navíc nic nechytili) horké jídlo, aby se jím zahřáli, bylo milým a pozorným pohoštěním přátel, ale ta hostina byla navíc slavením Eucharistie.
Poučeným dojde, že „chléb a ryba, kterou Ježíš dává učedníkům, je slavením Eucharistickým.
První křesťané někdy slavili Eucharistii také s rybou a medem.
Nejdůležitější není podoba tváře, podoba chleba a vína.
Nejdůležitější je duch, ve kterém se sejdeme! 

Ježíš nás učí slavit Eucharistii. Máme mnoho důvodů ke společnému slavení.
Ježíš nám nabízí nejen pomoc při práci, ale naší poctivé práce si natolik váží, že je důvodem k Díkůvzdání.
Těch důvodů ke slavení a poděkování je pro pozorného člověka více. Poděkování za vzkříšení mrtvých, za vzájemné přátelství a porozumění, za budování vztahů – navždy – na věčnost!
Ježíš nám ukazuje, jak ho společné slavení těší.
S tím, co nás naučil, s tím, co se nám s jeho pomocí podařilo, s tím rád předstupuje před Otce.

Ježíš má potřebu své přátele obdarovávat a hostit. (Vtom vždy Bůh vede prim, On obdarovává, On zachraňuje, On se raduje ze vzájemné blízkosti více než my.) Proto nás tak často zve ke své Hostině, má potřebu s námi slavit své přátelství.
(Neopakuje svou oběť – ale samozřejmě jeho obětavost „na život a na smrt“ stále trvá. Kdyby bylo zapotřebí opět nás chránit vlastním tělem, tak to udělá; třeba tisíckrát.)
Tak tedy i po práci, po zážitku ze společné práce – je co slavit. To slavení je pro Ježíše i pro nás tak důležité, že i když nebudou mít učedníci po ruce pokaždé chléb a víno – tak lze ke slavení Eucharistie použít i chléb a rybu.
My si to vůbec nedovedeme představit. Jednak v našich krajinách nemáme nouzi o „chléb“ a víno a navíc jsme tak sešněrováni svou tradicí, že bychom si to v situaci nouze ani netroufli. 

Ježíšovu hostinu jsme sešroubovali svými předpisy často do neživotné formy.
(Snad naši zákoníci odpustí Ježíšovi, že Poslední večeři neslavil podle tridentských předpisů o slavení Večeře Páně a snad ji budou pokládat za platnou.)
Pro nás je nejdůležitější dodržovat všechna předepsaná pravidla, kněžskou noční můrou je, aby svátost byla udělena platně. Ostatní už nás tolik nezajímá. Ani to, zda smyslu Eucharistie rozumíme nebo ne.

Ježíšovo slavení Eucharistie s učedníky po Vzkříšení bylo pro učedníky jiné než při Poslední večeři.
Při Poslední večeři Ježíš umyl apoštolům nohy a pak s nimi slavil velikonoční Hostinu.
Po vzkříšení už nohy nemyl – „prokázal přátelům lásku až do krajnosti“ svou obětavostí až na smrt a opět s nimi slavil svou Hostinu.
Zřejmě učedníkům mnohem víc docházelo, co vše Ježíš do své Hostiny vkládá!
(K tomu se ještě snad za týden vrátíme a povíme si něco také o Velikonočním porozumění apoštolů „věčnému životu“.)

Ježíšova obětavost „až na smrt“ a Ježíšovo jednání po vzkříšení ukazuje učedníkům, co znamená „mít rád“.
Poučeného Petra se třikrát ptá: „Miluješ mě?“
A my se také máme znovu ptát, jak rozumíme tomu, co znamená mít rád. Na Ježíšovi vidíme, že láska je čin.
Láska bez skutků je mrtvá. „Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo slouží životu, kdo žije pro druhé, kdo dává život za své přátele.“ (Srov. J 15:13).

Trochu poodstoupím. Viděli jste už film „Šmejdi“?
Už před řadou měsíců jsme o této lumpárně vícekrát mluvili i v kostele a psali v našem farním časopisu.
Staří lidé jsou sprostě vydíráni a okrádáni.
Často jde o osamělé (kamarádi jim umírají), o lidi, kteří neumí moc přemýšlet a počítat a nemají vyšší hodnoty. 
(My si pochvalujeme, jak nás Boží slovo učí přemýšlet a objevovat krásu a smysl života. Pro nás – druhé nesoudíme – pro nás je hloupost hříšná.) 

Umění radovat se ze života, najít dobrý smysl života, začíná v dětství.
Blahoslavení rodiče, kteří se věnují dětem.
Děti umějí žasnout, ale dospělí je v žasnutí a objevování mají podporovat.
Mám velikou radost z toho, jak se, vy rodiče, věnujete svým dětem.
Kdo není veden k objevování, k radosti z povedené práce, z práce pro druhé – je zmrzačen a na stará kolena mu hrozí, že bude otravný, zatrpkne, bude jen závidět a na vše nadávat.

Kdo si neudělá na děti čas, neměl je mít.
Vy víte, že hledat jedinečné nadání každého dítěte, je spoluprací s Bohem a je bohoslužbou.
Některé děti mají radost z pěstování rostlin, jiné z péče o zvířátka, nebo ručních prací, z muziky z pomáhání doma, z pomoci prarodičům nebo potřebným lidem.
Chudáci děti, kterým rodiče, aby od nich měli pokoj, zapínají v nezdravé míře televizi nebo počítač. Děti budou závislé na těchto věcech a přinejmenším sociálně a osobnostně zakrní.

Jedna naše známá se starala o starou nemocnou příbuznou. Brala k tomu i děti.
Teď porodila šesté dítě. Nejstarší syn – čtvrťák – připravuje rodině snídani. Děti odmala doma rádi pomáhají. Rodiče sklízí ovoce své práce s dětmi.
Jen tak na okraj – nikdo z nich není pokřtěn. Ale z těch dětí má i Ježíš radost. Ty děti vědí, že pomáhat jeden druhému, například připravit druhým snídani, je radostí (umí mnohem víc než jen připravit jídlo). Vědí, že láska se projevuje pomocí.

	2010
3. neděle velikonoční       Sk 5:27b-32. 40b-41       Zj 5:11-14       J 21:1-19       18. dubna 2010

V prvním čtení jsme slyšeli něco z výslechu apoštolů před Nejvyšším církevním soudem. (Je dobré si přečíst celou pátou kapitolu ze Skutků.)
O Velikonocích byl Ježíš odsouzen k smrti a prohlášen za největšího zločince a zatracence.
Velikonoce byly pro židy jedním z největších svátků božího milosrdenství. Dodneška slaví nejen záchranu z Egyptského otroctví, ale i to, že Hospodin je stálým zachráncem svého lidu.
Čekali bychom, že o Velikonocích budou věřící a církevní představitelé šířit milosrdenství – jak jednat jinak, když se nad všemi Bůh tolik a stále smilovává. Je úplně proti zdravému rozumu a proti náboženskému citu odsoudit k nejpotupnější smrti a zavraždit nevinného člověka, natož proroka, božího vyslance, dokonce Mesiáše.
Navíc nejpotupnějším a nejvíc ponižujícím pohanským způsobem a rukama pohanů! (Římané si své občany chránili, ti nemohli být ukřižováni (například sv. Pavel); oproti tomu velekněz vydal svobodného Izraelitu „do rukou pohanů“! Nehorázné.
Pověšením mrtvoly na dřevo byl provinilec proklet. Velekněz spolu s Nejvyšším církevním soudem odsoudil Ježíše z moci oficiálního úřadu církve (my bychom řekli „ex catedra“) k prokletí. 
O svátcích Božího milosrdenství! Absurdní!
Takovéto rozhodnutí mělo ovšem obrovskou váhu. Velekněz byl ustanoven z moci Boží, ani Ježíš nezpochybnil jeho legitimitu.
Apoštolové si dovolili nepodvolit se veleknězi a Nejvyššímu církevnímu soudu a „hlásali Ježíše“. Představme si to v menší míře na případu Luthera. Papež ho prohlásil za kacíře a vyslovil klatbu nad ním a nad všemi, kteří se Luthera drželi (papež jen neměl možnost vydat německého kacíře světské moci k upálení, i když by to rád udělal).
Apoštolové se statečně drželi Ježíše a riskovali život a prokletí od velekněze. 

Nám nejde o to, abychom soudili tehdejší církevní představitele, jde nám o vlastní poučení. Ježíšova smrt přece ukazuje tragiku těch, kteří si byli jisti svou zbožností, neuvěřili Ježíšovi, že se vzdalují od Boha, že je jim zapotřebí se obrátit. 

To všechno někdy začalo, zpětně si to ve světle velikonoční události mapujeme. Nenávist k Ježíšovi vyrostla z pyšné jistoty „zbožných“, že vědí jak to s Bohem a Mesiášem je. Svou autoritu opírali o církevní pověření. Velekněz byl pomazán posvátným olejem, přijal svou službu od Hospodina. Ti lidé si byli nehorázně jistí svou pravdou.

V poznámkách k Velkému pátku jsem k tomu něco říkal.
Zlo někde začíná, klíčí a narůstá. Vraždy a těžká provinění něco předchází. Proto Ježíš tolik varuje před pyšnou sebejistotou a před nenávistí.
I spravedlivý hněv musíme v sobě krotit a ovládat. Už za nespravedlivý hněv budeme souzeni. Kdo někoho snižuje (řekne třeba „ty idiote“), dopustil se velikého hříchu a pokud se neobrátí, přijde před Nejvyšší církevní soud. Kdo by někoho označil za odpadlíka, bludaře, kacíře patří do pekla – žádný jednotlivec nesmí beztrestně druhého takto odsoudit. To jsou Ježíšova slova! 
Prohlásit někoho za odpadlíka může pouze církevní soud řádným(!) procesem s možností obhajoby. Žádný jednotlivec si nesmí toto právo osobovat!
Velekněz protiprávně odsoudil Ježíše. Papežové protiprávně – bez řádného soudu prohlásili Luthera i Husa za kacíře (Jan Pavel II. oba rehabilitoval.)
I ti, kteří opakovali po papeži, že luteráni jsou kacíři, se provinili. Nejsou nevinní, pokud někdy slyšeli nebo měli možnost si přečíst Ježíšova slova z Mt 5:2-22 (uvedená v minulé poznámce pod čarou). Samozřejmě, že ten, kdo začal, kdo jim dal špatný příklad, nese odpovědnost největší? 

Proč si to říkáme? Abychom si všimli, kde zlo začíná a z čeho roste, do čeho se namáčíme, když nespravedlivě posuzujeme druhé nebo když šíříme nepravdy či nepodložená tvrzení o druhých. Abychom si všimli, že tímto způsobem stojíme proti Ježíši („co jste kterémukoliv člověku učinili – mně jste učinili“), jako tenkráte ti, co v dlouhém procesu stáli proti tesaři z Nazareta (ten likvidační proces začal při Ježíšově kázání v nazaretské synagóze).
Apoštolové Ježíše opustili ze strachu, ze slabosti, ale nedopouštěli se takovýchto nemravností …

Jak je to s námi? Nakolik bereme Ježíšova slova o hněvu vážně? Proč takto začínáme jeden druhého křižovat? Proč si na své křesťanství jen hrajeme? Nedivme se, že se k nám do církve nikdo nehrne. Nemáme dobrou pověst Ježíšových učedníků. Nejednáme podle Ježíšových zásad a pravidel.

My nejvíce mluvíme o lásce a o utrpení.
Je třeba správně rozumět slovům: „Apoštolové odcházeli z velerady s radostnou myslí, že se jim dostalo té cti, aby nesli potupu (trpět příkoří) pro jeho jméno“. Apoštolové si odpustili (po Ježíšově odpuštění), ale něco z provinění jim zůstalo a od toho je jen krůček k pocitu, že si zasloužím trest. K pocitu, že trest smývá vinu. To je samozřejmě nesmysl, vinu smývá nastolení spravedlnosti a odpuštění.
Ty pohanské představy v nás urputně přetrvávají.
Ježíš nás nevede k utrpení, ale k pěknému a rovnému jednání. Nikde neříká „obětujte utrpení Bohu“, ale „usilujte o větší spravedlnost než zákoníci a farizeové, jinak do božího království nevejdete“.

V evangeliu čteme o veliké péči Vzkříšeného o apoštoly. Aby viděli, že Ježíš své přátelství nijak nezmenšil, obdarovává je stejným darem ryb jako před ukřižováním. (Něco jsme si k tomu říkali v minulých letech.)
Všechna Ježíšova slova a jeho přísliby platí. Nic neodvolává, zve nás dál a dál, k novým porozuměním. Neboť „dobrý hospodář vynáší ze svého pokladu nové i staré." (Srov. Mt 13:52)

	2007
3. neděle velikonoční       Sk 5:27-41       Zj 5:11-14       J 21:1-19       22. dubna 2007

Velerada si myslela, odstraníme-li Ježíše bude klid. Nebyl. Ježíš byl vzkříšen. V brzké době (za pár století) se zpráva o Vzkříšení dostala do značné části (tehdejšího kulturního) světa.
Nic se neudělá samo. O Vzkříšení se tenkrát mluvilo. Dnes ne. Mluvíme o jiných zprávách … Neumíme o vzkříšení mluvit. Zkusme si k tomu něco říci.

Bible nám popisuje i věci, s kterými zatím nemáme osobní zkušenost (Boha jsme neviděli tváří v tvář, vzkříšeného člověka jsme ještě nepotkali). Nakolik jim můžeme porozumět?
Potkáme-li někoho zkušeného, kdo rozumí svému oboru, nasloucháme mu. Některá jeho tvrzení se nám třeba nezdají. Nemá smysl přitakat bez ověření, ale pokud je (už třeba jen z úcty a poctivosti ke zkušenému) nezavrhneme, stane se nám, že po čase objevíme (někdy se mi to stalo až po letech), že ten zkušený měl pravdu.
Tak to bývá i s biblickým textem. O Marii čteme – to, čemu neporozuměla hned, si uchovávala v paměti k přemýšlení a čekala, zda jí časem, třeba díky dalším souvislostem, něco dojde.

Třírozměrný předmět nakreslený několika dvojrozměrnými obrázky, si poučený člověk dokáže představit. Pomocí modelů si umíme přestavit uspořádání hmoty a její zákonitosti nebo fungování tělesných funkcí.
Bůh je skvělý pedagog a Bible je geniálně napsána.
Ježíš nám pomocí modelů (podobenství) vysvětluje úžasné věci (například jak funguje boží království).
Evangelia nám vyprávějí o setkání se zmrtvýchvstalým Ježíšem (pro nás zatím neznámou zkušenost). Ale slova, která v evangeliích toto setkání popisují, nejsou náhodně nebo lacině volená. Něco důležitého nám chtějí sdělit.
Jako i v jiných věcech nejdříve pečlivě nasloucháme než vyslovíme svůj úsudek, tak i Písmu je třeba dobře naslouchat, abychom se neukvapili.

(Je důležité si určitou událost z evangelia porovnat u ostatních evangelistů, pokud ji někdo z nich také líčí. Synoptikové popisují zázračný rybolov před ukřižováním, Jan říká, že to bylo po Ježíšově zmrtvýchvstání. Co je správně? Jsou to dvě různé události.)

Zamysleme se nad „podivnou“ věcí: „Nikdo z učedníků se Ježíše neodvážil zeptat, kdo jsi, věděli, že je to Pán“.
Jak je to možné? Rádi by se zeptali: „Kdo jsi zač“, a na druhé straně si to netroufli.
Podobná nejistota může nastat, setkám-li se s někým, koho jsem před lety znal. Jenže při setkání s Ježíšem nejde o rozdíl v mnoha letech. Ježíše viděli apoštolové před několika dny a dobře ho znali.
Vezměme si pro pochopení na pomoc Kleofáše a jeho společníka (oba měli stejnou zkušenost). Vyprávějí, že jim bylo s cizincem dobře u srdce, jako při setkávání s Ježíšem.
Emauzští učedníci mohli mít utlumený mozek (aby dokázali vyslechnout „neznámého poutníka“) nebo také Ježíš mohl mít úplně jinou tvář, mohl úplně jinak vypadat, mohl být jinak vysoký, atd.
Učedníci jej nepoznali. To je nesmírně důležité sdělení.
Ježíš vstal z mrtvých a někdy se může zjevit ve stejné podobě jako před smrtí, jindy zase s jinou postavou a jinou tváří. To není pro matení lidí, ale proto, abychom věděli, že podoba není důležitá.
„Emauzští“ si mysleli, že mluví se zcela jiným člověkem.

Při rybolovu měl Ježíš možná jinou tvář. Ani jeden z apoštolů si neřekl, že ten člověk, co je na břehu, je Ježíš. Až po zázraku přišli na to, že by to mohl být Ježíš.
Cizinec na břehu řekl: „Hoďte síť napravo“, rybáři zabrali a sítě byly plné ryb …
Jan si vzpomněl, vždyť je to úplně stejné, jako tenkrát na začátku společného chození s Ježíšem: „No jo, tohle je Ježíš, i když vypadá jinak.“
Kleofáš a ten druhý Ježíše nepoznali, ale řekli: „S tím člověkem nám bylo tak dobře jako s Ježíšem“. (A s nikým jiným nám tak dobře, jako s Ježíšem, nebylo. A rozdíl mezi Ježíšem a jinými skvělými lidmi nebyl „o fous“.)
Při rybolovu, někdo, kdo vypadal úplně jinak, řekl: „Hoďte sítě na druhou stranu“ (podobně Ježíš vyzýval: „Obraťte se“ – na jinou stranu, čelem vzad). Poslechli a vytáhli plno ryb.
Byli možná daleko, aby člověka na břehu poznali podle obličeje, ale pak seděli vedle Ježíše a viděli cizí postavu, cizí tvář. „Cizinec“, on s nimi mluvil možná i cizím hlasem. Nic tu nebylo podobné s tím, co už znali, až na ten zázrak.
Proto v apoštolech vzniklo napětí. Chtěli by říci: „Proč to děláš Ježíši“?
Apoštolové museli přemýšlet, že Ježíš nemusí po zmrtvýchvstání vypadat tak, jako před ukřižováním.

My neznáme žádnou podobu Ježíše. Ta není k rozpoznání Ježíšovy blízkosti důležitá.
Nevíme, jak budeme po vzkříšení z mrtvých vypadat my nebo naši blízcí. Budeme mít stejné končetiny, stejný metabolismus, stejné dýchání?
Možná se někomu budou tyto úvahy zdát naprosto zbytečné. Proč přemýšlet o tom, co je pro nás zatím nedostupné. Ale proč a k čemu Bible tyto popisy uvádí? Jsou primitivní nebo zbytečné? Nebo tím Učitel něco sleduje? Neukvapujme se. (Marie v takových situacích nejednala ukvapeně a čekala, co se z toho časem vyklube.)

Ježíš je po zmrtvýchvstání stejným člověkem, jako před smrtí, ale zároveň je „jinačí“. Má jiné možnosti, žije jiným životem. (Přítele lékaře se ptali jeho děti, jestli Ježíš, když po zmrtvýchvstání jedl, také chodil na záchod. Děti se bezvadně ptají. To my bychom se takto neodvážili zeptat, i když nás to také třeba napadne.)

Když se Ježíš nakonec rozloučil s učedníky, vystoupil do nebe.
Co z toho plyne? Má zmrtvýchvstalý schopnost pohybu v celém vesmíru? Nepotřebuje dýchat? Má zcela jiný typ organismu? Asi bychom se styděli nahlas takto konkrétně uvažovat.
Ale slova v evangeliu směřují k tomu, že vzkříšený člověk má jiné, větší obdarování, jiné možnosti.
S tím máme počítat, neboť, kdo se naučí využívat možností pozemských, dostane se mu možností nebeských. (Kdo udrží rovnováhu na kole, může jezdit na motorce.) „Kdo má, bude mu dáno a přidáno“.
Vzkříšený život nebude pokračováním pozemského, ale proměněným životem k nové kvalitě a novým možnostem.
Máme možnost získat časem další dary, o kterých se nám zatím ani nesní. Ale nejde o snění, nýbrž o poctivé hospodaření s Božími dary teď. Abychom se dobře připravili.

Tady jsme u jádra pochopení evangelia – uvádí nás do božího království (začalo už teď, říká Ježíš). A u porozumění účelu eucharistie.
Dokud budeme vidět ve „svátosti oltářní“ (toto označení je nešťastným zpředmětněním) jen tabletky „proti bolení hlavy“ nebo prášek proti hříchu, tak to je málo.
Ježíšova hostina u jeho Stolu nám vyživuje k životu věčnému. („Amen, amen, pravím vám, nebudete-li jíst tělo Syna člověka a pít jeho krev, nebudete mít v sobě život. Kdo jí mé tělo a pije mou krev, má život věčný a já ho vzkřísím v poslední den.“ J 6:54-55)
Umožňuje nám, abychom po vzkříšení dostali nové „tělo“, novou existenci. (Budeme to my, ale budeme v mnohém jiní. Naštěstí! Budeme „vylepšení“.)

Apoštol Pavel píše v 1 K 15:35-58 o vzkříšení: Jsou různá těla, pozemská, nebeská. Rozdíly mezi živočichy. Zrno nebo semeno vypadá jinak než rostlina, která z něho vyroste (a zrno nakonec zanikne, „shnije“). 
Teď máme tělo živočišné, ale po vzkříšení ze smrti budeme mít tělo jiného typu. Ježíš je člověkem (má tělo), ale jeho vzkříšené tělo našima očima nemůžeme vidět.
Když se Ježíš chtěl apoštolům ukázat, muselo to být v přiměřené podobě – kterou dokážeme vidět.
Zároveň nám chce „vysvětlit“, že zmrtvýchvstání je úplná přestavba „organismu“. Takže budeme moci s Bohem spolutvořit další díla, možná budeme schopni vládnout mnohem větším množstvím energie a dalšími možnostmi.

Dojít k poznání, že existuje zmrtvýchvstání, je osvobozující.
Mít možnost se na tuto budoucnost připravit, je nejen zajímavé a potřebné, ale může nás to těšit a bavit. (I v běžném životě se připravujeme na věci budoucí, děti „honíme“ k učení …)
Je výhodou vědět, že Ježíšova hostina v nás živí nový život, buduje novou existenci. Víme-li kam a k čemu směřujeme, získáme nový motiv pro naše snažení.

Apoštolům stačila k jejich představě o vzkříšení zkušenost se vzduchem a větrem (nejsou vidět a přesto jsou).
Je ostuda, že my lidé 21. století, před vzkříšením a před jeho biblickými „popisy“ zavíráme oči, protože se nám to zdá primitivní a neskutečné.
Pro rozum apoštolů mohlo být pochopení vzkříšení těžkou věcí. Neslyšeli, jako my, co je to silové pole, elektromagnetické vlnění, rentgenové záření, vlny, částice atomu, atd. Podobenstvím jim byl vzduch, vítr. Stačil jim tento jednoduchý modýlek. Ale mnohé pochopili a Ježíši se podařilo učedníkům něco podstatného „vysvětlit“.
(A setkání se vzkříšením a Vzkříšeným) jim bylo silným motivem.
Kéž bychom my získali tak silný motiv k následování Ježíše.)

My však křesťanství a to, co je v Bibli, vtěsnáváme do svých jednoduchých představ: na co si nemohu sáhnout, to prohlásím za nemožné. A přitom se ve vědeckých oborech pohybujeme ve sférách, které jsou pro nás dost těžko představitelné a přesto je nepopíráme. (V nemocnici nás zkoumají všelijakými přístroji a my neodmítáme.) Jak je řeč o zmrtvýchvstání, lidé na nás koukají jako na spiritisty. A my sami raději o vzkříšení nepřemýšlíme.

To, jak se Ježíš ukazuje, není „pravá“ podoba jeho těla“. Má „tělo duchovní“, „nebeské“ (které zatím svými smysly nedokážeme vnímat).
Apoštolům ukazoval, že může „projít zavřenými dveřmi“, že nikde nejsou sami, že jim je nablízku svou pomocí …. (To je dostupné i nám.)
Evangelia nám odkrývají, že vzkříšení je daleko víc, než vytažení nebožtíka z rakve (kulhavý nebude zase kulhavý).

Malé děti si hrají na dospělé (na tatínka a na maminku, na pana doktora, holčičky si hrají s panenkami, vozí sousedce děcko, kluci něco montují …), připravují se tak na život. Později se učí a pak studují. Student medicíny se vedle svého profesora už vidí, jak bude operovat. Počítá s tím, připravuje se, bude lékařem.
Doma u stolu se učí (získává informace) a u stolu v rodině také jí (nejde jen o potravu, rodina mu navíc svými vztahy a podporou vytváří prostředí, ale se lékařem stal).
Podobně nás Ježíš vyučuje pro nový způsob života (věčnost začíná už teď) a vyživuje nás u svého Stolu k novému způsobu života.

Lidé někdy o nějaké ošklivé události řeknou: „Brrr, sáhla na mě smrt“.
To my můžeme říci: „Setkáváme se s vítězem nad smrtí“!
Mysleme u Stolu Páně na to, že se setkáváme se Zmrtvýchvstalým. Přátelme se Zmrtvýchvstalým. Mnoho od něj získáme, budeme mu podobní. Budeme mít podobné možnosti.
Už se nepotřebujeme zachraňovat, jsme zachránění. (To pochopila řada lidí v ohrožení, včetně apoštolů po vzkříšení Ježíše – nakonec o něm vydali svědectví svou smrtí.)

Promýšlejme vzkříšení. Povídejme si o tom. To je dobrá řeč.
V některých posvátných knihách jiných náboženství jsou popisy Ráje. Nám nejde o popis.
Apoštol říká, pusťte si fantazii na špacír jak chcete, stejně se netrefíte. („Co oko nevidělo a ucho neslyšelo, co ani člověku na mysl nepřišlo, připravil Bůh těm, kdo ho milují.“ 1 Kor 2:9) Ale to neznamená, že o tom nemůžeme mluvit. (Pětiletá holčička nadšeně říkala: „Babi, když my se po vzkříšení podíváme do všech zemí a taky na mořský dno!“)

Znám lidi, kteří přišli o dítě a dětský pokoj nechali, jak byl. Nejsou schopni přijmout, co se stalo, stále žijí v minulosti. Není divu.
Ale my se můžeme dívat do budoucnosti.
Neříkejme: „Tatínek se nedožil“, „Kdyby to maminka viděla“. Copak nežijí a nevidí?

Kdyby nic jiného, promýšlejme, co znamená setkání u Stolu Páně a jak jsme vyživováni pro život věčný.
Promýšlejme si to. Na pohřbu se o tom nestihne mluvit.
Proč o tom nepřemýšlet dřív? Proč ne už teď?
Nemusíme se děsit stáří a konce (lidé se pochopitelně starají, jak budou ochabovat, budou na obtíž, mnohé už nebude jako dříve, jen se blížíme ke konci). My se můžeme se těšit, že se přibližuje naše konečné setkání se Vzkříšeným a přibližuje se naše obdarování novými možnosti vzkříšených.
(Kdysi jsme si říkali, že Ježíš je pro nás bohatším „stromem života“ než byl ten v Ráji.)

U Stolu Páně si zvykáme na Vzkříšeného. Jako se student už vidí, jak bude operacemi zachraňovat lidi, kluk se vidí za volantem nebo jako pilot v letadle, tak se my můžeme vidět coby vzkříšení.

Až budeme naposledy přijímat Tělo Páně, můžeme už mít dlouholeté zkušenosti z přátelství se Vzkříšeným. Pak se při umírání už nebudeme tolik bát (umírání nebývá úplně jednoduché), pak přijmeme Ježíšovu ochotně nabízenou ruku, k provedení soutěskou smrti. Ježíš nám nebude „cizím pánem“, ale starým známým a milým průvodcem, který nám přichází naproti.
Ale nejde jen o ten poslední moment. Je o současnost, o blízkost a jistotu. Poslední slovo nemá nemoc, neštěstí zlo nebo smrt. To nás bude ve všem posilovat, to nás může podržet v kritických situacích.
Souvisí to také s očekáváním druhého Ježíšova příchodu (ten si každou bohoslužbu připomínáme a už mu snad trochu více rozumíme, viz náš vzdělávací cyklus o Večeři Páně).
	4. neděle velikonoční

	2022
4. neděle velikonoční       Sk 13:14. 43-52       Zj 7:9. 14b-17       J 10:27-30       8. května 2022

Co budeme říkat ukrajinským vdovám, jejichž počet bude mnoho narůstat?

Rusko svou duši potratilo. Je bezduché.
Jakou cenu má pro mnoho Rusů život a důstojnost Ukrajinců?

I my máme ránu na duši. I my jsme selhali. I my máme vinu na té válce …

Dnešní výročí konce 2. světové války pro nás má být Slavností svobody.
Neumíme ji slavit. Máme za co děkovat. 

Ježíš varoval své současníky před blížící se židovskou válkou proti Římanům, varoval i nás před našimi válkami: „Obraťte se k Bohu, bez něj se zlu a válkám neubráníte.“
Stálo ho to život.
Jenže my se nechceme vyučovat u Boha; Ježíšovu smrt jsme prohlásili za oběť usmiřující spravedlnost Boha a sebe za „vykoupené“.

Proč my – „vykoupení“ – máme velký podíl na zlu ve světě?
(Proč neudržíme mnoho našich manželství a nezabráníme válkám?)
Kde děláme chybu?
Jakou zkušenost předáme potomkům?

Před týdnem jsem mluvil o našem posilování archetypu bojovníka podle Ježíše (je pro nás nejobětavější, nejodvážnější a nejnezištnější osobností).

Dnes navrhuji posilování našeho archetypu mudrce, proroka (ten obětavě a odvážně varuje před zlem).
Navedou nás k tomu Ježíšova slova o dobrém pastýři.

Ten obraz dobrého pastýře máme zkreslený (někdy až ke kýči). 
Pastýř pečuje o stádo a tím si získává jeho důvěru. I zvíře rozpozná toho, kdo ho má rád.
Pastýř naučí stádo něčemu novému, na co by zvířata sama nepřišla.

Dnešní válka nás, křesťany, usvědčuje ze selhání, jsme jako hloupé ovce a tvrdohlaví berani, nepřijali jsme Mojžíše a Ježíše za své učitele. 
Jak chceme být bez Mojžíše a Ježíše dobrými otci svým dětem a průvodci jiných lidí na cestě k Bohu?

Židé říkají, že poznávání Hospodina je sladké. Mojžíše přijali za geniálního učitele.
(Až poznají v Ježíši jedinečného Učitele, pokročí ještě víc a předběhnou nás, říká i apoštol Pavel.)

Vydáme se my cestou obrácení se k Hospodinu a k nápravě?

Zdalipak víme (a umíme to říci druhým), v čem je Ježíš jedinečným Učitelem? 
„Já a Otec jedno jsme.“
Opakovat by to uměl i některý papoušek.
Zdalipak ovšem umíme ukázat druhým, jak si ověřit, že nikdo nezná Boha tak dobře jako Ježíš?
(Jako misionáři to máme zdůvodnit, doložit těm, kteří se ptají.)

Demokracie je těžkopádná a nedokonalá. Většina občanů nebývá osvícená, nemívá obvykle pravdu.
Demokracie je křehká, nehlídáme-li ji, přijdeme o ni. (Nejen Hitler zvítězil v demokratických volbách.)
Vyměníme-li učitele za mazaného manipulátora, jsme ohroženi. V mnoha zemích se občané – manipulací mocných – rozdělili.

Ten, kdo přijal Hospodina za Nejvyšší autoritu, pracuje na staveništi božího království. Učí se osvojovat si Ježíšův životní příklad za svůj. Podle Ježíšových pravidel buduje svou osobnost a vtahy s druhými.
Tak pomáhá stavět ostrůvek božího království a ochutnává jeho plody. („Přiblížilo se k vám království Boží.“ srov. L 10:9)

Ježíš říká, že takovýto příklad bratrského soužití je nakažlivý pro přemýšlivé a hledající (přirovnává jej k působení světla, soli a kvasu, který je schopen pozvednout celé těsto).

Snad můžeme říci, že patříme mezi obětavé lidi (teď pomáháme Ukrajincům). Ale nad to máme – jako učedníci Kristovi – přinášet světu Ježíšovu osvětu k soužití bez válek.
Bez Ježíše bychom to nezvládli. Pouhé přání po míru nestačí k jeho udržení. Víme, že ve 20. století nezabránila světovým válkám ani demokracie, ani humanistické ideály, ale ani „křesťané“ na obou bojujících stranách.
V 21. století trpce přiznáváme, že jsme naivně dali přednost blahobytu před hledáním moudrosti. Ani OSN není schopna ohlídat Lidská práva. 

Mojžíš je geniální učitel. (On a jeho učedníci se mají stavět proti zlu; v obraně druhého i sebe se mohou bránit silou.)
Ale Ježíš nás – své učedníky – vede dál a výš než Mojžíš, k většímu porozumění záměrům Boha s člověkem.
Ježíšovi učedníci mohou a mají žít ve velké vzájemné přejícnosti, shodě a bratrství. Proti nedorozumění a sporům s druhými dostávají od Ježíše pokyny k jejich nápravě a smíření. A k obraně proti zlu dostávají účinnou výbavu.
Proto Ježíš svým učedníkům zakazuje používání zbraní.
(Pro nás už neexistuje pojem „spravedlivé války“. Násilí je kruté a příliš často vyvolává pomstu.)

Ale k násilí nelze mlčet – to bychom se stávali spoluviníky! Co si počít?
Život je obrovským darem od Boha. Je třeba jej chránit a bránit (život druhého i svůj vlastní).
Ukrajince je třeba bránit, nelze nechat oběť napospas útočníkovi.

Popíšu svůj postoj. Tím ukážu, v jaké jsem situaci a bídě.
Abych chránil druhé, střílel bych na útočníky. (To je téměř totéž, jako by se to už stalo.)
Ano, vina je na útočnících. Ale tím si nechci umýt ruce. 

Kdybych nebránil napadeného, dopustil bych se ještě větší křivdy, obrana nevinně napadeného má přednost před životem útočníka.
Přihlížet k vraždění obětí a nebránit je, pokládám za nejhorší volbu. Zbabělou. Nejsem vyznavačem pacifismu.
Je užitečné dělat ve válce třeba zdravotníka, ale tím se nevyvážu z odpovědnosti za zabíjení z naší strany.
Nechat střílet jiné na vrahy (já to nebyl) mně připadá vypočítavé.

Ano, nemám čisté ruce, i já jsem zanedbal ježíšovskou práci pro šalom. Jsem vinen tím, co jsem mohl učinit a neučinil jsem.

V každém případě jsem už teď vinen tím, že jsem špatný Ježíšův učedník. Nenaučil jsem se používat Ježíšovu výbavu proti zlu. 
Tím se ocitám v trestuhodném postavení. Srov. (L 12:47-48) 
Ponesu si následky za primitivní (neježíšovskou) obranu.
Neomlouvá mě ani to, že ani apoštolové tuto otázku, tento úkol neměli vyřešen. 

Vím, že tedy nejsem schopen vstoupit do nebe, a budu potřebovat doučování na úroveň nebešťanů.

Ani případná mučednická smrt nevynahradí nedostatky Ježíšova učedníka. 

Život je darem od Boha. Máme o něj pečovat. Je dobře, že se ptáme jak pečovat.
Jsme Bohu vděčni za jeho vyučování úcty k životu.
Jsme Bohu velice vděčni za život Ježíše. Za to, že nám ukázal, kým Ježíš je (je Synem, je plným obrazem Otce). Na něj můžeme stoprocentně dát.

Ježíšovi jsme vděční za jeho vyučování. Bez něj bychom nerozuměli v takové míře sobě, druhým, ani Bohu.

	2019
4. neděle velikonoční       Sk 13:14. 43-52       Zj 7:9. 14b-7       J 10:27-30       12. května 2019

Slova z dnešního krátkého evangelia známe: „Moje ovce slyší můj hlas.“
Máme sklon si namlouvat, že Ježíšova slova známe. (Při bohoslužbách dost lacino tvrdíme: „Slyšeli jsme slovo boží.“)

Bible k našemu vyučování používá obrazy, přirovnání, podobenství …
Použiji také přirovnání – představme si, že by nám Ježíš řekl: „Napište si do vysvědčení z mého vyučování známky sami.“ Jakou známku bychom napsali z našeho „slyšení Ježíšových slov“? 
Tak se na to trochu podíváme.

V prvním čtení slyšíme o naplňování Izaiášova proroctví o „otroku božím“: „…dal jsem tě za světlo pronárodům, abys byl záchranou do končin země.“ (Iz 49:1-6) 

Zbožní a v Písmu vzdělaní židé doby Ježíšovy slyšeli ze slova Božího jen to, co chtěli slyšet. Před Ježíšem se suverénně prohlašovali za syny Abraháma a za učedníky Mojžíše. (Co jim Ježíš na to řekl, víme.) Apoštolové byli na vyšší úrovni, ale rozmluva Ježíše s Mojžíšem a Eliášem je nezajímala.
Ježíšův pokyn: „Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření,“ (Mk 16:15) léta nechávali ležet ladem, až apoštolové druhé řady se rozhoupali k uposlechnutí – opět jsme to slyšeli v prvním čtení.

Každý rok čteme kousek z Ježíšovy řeči o „Dobrém pastýři“.
Projděme si letos celý text.

Předchází mu veliké znamení – uzdravení slepého od narození. Zbožní soptili: „Ten člověk je hříšník.“
 –	„Kdyby tento člověk nebyl od Boha, nemohl by nic takového učinit,“ hájil slepec Ježíše. (J 9:33)
 –	„Přišel jsem na tento svět k soudu: aby ti, kdo nevidí, viděli, a ti, kdo vidí, byli slepí.“
 –	Zbožní na Ježíše vyjeli: „Jsme snad i my slepí?“
 –	„Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ 

Pak Ježíš v několika podobenství mluví o dobrém pastýři (10. kap.). My život tehdejších pastýřů neznáme. Pastýři museli být dobrými hospodáři … a lidmi statečnými. Lupičů (dvounohých i čtyřnohých) bylo dost. Pastýř je v ovčinci „doma“, má „klíč od dveří“.
Kdo je vrátným?
Honáci hovězího dobytka ženou stádo klackem nebo bičem před sebou. Ovce nejsou moc chytré, ale jdou za pastýřem. Před cizím jankovitě utíkají.
Posluchači neměli otázky, neptali se na výklad. Kdo se neptá, nic nepochopí.

Ježíš posluchačům přidal podobenství o dveřích.
(Ježíš při svém vyučování potřebuje spolupráci učedníků. Podobenství neporozumíme bez výkladu.) 
Každý víme, že nenajdeme-li správné dveře, nedostaneme se dovnitř.
Boží království není obehnáno ohradou, kterou by bylo možné přelézt.
O „zlodějích a lupičích“ jsme mluvili nedávno (i my můžeme své děti okrást nebo oloupit, když jim o Bohu nevyprávíme nebo o něm mluvíme zkresleně).
Ledaskteří se vydávají za dobré pastýře, a my jim to opětovně věříme. Hitler, Lenin, Stalin a další výtečníci – až do dneška – si svůj život velice chrání. Ale my – hloupé ovce – se jimi necháváme vést, někdy i na jatka.
 –	„Ježíš je posedlý, nemá to v hlavě v pořádku,“ tvrdili ti, kteří pravdu nehledali.
 –	„Chopili se kamenů, aby ho ukamenovali“ (verš 31).
 –	„Opět se ho chtěli zmocnit“ – aby s ním skoncovali (verš 39).

Ježíš je dobrým pastýřem, pro záchranu nám nabídl poslední znamení – vzkříšení Lazara.
Jenže ten, kdo nehledá, se ničím nedá přesvědčit.

Podobenství o ovčinci a dobrém pastýři není idylkou. V životě může jít i o život (ovcí i pastýřů).

Ježíš je skvělým pastýřem, ale nikoho do nebe nebude tahat za límec nebo nosit na zádech: „Máš nohy, nejsi nedochůdče ani nejsi chromý.“ Ukřižování je dostatečným znamením jeho dobré vůle.

My si přinejmenším potřebujeme dávat pozor, abychom nebyli „zloději a lupiči“ svým dětem.

Záměrně nepíšu více. Je na nás, jak se slovem božím pracujeme.
Je možné, že odpoledne něco napíšu pro ty, kteří o to budou stát.

	2016
4. neděle velikonoční       Sk 13:14. 43-52       Zj 7:9. 14b-17       J 10:27-30       17. dubna 2016

Je krásné jaro. Mnoho lidí půjde na procházku … I my se těšíme z rozkvetlých stromů a květin, ale nad to se radujeme z neděle, z velikonoční doby, z Dobrého pastýře. Kolik získáme z dnešní slavnosti?

10. kapitola Janova začíná podobenstvím o dobrém pastýři. Stojí za nové přečtení.
Písmo o nás někdy mluví povznášejícími obrazy: jsme přirovnáváni k vinici, fíkovníku, nevěstě, manželce …. Snesme nepříliš lichotivé přirovnání ke stádu ovcí.

Koho Ježíš označuje za ovce z jiného ovčince? (verš 16)
Svým odpůrcům (ze stejné církve – synagogy, lidu božího) říká: „Vy k mým ovcím nepatříte.“ (verš 26)
Ti jej vícekrát chtěli kamenovat (viz i verš 31).

Židé i my křesťané říkáme, že dobrým pastýřem je Hospodin.
My – křesťané – navíc říkáme, že dobrým pastýřem je i Ježíš. („Ježíš a Otec jsou jedno.“ verš 30) 

Vás dospělé jsem minulou neděli prosil, abyste si spočítali, kolik jste stáli své rodiče…
Kdo to udělal, může svým dětem odkrýt proč a za co si váží svých rodičů. (Třeba to od vás děti odkoukají a skrze vaši péči o ně objeví svou vlastní cenu.)
Kdo si všímá, jak je bohatý péčí svých blízkých, má ulehčenou cestu k ocenění nespočitatelného bohatství, které přijímá od Boha.
Tudy vede cesta k příjemné modlitbě. Kdo ví, že je bohatý a kdo umí být vděčný, má veliký důvod k radosti ze života. Takový se při Ježíšově díkůvzdání – při děkování nad chlebem a vínem – umí vedle Ježíše postavit a připojit se k němu svou vděčností k Bohu.
V takovém narůstá úžas nad krásou dobrého pastýře a nad tím, že i on smí patřit do množiny Ježíšovy nevěsty.
Vrcholem našeho života a Večeře Páně je sjednocení s Ježíšem (touží být s námi jedno tělo a jedna duše).
Společně s ním se radujeme:
 –	z Otcovy lásky,
 –	ze svého manžela,
 –	z nejvybranější společnosti, které se nám dostalo (ze sester a bratří,
s kterými si – díky Duchu svatému – rozumíme,
a s kterými vytváříme nové Ježíšovo tělo vydávající se na záchranu dnešního světa).

Je dobře, že nás Ježíš zná („zná své ovce“) a že se k nám hlásí.
„Moje ovce slyší můj hlas, jdou za mnou (jsou mými učedníky).“
S vděčností jsme přijali možnost se u Ježíše učit.

Všímáme si, že jinak důvěřuje rodičům pětileté děcko, jinak 17leté a jinak 40leté. (Vztah a poznávání má růst, také může skomírat a uschnout.)
Zůstane-li někdo na úrovni pětiletého, pokládáme to za neštěstí (zůstane analfabetem, nenaučí se číst a psát).
Podobně jako roste vztah k rodičům, roste také náš vztah a naše důvěřování k Bohu. Ale důvěřování se neobejde bez práce.

Splete-li si prvňák ve škole dveře do třídy a vejde do 5. třídy, učitel ho zavede do 1. třídy. Vyučovací látce by nerozuměl a vyučování by ho mezi pokročilými nebavilo.
Nadané děti se nudí mezi zpožděnými dětmi.
Některé děti se naučí číst už v předškolním věku. Někteří studenti zvládnou vyučovací látku dvou let za jeden rok. Někteří mají individuální studium.

Ježíš nás zná, ví, jak jsme nadaní a jak jsme pilní.
Ježíš jinak učil zástup, jinak 70 učedníků, jinak Dvanáct, jinak trojici (Petra, Jana a Jakuba) a jinak Jana.
„Kdo má, tomu bude dáno a přidáno, kdo nemá, přijde i o to, co má.“ (Srov. podobenství o rozsévači a o hřivnách).
Bůh ví, komu má dát kolik hřiven. Ale my rozhodujeme, zda obdržíme další hřivny.

V kostele to je jako v jednotřídce. „Prvňáky nebaví vyučovací látka určená pro pokročilé. Pokročilí se nudí při opakování toho, co už znají.
Jak to udělat?
Abych se nevztekal, měl bych si poctivě říci, v jaké vyučovací třídě se nacházím...
Navíc, jsem-li ve třídě premiantem, dvojkařem nebo jsem jen dostatečným (i v nebi budou různé úrovně blaženosti, srov. Lk 7:28).

Všímáme si, že někomu jde jen o titul, ne o znalosti a dovednosti. 
V kostele někteří lidé nerozumějí liturgii ani kázání. Kdo jen poslouchá a nepracuje s božím slovem, nestojí o samostudium (nedělá si „domácí úkoly“, nevrátí se znovu k textu, neporovnává si biblický text s tím, co už zná), ať se nevymlouvá, že tomu nerozumí. Řadu roků „sedí v první třídě“.
(Jestli ve škole děti nepochopily vyučovací látku, nesvádíme vinu jen na učitele, ale zařídíme dětem doučování.)

Jak to udělat v kostele – je-li jako jednotřídka?
Učitel se v jednotřídce chvíli věnuje menším žákům, pak větším. Řeč k dětem je pro dospělého málo. Děti úplně nemusí chápat, co je určeno starším. Jsem-li v první třídě, mám si vzít to, co patří mně a mám vydržet to, co pochopí pokročilí. (Možnost dohnat „starší“, máme.)

Zkusím říci něco pro „prvňáky“.

Na konci dnešního úryvku čteme: „Ježíš a Otec jedno jsou.“
Říkali jsme si v první třídě vyučování: Ježíš je podvodník, blázen nebo má pravdu.
Jestli Ježíš není jen jedním ze zakladatelů náboženství, jestli má jinou kvalitu, než jiní lidé, jsou-li jeho slova slovem Božím, pak v něm máme jedinečného a ideálního Učitele a Kazatele.
(Je škoda, že takového Učitele nesneseme, jen kraťounko jsme ho nechali žít.)
Je-li nám Ježíš nejlepším učitelem, měli bychom na něho dát. (Viz podobenství o nárožním kameni.)

Pro pokročilejší řeknu:
Některé ovce Ježíšův hlas neslyší. To se stalo a stává se. Čím to je?

V dnešní škole mají děti v některých prověrkách uvedeny různé možnosti, pokaždé mají určit správnou odpověď.
Už staří Izraelité se měli učit rozpoznávat falešné proroky a lži-mesiáše. Kdo se dobře neučí, propadá jim.
Děti učíme rozpoznat vraní oko od borůvek. Ježíš nás učí podobenstvím o jílku mámivém rozpoznávat jedovatou falešnou zbožnost. Někdo se poučí, někdo ne.
Kdybychom brali vážně Ježíšovo vyučování, včas bychom rozpoznali nebezpečnost Hitlera, Stalina, fašismu, nacismu, komunismu a všechny další a další podvodníky a zločince.
Kdo se učí bdělosti, rozlišování duchů („podle ovoce poznáte strom“), ušetří si vinu za spolupráci se Zlem.

V příští neděli se k tomu vrátím.

	2013
4. neděle velikonoční       Sk 13:14. 43-52       Zj 7:9. 14b-17       J 10:27-30       21. dubna 2013

K prvnímu četní: abychom si nemysleli, že jen ti druzí (zbožní) odporují Duchu božímu, připojím v poznámce pod čarou slova římského papeže Františka. 

Úryvek evangelia patří k delší Ježíšově řeči o „dobrém pastýři“ – celý text (J 10:1-30) stojí za opětovné přečtení.
Pro nás velikonoční doba nekončí Svatodušními svátky. My jsme se narodili do velikonoční doby (ta trvá už dva tisíce roků). Ježíšovo vzkříšení ovlivnilo náš život i dějiny značné části světa. 

Je-li manžel u porodu – váží si více manželky, maminky a žen.
Dnes u nás naštěstí rodičky téměř neumírají. Ale Ježíš při „porodu naší svobody“ zemřel.
Apoštolové (mimo Jana) u Ježíšova „porodu“ nebyli: „Já se na to nemohu dívat“. (Ale je možné, že v životě nějakého ukřižovaného viděli.)
V každém případě se po vzkříšení na Ježíše dívali jinýma očima, jinak si jej vážili a jinak s ním slavili jeho Hostinu.
A s novým porozuměním se vraceli k jeho slovům.

Přirovnání k ovcím není zrovna moc povznášející, ale je přiléhavé a pravdivé. Jsme stádo, někdy tupé. Ale můžeme být užiteční, životu sloužící.
Bez Pastýře se snadno stáváme luzou, která nemá v živočišné říši obdoby (i někteří živočichové vedou vyhlazovací války, ale ti nemají rozum).

S Ježíšem ale můžeme dorůst na úroveň jiných biblických obrazů: vinice, fíkovník, královského kněžstva, manželky, dokonce královny … (Zdalipak bychom uměli říci, co který ten obraz říká?)

Ježíšovy obrazy a podobenství jsou srozumitelné.
Kolik asi Ježíš jako řemeslník udělal dveří? Odmala pozoroval pastýře s ovcemi.
I zvířata reagují na náš hlas. Dají se přivolat tím, kdo o ně pečuje, s kým udělali dobrou zkušenost. 

Bůh si nás také ochočuje, svou péčí si získává naší důvěru.
Nespěchá, nenutí nás ke slepé víře. „Víra“ je přitakáním Ježíšovu způsobu života. Důvěřujícím vztahem, spoluprací.

Ježíš si učedníky získal. Porozuměli mu, „znali jeho hlas“. 
Hloupé stádo se často nechá omámit slovy vlka přestrojeného za pastýře. 

Pastýř vodí své stádo na co nejlepší pastviny a své stádo v ohrožení brání – je jeho majetkem. Ale také ovce pro obživu poráží.
Ježíš je jiný pastýř, nemá nás pro vlastní obživu. To my jsme na něm závislí. Stojí při nás v pozemském světě a dává nám věčný život.

Učedníci se po hořké ztrátě svého nejdražšího přítele zřejmě znovu ptali, jak to je se vzkříšením, a co znamená vzkříšený život.
(Vzpomínám, jak jsem si poprvé uvědomil, že mi jednou zemřou rodiče …)

Nabídku věčného života potřebujeme více promyslet. Mám dojem, že v naší společnosti mnoho lidí o věčném životě nepřemýšlí a asi o něj mnoho nestojí. Při pohřbech se mi zdá, že lidem stačí pozemský život. O věčném životě se vůbec nemluví.

Připravujeme se na zaměstnání, na dovolenou, pečujeme o zdraví, ale o věčnosti není řeč. Prosíme Boha o zdraví, o pomoc při dosahování pozemských cílů, při zkouškách ve škole, při operaci, při hledání zaměstnání, prosíme, aby to a ono dobře dopadlo, dříve lidé prosili o dobrou hodinku smrti, ale jak to je s Věčným životem?
Ježíš chtěl, aby si lidé řekli o uzdravení (většina uzdravených tak učinila).
Máme ale také požádat o život věčný.
Už víme, že prosba je důležitá pro nás. Je třeba se pro něco rozhodnout. Bůh nám nabízí, ale my potřebujeme vědět, co chceme a potřebujeme v té určité věci vyvinout svůj díl úsilí. Spolupracovat.
Rodiče a děti, lékaři a pacienti, trenér a sportovec, duch a tělo, Bůh a člověk má spolupracovat.

Jak dojít k věčnému životu Ježíš vysvětluje.
Nestačí jen pozvání, ale „svatební roucho“.
Pozvaný host se přišel najíst a napít, ale neobrátil se, nepřijal životní styl Ježíšových přátel, nepřijal Ježíšovy způsoby. (Uvěřit znamená přitakat Ježíšovi životem.)
Polovina děvčat ze svatebního průvodu neměla olej do lampiček. Římský biskup František mluvil o uzavřenosti církve pro sebe.
Naše hřivny mají nést užitek, mnoho zbožných bude ohromeno odmítnutím. 

Nevšimli jsme si, že některá pronásledování křesťanů jsou pošlapáním soli, která ztratila slanost. Místo toho oslavujeme utrpení mučedníků (kteří za nás odnesli neslanost nás, křesťanů). 
Řada velkých osobností se rozhodla žít svatě.
Proč nás takové rozhodnutí neláká?
Je to tím, že slovo svatost je zatížené?
Představujeme si svatost jako řadu sebezáporů, jako míjení se s radostí ze života?
Je to způsobeno pokroucenými životopisy světců a kostelními obrazy mučedníků?
Náboženskými frázemi a pomluvami typu: „Koho Pán Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje?“

Ježíš byl přece krásný člověk.

	2010
4. neděle velikonoční       Sk 13:14. 43-52       Zj 7:9. 14b-17       J 10:27-30       25. dubna 2010

Hospodin vysvobodil Izraelity z Egypta, znovu jim nabídl tolik péče, přátelství a bohatství – aby neměli zapotřebí si ukrádat z cizího.
Ježíš nám nabídl ještě větší dary – abychom nestrádali.

Obraz dobrého pastýře byl řadě kultur srozumitelný.
Dětem je třeba vše vysvětlit. 
I ovce potřebuje osobní zkušenost s pastýřem, ani „hloupá“ ovce neskočí na hezké řeči.
Ve světě zvířat, v přírodě, se hloupí jedinci a děti hloupých rodičů nedožijí delšího věku.
Našim dětem vyprávíme pohádku „O neposlušných kůzlátkách (kůzlata ještě neměla osobní zkušenost se zlem a propagandou).
Dodneška jsou někteří lidé přesvědčení, že Hitler nebo Stalin byli dobrými pastýři.
Naivita je nebezpečná, za naivitu se platí, někdy životem.

Dětem často trvá léta, než objeví, jak mnoho pro ně rodiče žijí (často, až když sami mají děti).
Věnovat svou důvěru Bohu, poznat, že je dobrým pastýřem, vyžaduje také delší zkušenost.
Navíc Boha jsme neviděli a Ježíše jsme za jeho pozemského života nezastihli.
Ale kdo chce, může objevit boží péči, může zakusit boží přízeň.

Bůh se nechová jako neomezený vládce, který si to nejlepší vyhrazuje pro sebe a od poddaných vyžaduje slepou a bezmeznou poslušnost. 
Patří k jeho velikosti, že se o nás uchází, nabízí nám svou pomoc, mluví s námi, vysvětluje, bere na nás ohled. 
Na Ježíši to znovu výrazně vidíme a zakoušíme.
Ježíš se nikdy nechoval jako guru vyžadující nekritický obdiv a posluhu své osobě. Přišel, aby sloužil.
Nikoho nepřehlížel, dotýkal se malomocných, sedal si za stůl s hříšníky (aby je vyvedl). 
Myl nohy, nikoho nehodil přes palubu, dal život, abychom se přesvědčili o jeho nezištnosti a poctivosti – a mohli mu důvěřovat. 
Nikdy neřekl: „Klaněj se mi“, ale „Následuj mě“ (v evangeliích je to uvedeno 11x).
Ale naopak řekl: „Amen, amen, pravím vám: Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší, neboť já jdu k Otci“. (J 14:12)

Máme dost důkazů o Dobrém Pastýři.

Jistě, zůstává nám řada otázek se zlem ve světě, ale přiznejme si, že v evangeliu už odpověď ani nehledáme. 

„Ježíš je dobrý pastýř“, snadno po druhých opakujeme, když je nám dobře.
„Vědět“ o Dobrém pastýři, důvěřovat mu i v dobách těžkých, neobviňovat ho, ptát se a zůstat otevřeným, je ovocem, které získáme po ujití delší cesty.

Řečí o Dobrém pastýři jsme slyšeli dost. Je spravedlivé a potřebné se ale také zamýšlet nad tím, co znamená být „dobrou ovcí“.
Dobrá ovce ráda slyší Ježíšova slova a dá na ně.
Tvrdohlavá se o slova Pastýře nezajímá, je svévolná a toulá se po nebezpečných místech (Dobrý pastýř ji hledá, srov. Lk 15:1-32) a svádí ještě hloupější ovce na své „výlety“.

Nejen v každém spolku, farnosti, rodině – když se řekne: „Pořídíme si, uděláme si to a to“, hned se najdou ochotní k práci.
Někteří rádi naslouchají, jiní se tváří, že neslyší.
Děti mívají nároky na rodiče, ale ne každé dítě řekne: „S čím ti mohu pomoci?“
Farníci mívají veliké nároky na faráře, co by měl dělat, Ale kdo řekne: „Nabízím takovou a takovou pomoc farnosti?“
Malé děti mají zkušenost, že rodič jim byl vždy k dispozici. Ale dospělé děti se už ptají svých rodičů: S čím ti mohu pomoci, máš pro mě nějakou práci?
Podobně se má dospělý učedník Kristův ptát: „Pane Ježíši, s čím ti mohu pomoci. Co ode mne potřebuješ?“
Je trapné, když v modlitbě jen žebráme: „Bože, dej, dej, dej“.
Máme vysoké nároky na Krista Pána, ale co v modlitbě nabízíme my?

Nejde jen o pomoc potřebným, tu poskytují i nevěřící. Ale máme také pracovat na své podobě s Kristem, potřebujeme poznávat, co si Bůh přeje od každého z nás v mém životě a čím mohu být užitečný v jeho programu v dnešním světě. Máme-li ukazovat lidem, že království boží už je mezi námi (srov. Lk 17:21), pak potřebuji vědět, jak si to Bůh představuje.
Dovolává-li se někdo Ježíše a víry, vůbec ještě neznamená, že by ho „znal“. 

Ale nebudeme spěchat a předbíhat.
Zůstaňme u naslouchání Ježíšovým slovům.

Každý si můžeme všimnout, že se v nás „ozývají“ dva „hlasy“: jeden je „světlý“, druhý je „temný“, jeden je pracovitý a ochotný, druhý je neochotný lenoch, ten první je ušlechtilý, druhý je svévolný. Už dětem říkávám: „Kterému budeme fandit, na stranu kterého se budeme přidávat?“
Rodiče a další osobnosti v nás podporovali ten první hlas a obohacovali ho o další informace tím, co nám předávali dobrého.
Tak je to přirozené. Ale nám Bůh navíc nabízí svou moudrost – i skrze svého Syna:
„Nedomnívejte se, že jsem přišel zrušit Tóru („Zákon“ je nepřesný překlad) nebo Proroky; nepřišel jsem zrušit, nýbrž naplnit“. 
Ježíš dovršil a znovu nám vyložil Tóru.

Na 2. neděli velikonoční jsme si připomínali, že se ve velikonoční době připravujeme na její dovršení na letošní vylití Ducha o letošních letnicích.
Připomínali jsme si Ježíšův příslib: „Přímluvce, Duch svatý, kterého pošle Otec ve jménu mém, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl“ (J 14:26).

Říkali jsme si: „Duch nás naučí a připomene nám“ – ne, udělá za nás.
Kdo nenaslouchá hlasu Dobrého pastýře, tomu Duch nemá co připomenout. A nemůže jej obdarovat dalšími dary. Nemá na čem stavět.

Kdo naslouchá božím slovům, ten přijímá životodárné boží informace, jeho „světlý“ hlas se čím dál víc ztotožňuje s Ježíšovými názory (veliké přátelství nás silně ovlivňuje). Tak v sobě posilujeme božího Ducha.
Tudy vede cesta k odhalování Krista v sobě – k přijímání jeho názorů a postojů. Tudy vede cesta k mystice – k niternému a bezprostřednímu vztahu s Kristem.
K zrcadlení Ježíše.
To je jistě hodně vysoký cíl, ale Bůh nám nenabízí málo a něco laciného. Velikost člověka je v odvaze vydávat se na náročnou cestu. Jen tak může být obrozen člověk a svět – jen tak mezi nás může přijít Mesiáš podruhé – až budeme stát o jeho slova a ujdeme kus jeho cesty.
Jiného pokroku lidstva není. 

	2007
4. neděle velikonoční       Sk 13:14. 43-52       Zj 7:9. 14b-17       J 10:27-30       29. dubna 2007

„Obraz pastýř a ovce“ je v Bibli častý. My si do něj promítáme idylické představy (pouťové obrázky a naivní kázání o „Boží laskavosti“ přinesly své ovoce).
Kamarád vyprávěl: „Soused měl špatný plot a jeho ovce každou chvíli ožírali na naší zahradě to, co jsme pracně pěstovali“.
Místo skutečného Ježíše  nám líčili Ježíše jako předobrého pastýře, který se s ovečkou jenom laská. Kdo to přijme, hroutí se, potká-li jej utrpení, životní trampoty. Ztratí iluzi o dobrém Bohu nebo se ještě více pokroutí.

Promysleme znovu jakým pastýřem (učitelem) Ježíš je. Jaký má ke svým žákům – ovečkám vztah.
Nejdříve si připomeňme, jakým způsobem se podobenství vyjadřuje. Je modelem s určitou platností, v něčem platí a v něčem ne.
Příklad: „O nepoctivém správci“ – ten člověk jde za svou věcí.
„O soudci a vdově“ – máme být vytrvalí. Bůh není jako soudce.
Z podobenství „o pastýři a ovcích“ je třeba vzít to, co se nás týká; a musí to být v souladu s jinými podobenstvími. Je důležité rozpoznat, co podobenství chce říci a co ne.
Ježíš je opravdu dobrý pastýř, kterého ovce mají rády a jdou za ním.
Některá ochočená zvířata mají radost, vidí-li svého pána přicházet. Bojí se těch, kteří jim ubližují.
Z toho hlediska Bůh je dobrý.
Ale proč na nás přicházejí utrpení a trampoty? To už nám nesedí s kýčovitými představami.

Pastýř ví, co ovce potřebují. Ztratí-li člověk smysl života, může do jeho života Bůh ostře zasáhnout třeba i utrpením a v nezbytném případě i smrtí toho člověka.
Potřebujeme poznat jednání Boha. Opustit své idylky (Bůh se vždy o mně postará) a přijmout to, že Bůh má svůj plán. Ví, co po nás chce. Je jako dobrý učitel, který ví, co po nás má a co může chtít a co ne.

„Moje ovce slyší můj hlas, já je znám, ony jdou za mnou“.
To neznamená jen, že zná naši tvář, ale Ježíš také ví, co jsme zač a co potřebujeme. Nenechá nás v životě zkrachovat. Dovede si spočítat dopředu, jak bychom se vyvíjeli a co by nás čekalo, kdyby nás nechal jít cestou, kterou si sami vybíráme. Proto někdy tvrdě zasáhne.
Ví, kam a k čemu nás chce dovést.
Je dobrým pastýřem také v tom, že když pochopíme, co je třeba, a nastoupíme správnou cestu, okamžitě odvolá všechny své sankce.

Vzpomeňme si na dobrého učitele. Takový se na hodinu dobře připraví. Ne tak, že se učí: 2 + 2 = 4“, ale přemýšlí, jak žáky učit. Zná je, jaké mají schopnosti, co znají, jak myslí – jaké příklady jim uvést, co jim říci. Snaží se jim vysvětlit vyučovací látku, aby ji pochopili bez zbytečné dřiny a rozuměli jí. Dobrý učitel navíc bere ohled na žáky, kterým to různě myslí nebo mají různý přístup k práci.
Jeden středoškolský profesor testoval studenty, jestli látce rozumějí nebo jestli se jí učí zpaměti. Vykládal jim záměrně nesmysly. Studenti se to naučili. Jenom několika to bylo trochu podezřelé, ale přesto se to naučili; kvůli autoritě učitele.
Podezření učitele se potvrdilo (z časopisu Věda a technika mládeže).
Toto byl dobrý učitel. Vykládal nesmysly, aby si otestoval žáky.
Bůh nás chce postavit do života. Potřebuje, abychom přemýšleli. Proto nás někdy zkouší, jestli „skočíme na špek“. „Budu ti posílat falešné proroky, abych poznal, jestli plníš moji vůli“.
(V některých testech je také uvedeno několik možností a jen jedna je správná.)
Bůh nás samozřejmě nepotřebuje testovat, zná nás. Ale my to potřebujeme. Je to kvůli našemu poznání.
Bůh je jako učitel, který někdy „vypráví nesprávně“, abychom měli kontrolu. Ze stejného důvodu posílá falešné proroky. Těmi „falešnými proroky“ může být ledacos. Například to, co se za náboženství vydává (modlitby pro štěstí rozesílané poštou, tvrzení různých vizionářů, které odporují Písmu, mohou to být Hitlerové a Marxové, atd.). Je-li 10 církví, tak 9 z nich je falešných. Pravděpodobnost je 90 %. Z 90 % se tedy setkávám se špatnou církví. A jen 10 % je dobře. To je malý poměr proti skutečnosti.

Bůh je dobrý pastýř, který má svůj cíl. My jsme někdy vrtohlavými ovcemi, které chtějí chodit po svých cestách.
Bůh však ví, kde je nebezpečí a žene nás od něj pryč. (Skutečné ovce například „mají tolik rozumu“, že do bažinaté půdy nelezou.) Nás ale kvůli naší vrtohlavosti musí někdy Bůh popadnout a táhnout z nebezpečného místa.
Jenže při takovém zásahu se nám může rozsypat idylický obrázek dobrého pastýře.

Bůh má svůj plán. Chce, abychom dobře přemýšleli, dobře věřili, a proto posílá falešné proroky. Ví, co v nás je („já je znám a ony jdou za mnou“). Dobrý učitel ví, co je ve studentovi a jak student přemýšlí. Vede studenty k tomu, aby si zkontrolovali to, k čemu došli.
K tomu Bůh posílá dobré i špatné proroky. Nemate nás. Dává nám dost možností, abychom poznali pravdu. (Lenoši pohodlní přemýšlet, budou tvrdit, že Bůh není dobrý pastýř, pomlouvají dobrého učitele jako mizerní studenti.
Bůh má s námi veliké plány nejen tady (například nám svěřuje děti), ale i do věčnosti.

Bůh nás dobře vyučuje: „Přeber si to. Jeden říká to, druhý ono. Rozliš pravdu.“
Ježíš se nenarodil jako velekněz, dokonce vystupoval jako Nazareťan. (Věděli, že Mesiáš se má narodit v Betlémě.)
Ježíš měl proti sobě velekněze, zákoníky, farizeje, saduceje, rabíny.
Než nějaký člověk šel za Ježíšem, musel si přebrat v hlavě, kdo má pravdu. (Apoštolové měli zakázané říkat, že Ježíš je Mesiáš. Ježíš místo „Mesiáš“ používal „Syn člověka“) Náboženské autority Ježíše označily za podvodníka, posedlého, ďáblova spojence. Každý se musel rozhodnout, ke komu se přidá. O tom všem nám boží slovo vypráví, neboť Písmo je nauka dobrého učitele. Jsme upozorňováni na nebezpečí. Bůh nás učí přemýšlet.
Ideologie vede poddané ke slepé poslušnosti a slepé důvěře autoritě. Ideologie nemá – na rozdíl od Boha, dobrého pastýře – úctu k člověku. Manipuluje s lidmi pro své cíle. To se ví, že i v náboženských společnostech jsou ideologické způsoby používány. Nejen v islámu.

Zatoulá-li se dobrému učiteli do 4. třídy prvňáček, neposadí jej do lavice, ale pošle jej do 1. třídy. Tam, kam patří a kde bude vyučování rozumět. A naopak některého žáka nechá znovu sedět ve stejné třídě a snaží se ho popohnat.
Ježíš nás má roztříděné podle tříd. Někdo je pořád v 1. třídě a dál se nedostane. Někdo udělá 5 tříd za rok. (Kananejská žena byla tímto typem, prošla náročným „testem“, zkuste si najít další případy)

Bůh se stará, jako dobrý pastýř, abychom dobře přemýšleli. Ježíš má svou nauku promyšlenou. 
Nechceme a nemůžeme vést své děti vést za ručičku. (Proč si to přejeme od Boha?)
Bůh nám dává rozum a další schopnosti. Navíc nás skvěle vyučuje. Proč Ježíš řekl: „Kupte si meč …“, a pak Petra ostře napomenul?
Kdo chce přemýšlet, přemýšlí. Jiný je pohodlný.

Jak bychom dopadli v Ježíšově době my?
Stáli bychom za tím, co jsme se naučili v dětství? Hloupý člověk nemění názory, ustrnul a vydává to za ctnost. Ten, kdo se pro Ježíše v jeho době rozhodl, byl na dostatečné inteligenční úrovni. Musel vyvinout úsilí, aby Ježíši porozuměl a přijal. Ježíš nevystupoval jako zidealizovaný pastýř.
Dobrý pastýř ví, co potřebujeme, co máme dělat. A když to neděláme, dává nám najevo svou nespokojenost. Dobrý učitel špatnými známkami a dobrý pastýř tvrdým životním osudem.
Komu jde o dobrou výuku v Boží škole, ten to přijme a ocení.
Ježíš je dobrý učitel a pastýř. Žádný náš obraz není schopen vystihnout velikost Boží dobroty.
(Kýč nás svádí na špatnou cestu, od správného poznání.)

Bůh na nás nenakládá něco, na co bychom nestačili. (Pozor, tato věta se často používá jako náboženská fráze! Druzí nám nakládají, my si nakládáme, k neunesení.)
Na to je třeba si vzpomenout, když se nám v životě nedaří a zdá se nám, jakoby Bůh nebyl s námi, když se nás nezastane tam, kde bychom jeho zastání čekali. (Kdo promýšlí situace, do kterých se lidé dostali za války, může dojít k dobrému, ne lacinému poznání. Lenoch ovšem řekne náboženskou frázi, nebo se pak zhroutí.)

Ježíš zná svoje ovce a ví co potřebují. Ví, kdy potřebují přivést na trávu a ví také, kdy potřebují dost vyhladovět. Je důležité se to naučit chápat. Porozumět vedení a péči dobrého pastýře.
Daří-li se nám daří, máme sklon říkat: „Ano, Pán Bůh mně má rád, moje víra je v pořádku“. Bývá to hluboko zakořeněné.
Nedaří-li se nám, buď reptáme, nebo si říkáme: „Koho Pán Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje,“ a myslíme si, že jsme vyznamenáni za víru.
Ve skutečnosti nás Bůh nemůže probrat z našeho ustrnutí.
(Zbožní bez přemýšlení raději prosí: „Dej nám konec války“. Nebo: „Dej nám více kněží“.“ Nevěří, že Bůh je dobrý pastýř.)

Někteří lidé si pořídí nějaký obraz „Dobrého pastýře“ (byla jich už celá řada, jen se jmenují vždy trochu jinak), a nekriticky přijmou všelijaké sliby s obrazem spojené – jako v reklamě – místo, aby se začali lépe učit od Boha.

Uvedu příklad. Bůh si u Jeremiáše stěžuje na Izraelity: „Vzpomínám na tvé mládí, když jsi ještě chodil po poušti, tenkrát jsi byl docela jiný“.
Jak to bylo? Židé chodili po poušti 40 let, jeden malér za druhým, mor, hadi, opozice.
Mojžíš řekl: „Ti, co souhlasí s opozicí, postavte se sem, vy zase tamhle“. Rozestavili se, země se rozestoupila a pohltila opozičníky.
Co se líbilo Bohu na takových reptalech, které musel stále hubovat, prohánět neštěstími, utrpením atd.? Jako by se s nimi Bůh pořád „hádal“.
U Zachariáše čteme: „Přijde anděl spásy do svého chrámu, bude tříbit syny Léviho a oběť Júdy se bude Bohu líbit jako na počátku.“
Vysvětlení není složité. Postihy nejsou Božím rozmarem. Židům „nadává“ a přitom rád vzpomíná na dobu jejich „mládí“.
Logika těchto slov spočívá v tomto: Židé na poušti každou chvilku provedli nějaký nerozum. Původně mohli poušť přejít za 3 měsíce, než by se zaškolili do správného myšlení. Jenže na správné myšlení nepřecházeli (nezměnili smýšlení, neobrátili se, zůstávali v myšlení pohanských otroků), proto se „pobyt na poušti“ prodlužoval.
Když Bůh vyčerpal všechny možnosti (samozřejmě věděl předem, že to tak dopadne, ale má rád fakta, aby nám byly jasné příčiny a následky: „Jak si usteleš, tak si lehneš, co si uvaříš …“), nechal Izraelity po poušti chodit dál. Stále žili nadějí, že dojdou do země otců (Bůh jim tu naději nebral), když poslední jiskérka naděje vyhasla, řekl jim: Do země zaslíbené nevejde nikdo ze staré generace narozené v otroctví. Vejde tam jenom mladá generace, narozená na poušti.
Co se Bohu líbilo na židech putujících na pouští?
Když na poušti reptali, přišel mor, pár lidí umřelo a lidé šli okamžitě za Mojžíšem: „Prosíme tě, my vidíme, že jsme udělali chybu, smiř nás s Bohem, ať se na nás nezlobí“.
V případě hadů: „Mojžíši, zhřešili jsme, ať nás Bůh netrestá“.
Mojžíš (z pokynu Boha) udělal měděného hada a připevnil jej na kůl. Podíval-li se uštknutý na hada, byl uzdraven.
Ježíš to připomínal teologicky vzdělanému Nikodémovi a dával to do souvislostí se smrtí Mesiáše na kříži. (Už jsme o tom mluvili podrobněji. Jenže Nikodém nad Ježíšovým vyučováním mávl rukou.
My také, my raději uctíváme obrazy dobrých pastýřů.)
Bůh vzpomíná na to, jak židé tenkráte ještě dokázali reagovat na „tresty,“ na výchovu dobrého pastýře.
Hospodin vzpomíná na „mládí Izraele“: „Tenkráte s vámi byla řeč, jako s klukem, který dostal od táty rákoskou, protože neposlouchá a nechce se učit. Kluk je rošťák, ale nakonec poslechne. Výprask na něj zabírá.
V pozdější době Izraelité vedle Hospodina ještě uctívali různá pohanská božstva.

V Ježíšově době už židé chodili jen do jeruzalémskému chrámu, už věděli, co se v jejich náboženství „sluší a patří“. Svou zbožností obchodovali s Bohem, mysleli si, že tím vynahradí skutečnou úctu k Bohu (jako kdyby mužský, který zahýbá, nosil své manželce každý den květiny a „miláčku sem a miláčku tam“). Okupaci Římanů nebrali jako následek své nevěrnosti k Bohu (neřekli: „To je to výprask, je to Boží trest“). Ale: „Až přijde Mesiáš, ten je vyžene,“ a modlili se: „Bože, sešli nám Mesiáše“. Nedokázali rozpoznat „Boží trest“ jako trest. (Používám slovo trest pro zjednodušení.).
Jak je to s námi? My si „výprask“ vykládáme: „Koho Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje“.
To je naše zbožné přesvědčení.
Ptá-li se věřící, proč má trampoty, a slyší-li: „Bůh chce, abyste přemýšlel“, namítne: „Ale já své trápení obětuji“. (Za druhé! ne za sebe. Rádi si hrajeme na Pána Ježíše na kříži.)
Utrpení, které přichází na nás, není ke spáse druhých. Dostáváme výprask – od života – pro vlastní hloupost. Na to bychom měli myslet.

Tímto postojem se lišili židé Ježíšovy doby od židů na poušti.
„Pozdější židy“ můžeme přirovnat ke klukovi, který když přinese špatnou známku a táta jej potrestá, tak trest nevezme na vědomí a zase dostane špatnou známku, a další trest a přitom si říká: „Však to jednou budu umět“. Odmítá poučení.

Jak přirovnat naše: „Já to obětuji“?
Kluk přinese ze školy pětku: „Tatínku, já jsme dostal pětku“, brečí. „Tatínečku, já vím, že to myslíš dobře“, políbí ruku, políbí rákosku, stáhne kalhotky a čeká na výprask.
Táta: „Budeš se učit?“ „Ano, tatínku“.
Kluk se však neučí a situace se opakuje. Když to udělá několikrát, za co ho bude táta považovat? Za normální dítě?
Toto si potřebujeme ujasnit. Postavit se před Boha rovně. Být „zdravými kluky, kteří dokáží reagovat na spravedlivý výprask. To je první krůček k rovnému jednání.

Neštěstím je život v iluzích, neštěstím je vykládat si výprask jako odměnu a vyznamenání. Neštěstím je žít ve vlastním náboženském světě.
Ježíš zná své ovečky a je dobrý pastýř. Ví, kdo potřebuje „výprask“, na koho stačí vlídné slovo, na koho přísné slovo. Ví, koho výpraskem nepostihovat – a to je to nejhorší – protože s ním už nejde nic pořídit.
Nedostáváme-li výprask, nemusí to znamenat, že je s námi Bůh spokojený (že už jsme na úrovni Ježíšova matky Marie). Bůh je dobrý pastýř, ví komu naložit a komu ne. (Omlouvám se za příklad s výpraskem, který jsem použil ke zjednodušení.)
Bůh je dobrý pastýř, stará se aby nám bylo spolu dobře.
	5. neděle velikonoční

	2022
5. neděle velikonoční       Sk 14:21b-27       Zj 21:1-5a       J 13:31-33a. 34-35       15. května 2022

„Až mě poznáš,“ říká Hospodin Izraeli, „přilneš ke mně celým svým srdcem a bližního budeš milovat jako sebe sama. Budu o tebe bohatě pečovat, nic ti nebude chybět. Proto nezabíjíš, nelžeš …“
My, pokřtění, tyto pokyny mnohdy nepřijímáme. 

Bůh se nám nemusí zodpovídat. My jemu ano.
Sebe máme soudit; a i tehdy se utíkáme k Bohu milosrdnému.
Odsuzování Boha bývá nemoudré, neuctivé až opovážlivé.
Máme pečovat o svou duši, o své kritické myšlení.
Rodiče nás učili rozlišovat pravdu od lží a přiznávat si svá selhání. 

Bytostně nesnáším násilí a ponižování. Stydím se, že nejsem schopen ani někomu nafackovat. (Jak jinak ubránit napadeného třeba před agresivním opilcem?) 

K prvnímu čtení.
Jak rozumět slovům: Apoštolové vyzývali učedníky „aby byli ve víře vytrvalí, protože do Božího království vejdeme jen tehdy, když hodně vytrpíme“?
(Ekumenický překlad: „Musíme projít mnohým utrpením, než vejdeme do Božího království.“ – Proč „musíme“, kdo to nařizuje?)
Je utrpení prostředkem na cestě, nebo je násilí proti božímu království tak veliké, že je třeba se proti němu stavět? (Srov. Mt 11:12 – „Ode dnů Jana Křtitele až podnes království nebeské trpí násilí a násilníci po něm sahají.“)

Jak rozumíme slovům: „Po modlitbě a postu byli ustanoveni starší.“? 

Druhé čtení.
Smyslem a cílem našeho života je dorůstat a dorůst na úroveň nevěsty Beránkovy. Být: „jedním tělem a jednou duší“ s Bohem, pro nás znamená přijmout a osvojit si boží myšlení a jednání.
I v našem lidském manželství toužíme po splynutí s druhým. Neustoupili jsme od něj, i když víme, že je pracné.
Bůh je tak skvělý, že mu můžeme (po prozkoumání) dát za pravdu.

K úryvku evangelia.
V době velikonoční čteme nejzávažnější texty z Písma. Můžeme jim rozumět už z celého nadhledu Ježíšova obětavého života.
Dnešní úryvek z evangelia je z poslední vyučovací lekce Ježíšovy: „Nyní je oslaven Syn člověka ….“
Ani apoštolové Ježíšovým slovům napoprvé neporozuměli. Žili představou, že převezmou vládu. Už se viděli v ministerských křeslech. („Už je to tady,“ volali jsme i my na Václavském náměstí a na Letné v r. 1989.) Ježíš vjel od Jeruzaléma jako slíbený Král.

Jakpak těm slovům o oslavě Ježíše rozumíme my?

Ježíšovým učedníkům se líbila představa o Mesiáši z hodin náboženství: „Mesiáš pobije nenáviděné Římany utiskující boží lid a navěky bude kralovat nad všemi národy.
Nebyli ochotní přijmout Ježíšův mesiášský program. Porozuměli mu až po ukřižování. 

Ani pro nás není snadné vzdát se pokušení moci a přijmout postavení toho, který slouží potřebným. 

Jsme překvapení božími slovy: „Nejsem jako pozemští vládcové, sloužím vám a ne vy mně.“ Bůh nepotřebuje naše poklony, ale zve nás k dotváření jeho světa: „Co jste učinili pro kohokoliv potřebného, pro mě jste učinili.“

Před týdnem jsme znovu četli Ježíšova slova: „Já a Otec jedno jsme.“
Pro Izraelity to bylo slovo do pranice: „Co ze sebe dělá? Takhle se nikdo normální nepovyšuje. Je to podvodník nebo blázen?“

Učedníci zažili a přesvědčovali se, že Ježíš přichází od Boha – mluvil a konal jako ten, kdo má boží moc.
Apoštolové se už při slavnostním mesiášském vjezdu Ježíše do Jeruzaléma viděli na vrcholu slávy, na dotek moci nejvyšších dvořanů Mesiáše. (I to „zvláštní“ vypůjčení osla bylo pro učedníky potvrzením „vyšší režie“.) Ale Ježíšovo ukřižování (na které se za žádnou cenu nechtěli připravit) pak bylo pochopitelně – viděno lidskýma očima – největším společenským a náboženským propadem Ježíše. 

Kdyby učedníci pečlivě Ježíšovi naslouchali, když mluvil o náboženské pýše a nenávisti zbožných, která přivede Mesiáše na popraviště, nezhroutila by se jejich naděje v Ježíše – Mesiáše. (Uvědomme si, že do Ježíše vložili všechno úsilí svého života.)

Při Ježíšově popravě se jeho slova: „Já a Otec jedno jsme,“ „Nyní je oslaven Syn člověka a Bůh je oslaven v něm …“ a další tvrzení, úplně propadly do jámy nicotnosti.

Co z toho pro nás vyplývá?

Pokaždé potřebujeme prozkoumávat smysl Ježíšových slov. Co Písmo kterými svými slovy myslí? 

Bůh k nám chová velkou úctu. Nemluví k nám lacině. Každé jeho slovo má velikou váhu. Zve nás k porozumění, svobodě a přátelství. Poskytuje nám zkušenost s jeho přízní a nezištnou péčí – abychom se na něj mohli spolehnout i v temnotách. V mlze života, kdy nevidíme na krok.

„Nyní je oslaven Syn člověka a Bůh je oslaven v něm …“, říká evangelium. V čem boží oslava spočívá?
Bůh i Ježíš si nám přáli ukázat i slavným vjezdem Ježíše do Jeruzaléma, že Ježíš je Bohem potvrzený a ověřitelný Mesiáš.
Všechny Ježíšovy mocné skutky jsou znamením, že za ním Bůh stojí. Potvrzují, že Ježíš je milovaným Synem božím, kterému můžeme plně důvěřovat a následovat jej.
Ten, kdo hledá, ten se může přesvědčit, že Ježíš ve své obětavosti k nám „projevil svou lásku až do krajnosti“.
Ježíš je dokonalým obrazem Otce.
Ježíšův život je oslavou velikosti boží, která slouží svému tvorstvu; člověku slouží v závratné míře.

I my můžeme svým životem oslavovat Boha.
Všímáme si boží péče. Být bohatý božím přátelstvím je velice příjemné. Z toho pramení naše radost ze života, náš obdiv a vděčnost Bohu.
Bůh si získal naše srdce – místo „kamenného“, necitlivého srdce, nám dal ježíšovské srdce praktického soucitu a pomoci potřebným.
„Až poznáš mou péči,“ říká Hospodin i Ježíš, „zamiluješ si mě celou svou bytostí a budeš milovat lidi celým svým srdcem. Objevíš nový smysl života, hlubokou radost z nových přátelství a služby životu.
S láskou o tebe pečuji a ty miluješ druhého jako sebe sama.“

Proč my o pozvání k lásce mluvíme jako o přikázání? Lze lásku nařídit? Proč z něžné blízkosti Boha k nám „vaříme přesolenou polévku příkazů a nařízení? (Izraelité už svým dětem říkají: „Bůh je sladký“).

Izraelité – původně barbaři stejně jako my – se pod vedením Hospodina stali lidem božím, dorůstali k velikému praktickému soucitu s potřebnými. Pomáhali sirotkům, vdovám, chudým, utlačovaným, cizincům, přistěhovalcům a utečencům.
Zakoušeli jednání Hospodina milosrdného a slitovného a odkoukali od něj milosrdné jednání.

Jsme potěšeni lidmi, kteří kulturu pomoci potřebným přijali za svou. (My, kosteloví, na pomoc druhým nemáme monopol.)
Pomoc Ukrajincům je pro utečence užitečná, ale i nás obohacuje novým přátelstvím. I od nich se máme čemu učit.

	2019
5. neděle velikonoční       Sk 14:21b-27       Zj 21:1-5a       J 13:31-33a. 34-35       19. května 2019

Podstatný text je od 3. strany.

Jsme vděční Bohu, že s námi (stále ještě) mluví.
Vážíme si božího vyučování a hlásíme se k odpovědnosti za pečlivé předávání Ježíšových slov? 
Všechna dnešní čtení můžeme použít jako zrcadlo, ke zjištění, s jakou věrností a pečlivostí Bohu nasloucháme. Děláme si totiž leckdy, co chceme podle svého vkusu a na Ježíše se neohlížíme.

K prvnímu čtení.
Apoštolové v církevních obcích ustanovili starší.
Starší v židovských obcích měli své místo. 

Pavlova slova: „Do božího království vejdeme jen tehdy, když hodně vytrpíme,“ je třeba pečlivě promyslet. Bůh si nepřeje naše utrpení, naopak. Ale my jej neposloucháme a tak procházíme mnoha trápeními, kterým jsme se mohli vyhnout. 
Při svatbě přejeme novomanželům, aby jim bylo spolu dobře. Nikdo nepoví: „K pěknému manželství dojdete, když hodně vytrpíte.“
Kdo neposlouchá slova boží, ten bude trpět; jiná cesta do božího království pro něj není. Ale nekřivděme Bohu, Ježíš přišel, abychom měli život v hojnosti a nemuseli procházet trápeními. (Kdybychom dodržovali alespoň Desatero, byl by náš svět jiný, přívětivější.)
V žalmu se přidáváme k dobrořečení Bohu – je milosrdný, milostivý a soucitný.

K druhému čtení.
Církev má být Beránkovou nevěstou.
Vážíme si toho? Chceme se jako nevěsta ženichovi líbit a být mu k ruce? 

K evangeliu.
O slovech: „Nyní je oslaven Syn člověka a Bůh je oslaven v něm,“ jsem si léta myslel, že ta oslava Ježíše a Boha je v ukřižování. Spojoval jsem je s Jidášovým odchodem k velekněžím. Až Bohumil Bílý mě navedl k jinému promýšlení a vrátil mě k textu o Ježíšově vjezdu na nádvoří Jeruzalémské svatyně – J 12:9-50.

Ukřižování oslavou nemůže být. Ta strašná a krutá poprava pro vzbouřené otroky byla největším ponížením. 

Izraelský král býval vybrán (nebo i později sesazen) Hospodinem a také lid krále přijal, nepřijal nebo sesadil.
Ježíš je Bohem vyvoleným králem Mesiášem. Ale i mnozí lidé Ježíše za Mesiáše prohlásili. Naslouchali jeho slovům a viděli jeho mocné skutky. Ježíš tuto poctu přijal. Pravdivě a spravedlivě mu náleží.
(I on se za Mesiáše přihlásil, před Veleradou a před Pilátem.)
To, že se později lidé nechali zmást autoritou velekněze, když Ježíše prohlásil za rouhače a největšího hříšníka a podstrčil ho Pilátovi jako nepřítele Říma, je jiná věc.

Ježíš hold Mesiáši od lidí přijal – a vrátil mu patřičnou formu Pomazaného. 
Ježíš nikdy nepřistoupil na náboženskou pompu (natož slávu politickou).
Přijel na oslu – je králem Pokoje. 

„Dávám vám nové přikázání“ je nešťastnou formulací. 
Ježíš říká: „Nabízím vám novou micvu.“
Micva je moudrou radou Hospodina, je ukazatelem na cestě k pěknému životu. 
„Milujte se navzájem, jako jsem já miloval vás (miloval, miluji a budu milovat, hebrejština nemá časování), tak se milujte navzájem vy.“

To jsou velice závažná slova. O lásce často mluvíme, ale mnoho tomu nerozumíme a nalháváme si, jak se máme rádi.
Všimněme si, že tuto micvu Ježíš říká svým učedníkům při poslední vyučovací lekci. To není výzva pro začátečníky, ale pro pokročilé. Je to pozvání do nové úrovně vztahů božích dětí. „Zakoušíte mou lásku, zvu vás na tuto úroveň, abyste byli podobným požehnáním pro další učedníky – pro vaše blízké.“

Všimněme si, že i zvířata obětavě pečují o své potomky a některé zvířecí páry si prokazují věrnou péči. Tak je Tvůrce vybavil. Ve všech náboženstvích i mezi lidmi „nekostelovými“ nacházíme hodné, ušlechtilé a obětavé lidí, kteří žijí pro druhé. Ale Ježíšův způsob života, jeho přístup k lidem, jeho přátelství a jeho láska mají ještě jinou úroveň. Ježíš o tom mluví ještě dále v následujících kapitolách Janova evangelia – nejen J 15:12-17. (Jan ji pak ve svých listech znovu připomíná a komentuje.)
Ježíš nás tady zve na úroveň vztahů božích synů a dcer.

Neodříkejme se tohoto pozvání – je odpovědí na touhu našeho srdce (která nám byla vložena do srdce Bohem). Bůh nás stvořil z lásky, s láskou o nás pečuje a k lásce nás zve.
A také si nenamlouvejme, že už jsme v ní dost pokročili. Žádný její krok a žádnou dovednost lásky v životě nelze přeskočit.
Říkáme si, že život s nejbližšími lidmi je přípravou, trenažérem pro soužití mezi nebešťany. Připomeňme si krásná slova manželského slibu, který si při svatbě jeden druhému říkáme a o jejichž naplnění se – s boží pomocí – snažíme. Je to vysoká úroveň přátelství, které nám Ježíš osobně prokazuje a nabízí nám, že nás své lásce naučí.
Říkáme si, že být učedníkem Ježíšovým znamená uspořádat si sebe sama a vztahy s druhými podle Ježíšových pravidel.

Jak naše soužití s nejbližšími vypadá? V jaké fázi jsme se zastavili, kde jsme v lásce s druhými ustrnuli?
Zamilovaní si namlouvají, že si budou ve všem vycházet vstříc. Nepočítají s náročností vztahu a s konflikty, které na této cestě porozumění a soužití přicházejí a přeceňují vlastní síly.

K řešení našich vzájemných sporů nám Ježíš nabízí řešení, vlastní příklad a svou pomoc.
Uděláš-li chybu, omluv se a snaž se o nápravu. Pečuj o duševní a duchovní zdraví (hygienu).

Nedokážete-li se mezi sebou domluvit podle Ježíšových rad, vyhledejte dva nebo tři moudré a poproste je o pomoc.
(Už snoubencům říkám, už teď se domluvte, na které lidi se v této nouzi budete obracet? Vyhledáte třeba manželskou poradnu?)
Pokud od našich nedořešených sporů utíkáme, zůstává v nás hořkost a pocit ukřivděnosti z „nechápavosti toho druhého“. Při dalším sporu se to dřívější neuzdravené zranění opět objeví. Tak to pokračuje dál a dál a počet našich ran a výčitek narůstá.

Všímáme si, že se Ježíš dostal do mnoha různých sporů a jakým způsobem je řešil. S některými lidmi se domluvil s některými ne.
Učíme se porovnávat si své názory s názory Ježíše. Ale pokud nejsme v rodině ochotní hledat a uznat Ježíšovy argumenty, pokud obě strany prosazují jen své názory, nedomluvíme se. Můžeme si namlouvat něco o lásce k druhým, můžeme Boha ujišťovat o lásce k němu, ale není nám to nic platné. Nehneme se dál.
Známe ta slova: „Jak můžeš tvrdit, že miluješ Boha, když se neumíš domluvit s nejbližšími?“

Naučili jsme se počtům i gramatice, umění vařit nebo jezdit autem. Přijali jsme pravidla v hokeji nebo fotbale.
K dobrému zápasu je třeba dvou mužstev, která hrají ze všech svých sil, nemění pravidla během zápasu a uznávají rozhodnutí soudce. Křesťanské manželství nastává (blížíme se k němu) pokud oba partneři přijali Ježíše jako svého Učitele, Mistra a Terapeuta. Samotné absolvování svátostí k tomu nestačí.
Ty mají jinou (důležitou) funkci. Pokud při stavění mostu nepoužívám statiku, riskuji, že se most zřítí.
Samotná intuice nestačí. Přijímání svátostí nenahradí získání a používání praktických dovednosti.

Jak se nám daří v manželství? Učíme se řešit vzájemné spory podle Ježíše?
Chceme podle něj jednat nebo nechceme?

Nedávno jsem říkal: „V kolika procentech máme ve sporech s nejbližšími pravdu?“

Pokud si dopředu myslím, že pravdu mám vždy já, jsem pyšný a upírám druhému jeho důstojnost.
Pokud nedodržuji pravidla o komunikaci, pokud druhému nedopřeji stejnou šanci a stejná pravidla, pak druhému se mnou není dobře. A ani mě nebude dobře s ním.
Pokud jen stále mlčím a polykám křivdy, náš vztah nebude zdravý a mohu onemocnět i na těle.

Farizeové se s Ježíšem nedomluvili, měli „svou pravdu“.

Který spor byl řešen podle Ježíšových doporučení?
Spor arcibiskupa Metoděje a jeho sufragána biskupa Wichinga?
Spor krále Václava IV. s arcibiskupem Jenštejnem (a Janem Nepomuckým)?
Spor Jana Husa a koncilu?
Spor arcibiskupa R. Bezáka?
Spor mezi apoštoly a Ježíšem o ukřižování Mesiáše. (Jinak dopadl Jidáš a jinak ostatních Jedenáct. Čím to bylo?)

Nepřistoupíme-li na Ježíšova pravidla soužití, budeme mnoho trpět. Ta věta platí.

Buď nás čekají války ve velkém i války v rodinách, nebo se zbytečnému trápení vyhneme.
Buď se naučíme rozpoznávat „velké brambory od malých“ (ani Ježíš do některých sporů nešel), nebo se staneme vzájemnými sudiči (někteří sedláci kvůli mezi prosoudili pole nebo dokonce statek).

I Ježíš mnoho trpěl. Dal přednost nám. Mohl nad námi mávnout rukou: „Když si nedají poradit, ať se mezi sebou ukoušou.“ Zastával se obětí a slabších a nabídl nám pomoc, abychom se nestali pachateli.
Kterým současníkům jeho umučení pomohlo?
Jak pomáhá nám? Třeba v našich sporech?
Nenalhávejme si lásku k Bohu a k lidem, když nedovedeme správně řešit své spory v rodině.

Jen něco jsem nadhodil, vrátíme se k tomu na biblické hodině 30. května v 19 hod. na faře. Jste srdečně zváni, můžete si přiopravit své otázky, pokusíme se je společně řešit.

Připomenu: Do ordinace přišla paní plná modřin a boulí. „Paní“, řekl doktor, „předepíšu vám čaj. Navečer si jej uvařte a jak budete slyšet, že manžel vchází do domu, čaje se napijte a 15 minut jej držte v ústech. Za měsíc se mi přijďte ukázat.“
Za měsíc přišla paní s úsměvem: „Pane doktore, já jsem tušila, že mám, když se manžel vrací z práce, aspoň čtvrt hodiny držet jazyk za zuby.“

My si za chvíli dovolíme držet Tělo Páně v rukách a Krev Páně v puse. To má větší účinek než bylinkový čaj, a má veliký význam pro toho, kdo se chce učit lásce podle jeho příkladu k nám.
Před tím Ježíše prosíme: „Pane, prosím tě, řekni jen slovo a má duše bude uzdravena.“
Aby došlo ke sjednocení s Ježíšem a bratřími (včetně našich partnerů), neříkejme žádné modlitby, nezpívejme píseň. Buďme ticho – vydržme to ticho – a naslouchejme Ježíšovu slovu – vybavme si, co nám v evangeliu poradil. A pak se o to s Ježíšovou pomocí pokoušejme.

	2016
5. neděle velikonoční       Sk 14:21b-27       Zj 21:1-5a       J 13:31-35       24. dubna 2016

Ještě se vrátím k Ježíšovým slovům z minulé neděle: „Moje ovce slyší můj hlas … jdou za mnou,“ neplatí automaticky. To by nebylo 500 křesťanských církví. Každá z nich je přesvědčena, že Ježíšovi rozumí nejvíce.
Každý si můžeme udělat test, nakolik to o něm a o jeho církvi platí. 

Ježíšova modlitba: „Otče, ať jsou moji učedníci jedno, jako jsme my jedno,“ (srov. J 17:17-23) nám ukazuje, co mu velice leží na srdci.
Jak se k sobě chováme, je trestuhodné. Křesťané mezi sebou dokonce válčili, dnes někoho odstrkujeme od Stolu Páně ...
Až tlak nacismu a komunismu nás v Evropě přivedl navzájem k sobě.
Zespodu spolu křesťané různých vyznání pracovali v odboji, sdíleli zákopy, vězeňské cely, pracovali na obnově společnosti.
Svrchu vybídlo katolíky k ekumenismu (ten začal nejdříve mezi protestantskými církvemi) až prohlášení 2. vatikánského koncilu (oproti dřívějšímu zákazu účastnit se bohoslužeb nekatolíků). Povzbuzeni vrchností jsme s nekatolickými křesťany pracovali, naslouchali Písmu, modlili se, mluvili spolu o Bohu.
Ve stejné touze po svobodě boží jsme se navzájem objevili jako upřímně hledající lidé, poctiví, věrní a obětaví. Dnes se znovu setkáváme při nejrůznější práci. Kus společně ušlé cesty pokládáme za dílo Ducha Božího.
Došli jsme až k touze společně slavit Večeři Páně. Když jsme se ptali biskupů, zda to je možné, dostali jsme zápornou odpověď … zdůvodněnou teologickými tvrzeními.
Jenže léta si všímáme, že většina biskupů pro svou velikou zaneprázdněnost nemá čas na osobní přátelství ani s katolíky natož s protestanty. Nevedou s nimi teologické rozpravy o Eucharistii. Často zůstávají ve svých představách o nekatolických křesťanech na pozici, kterou zaujali v dobách svého studia. Kdo se spřátelil s nekatolíkem jako s přítelem a bratrem, trpí katolickým zákazem společné Večeře Páně. 

Přistoupí-li některý politik (pokřtěný, nepraktikující, například M. Z.), podáme mu. Není mou věcí zkoumat, zda byl u svátosti smíření a jak rozumí Eucharistii. Ale úctyhodnému nekatolickému křesťanovi, který věří, že se při Ježíšově Hostině setkává s Kristem a bratřími, podat nesmím. To je víc než bolestné. 

Máme směrnice Ekumenického direktáře a kodexu, ale jak to bývá, život jde dál.
Jan Pavel II. a Benedikt XVI. pozvali Rogera Schütze ke Stolu Páně.
Před pár roky na kněžském dnu v Hradci Králové se jeden kněz ptal pana biskupa D. Duky, jak je to s podáváním Eucharistie evangelíkům … Pan biskup vyprávěl: „Na jedné svatbě byla hudební skupina evangelíků, když lidé přistupovali ke Stolu Páně, neptal jsem se, kdo je katolík a kdo evangelík. Víte, řekl nám kněžím, že je třeba dopředu žádat biskupa o dovolení přijímat Eucharistii nekatolickému křesťanu, ale v případě, kdy jste nevěděli dopředu, že nekatolíci přistoupí ke Stolu Páně (a nemohli jste požádat o dispens), vám dávám dovolení jim Eucharistií posloužit.

Římský biskup František ukazuje cestu. Viz Příloha.

Často podezříváme nekatolické křesťany, že nevěří v setkání s Ježíšem při jeho Hostině (v tom se moc nepovyšujme, to ví i ďábel, a přesto ke Stolu Páně nesmí). Proč nekatolické křesťany poměřujeme přísněji než sami sebe?
Proč nám nestačí Písmo? Nedomyslel Ježíš něco? Zrušil výzvu: „Nic nepřidáš a nic neubereš.“ (Dt 13:1)?
Ježíš nás varuje, abychom nepřišli bez „svatebního roucha“, to je bez snahy obracet se svým životem k Bohu. (Srov. Mt 22:2n)
Apoštol Pavel mluví o dvou věcech.
První se týká přijímajícího: „Kdykoli jíte tento chléb a pijete tento kalich, zvěstujete smrt Páně, dokud on nepřijde. Kdo by tedy jedl tento chléb a pil kalich Páně nehodně, proviní se proti tělu a krvi Páně. Nechť každý sám sebe zkoumá, než tento chléb jí a z tohoto kalicha pije.“ (1 K 11:26-28).
Druhá varuje podávající: „Kdo jí a pije a nerozpoznává, že jde o (nové) tělo Páně, jí a pije sám sobě odsouzení. Proto je mezi vámi tolik slabých a nemocných a mnozí umírají.“ (1 K 11:28-30). 
Nemůžeme svévolně a podle svých měřítek jen tak někoho vylučovat od Stolu Páně. Je-li každý pokřtěný údem Ježíšova těla, nelze k jídlu nevzít ani malíček, natož ruku. (Srov. 1 K 12:12-14. 27)
„Myslí-li si někdo, že je něco, a přitom není nic, klame sám sebe. Každý ať zkoumá své vlastní jednání; pak bude mít čím se chlubit, bude-li hledět jen na sebe a nebude se porovnávat s druhými. Každý bude odpovídat sám za sebe.“ (Gal 6:3-5)

Když Jan Pavel II. navštívil jako papež poprvé Svatou Rotu (nejvyšší církevní soudní dvůr), řekl: „Společnost stojí na právu. Pro civilního právníka je nejvyšší normou zákon. Pro církevního právníka ale není nejvyšší normou církevní právo, nýbrž evangelium a milosrdenství Ježíše Krista.

Ježíšova slova jsou závažná, nestačí evangelium okuřovat kadidelnicí.
Nemusíme si hrát na Ježíšovy advokáty. Na něj nikdo nedoplivne, jemu nikdo okna vytlouci nemůže. Dotýkal se malomocných i hříšníků a nikdo jej neznečistil. Není malým Jezulátkem, ubrání se sám.

K evangeliu 5. neděle už jen řeknu: Máme milovat nekatolické křesťany méně než katolické? Třídí Ježíš křesťany podle příslušnosti k jejich církvím?
V podobenství o posledním soudu se o razítku na křestním listu nezmiňuje.

I nekosteloví lidé znají řadu Ježíšových slov. Vidí nás jako ty, kteří se mají rádi? („Podle toho všichni poznají, že jste moji učedníci, budete-li mít lásku k sobě navzájem.“)

Na ekumenismus jsme měli dost času. Ježíšova modlitba: „Otče, ať jsou moji učedníci jedno, jako jsme my jedno“, je stará dva tisíce let. Jak jsme Ježíšovo přání a úkol splnili, můžeme sami posoudit. Možná mělo být přípravou na mezináboženský dialog. Ten začali už Ježíšovi učedníci, … sv. František (když mluvil se sultánem), misionáři i poslední papežové.

Kdo všechno patří mezi ovce, které Ježíš pokládá za své? („Mám i jiné ovce, které nejsou z tohoto ovčince. I ty musím přivést. Uslyší můj hlas a bude jedno stádo a jeden pastýř.“ J 10:16)
Platí to třeba na muslimy?
Máme šanci, že bychom se se slušnými muslimy (a těch je většina) mohli domluvit na Desateru. S některými pokřtěnými – například s M. Z. se na Desateru neshodneme.
Naši misionáři se pro hlásání evangelia vydávali do pohanských zemí. K nám cizinci přicházejí nadosah (nejen Vietnamci). Oni se učí naši řeč, snadno ji může evangelium zvěstovat.
Budeme jednou vydávat počet z vlastního misionářství?
(Nepodařilo se nám získat naše spoluobčany pro Krista, nejsou námi nadšeni. Může to být jejich chyba, „lidé před potopou“ nebo sodomští také neměli zájem o spravedlnost. Ale může to být i naše chyba pokud nejsme dost slaní, málo svítíme a neumíme prokvasit společnost.)

Ježíš o nás dostatečně pečuje; zbavuje nás strachu i našich vin.
S ním jsme silní, s ním se můžeme vydávat do práce (misijní), na kterou bychom si sami netroufli. Ježíšovi učedníci se také Ježíše drželi, ohlíželi se na něj, snažili se porovnávat si s ním své názory.

Příloha:
Zprávy z Vatikánu:
Římský biskup František byl pozván na ekumenické setkání katolických a letničních křesťanů ve Phoenixu v Arizoně v květnu 2015. Odpověděl jim: Mám od vás pozvánku na slavnost jednoty křesťanů, na tento den smíření. Chci se k vám připojit odsud. „Otče, ať jsme jedno,... aby svět uvěřil, že jsi mne poslal.“ To je výchozí text k vašemu setkání: Kristova modlitba k Otci o milost jednoty.
Dnes budu s vámi duchovně a celým svým srdcem. Budeme společně hledat, budeme se společně modlit o milost jednoty. Jednota, která se rodí mezi námi, je jednota, která začíná ve znamení jednoho křtu, který jsme všichni přijali. Je to jednota, kterou hledáme na společné cestě. Je to duchovní jednota modlitby jedněch za druhé. Je to jednota našeho společného úsilí jménem našich bratři a sester a všech, kdo věří ve svrchovanost Krista.
Drazí bratři a sestry, rozdělení je rána na těle Kristovy církve. A my nechceme, aby tato rána zůstala otevřená. Rozdělení je dílo otce lži, otce nesvornosti, který dělá všechno možné, aby nás udržel rozdělené.
Dnes společně, já zde v Římě a vy tam, budeme žádat našeho Otce, aby seslal Ducha Ježíšova, Ducha svatého a dal nám milost, abychom byli jedno, „tak, aby svět mohl uvěřit”. Mám pocit, jako bych říkal něco, co může znít kontroverzně nebo možná dokonce hereticky. Avšak je tu někdo, kdo ví, že navzdory našim odlišnostem jsme jedno. Je to ten, který nás pronásleduje. Je to ten, který dnes pronásleduje křesťany, ten který nás pomazává krví mučednictví. On ví, že křesťané jsou Kristovými učedníky: že jsou jedno, že jsou bratři! Nezajímá ho, jestli jsou evangelikálové, pravoslavní, luteráni, katolíci nebo apoštolští… to ho nezajímá! Jsou to křesťané. A krev mučednictví sjednocuje. Dnes, drazí bratři a sestry, prožíváme „ekumenismus krve”. To nás musí povzbudit, abychom činili, co činíme dnes: modlili se, vedli společně dialog, zkracovali mezi sebou vzdálenosti, posilovali naše pouta bratrství.
Jsem přesvědčený, že to nebudou teologové, kdo mezi nás vnesou jednotu. Teologové pomáhají, teologická věda nám pomůže, ale pokud budeme spoléhat, že se teologové navzájem shodnou, dosáhneme jednoty až v den po dni posledního soudu. Duch svatý působí jednotu. Teologové jsou nápomocni, ale více nápomocná je dobrá vůle nás všech, kdo jsme na této cestě a máme srdce otevřené Duchu svatému!
Se vší pokorou se k vám přidávám jako další účastník tohoto dne modlitby, přátelství, blízkosti a reflexe. V jistotě, že máme jednoho Pána: Ježíš je Pán. V jistotě, že tento Pán je živý: Ježíš je živý, Pán žije v každém z nás. V jistotě, že On seslal Ducha, kterého nám slíbil, tak aby se tato „“harmonie“ mezi všemi Jeho učedníky mohla realizovat.
- - - - - - - -

František 15. listopadu po večerní bohoslužbě v evangelicko-luteránském kostele v Římě odpovídal na otázky shromážděných.
Jedna žena, jejíž manžel je katolík, se chtěla dozvědět, co má udělat pro to, aby mohla přistupovat k eucharistii.
„Jmenuji se Anke de Bernardinis, a stejně jako mnoho jiných žen v našem společenství, i já jsem se vdala za italského katolíka. Jsme spolu šťastni. Mnoho let už spolu prožíváme radosti i smutky. Ale to, co mě mrzí, je, že jsme rozděleni ve víře a že se společně nemůžeme účastnit Večeře Páně. Co můžeme dělat, abychom s manželem konečně dosáhli společenství i v této věci?“
Papež se začal ptát sám sebe, co je to Večeře Páně: Není jednoduché odpovědět Vám na otázku týkající se účasti na Večeři Páně, zvláště pak v přítomnosti takového teologa, jakým je kardinál Kasper. Mám obavy!
Myslím na to, co řekl Pán, když nám dal tento příkaz: „To čiňte na mou památku.“Když se účastníme Večeře Páně, připomínáme si a následujeme to, co dělal sám Pán Ježíš. Směřujeme ke konečné hostině v Novém Jeruzalémě, ale ta bude poslední. Sám si kladu Vaši otázku a nevím, jak mám na ni odpovědět. Ptám se tedy, jestli účast na Večeři Páně je cílem cesty nebo je pokrmem na cestě při společném putování? Nechávám tuto otázku teologům, těm, kteří rozumějí.
Pravdou je, že v určitém smyslu něco sdílet znamená, že mezi námi není rozdíl, že máme stejnou doktrínu, zdůrazňuji to slovo, slovo, které je těžké k pochopení – ale já se ptám: nemáme snad stejný křest? A jestliže máme stejný křest, musíme putovat společně.
Vy zde svědčíte o cestě, která je velmi hluboká, protože je to cesta manželství, rodiny, lidské lásky a sdílené víry. Máme stejný křest. Když se cítíš být jako hříšnice – také já sám cítím, že jsem velkým hříšníkem – jestliže se tvůj muž cítí být hříšníkem, předstoupíš před Pána a prosíš Ho o odpuštění. Tvůj muž dělá stejnou věc. Jde za knězem a žádá o rozhřešení. To jsou prostředky, které udržují křest naživu. Když se spolu modlíte, křest roste, sílí. Když učíte děti, kým je Ježíš, proč přišel Ježíš na svět a co pro nás udělal, děláte to stejné, ať už v jazyce luteránském nebo v jazyce katolickém, ale je to stejné.
Jak to je s Večeří Páně? Jsou otázky, které si může zodpovědět každý sám pouze pokud je upřímný sám k sobě a také s tím nevelkým teologickým „světlem“, které mám. „To je mé tělo. To je má krev“, řekl Pán. „To čiňte na mou památku“, a to je pokrm na cestu, který nám pomáhá v našem putování.
Kdysi jsem se intenzivně přátelil s biskupem episkopální církve, který měl 48 let, byl ženatý a měl 2 děti a toto ho znepokojovalo – manželka katolička, děti katolíci a on byl biskupem. V neděli svoji ženu i děti doprovázel na katolickou mši a následně se vydával do svého společenství. Byl to krok k účasti na Večeři Páně. Pak v tom pokračoval, až ho Pán povolal do svého domu, byl to spravedlivý člověk. Na Vaši otázku odpovím pouze otázkou: Jak to mohu s manželem udělat, aby mě Večeře Páně provázela na mé cestě? To je problém, na který si musí každý odpovědět. Jeden můj přítel, který byl pastor, mi jednou řekl: „My věříme, že Pán je tam přítomen. Je přítomen. Vy věříte, že Pán je přítomen. A pak tedy, jaký je rozdíl?“ Ach, ta vysvětlování, interpretace. Život je větší, než vysvětlování a interpretace. Vždy vycházejte ze křtu. „Jedna víra, jeden křest, jeden Bůh.“ Tak nám to říká Pavel a odsud vyvozujte důsledky. „Nikdy si netroufnu dát povolení takto činit, protože to nespadá do mých kompetencí. Jeden křest, jeden Pán, jedna víra. Promluvte s Pánem a jděte dopředu.

Zpět na poznámky na neděli

	2013
5. neděle velikonoční       Sk 14:21b-27       Zj 21:1-5a       J 13:31-33a. 34-35       28. dubna 2013

K 1. čtení: Buďme opatrní na větu: „Do božího království vejdeme jen tehdy, když hodně vytrpíme.“ 
„Pavel a Barnabáš ustanovili starší“. 

Každý učedník má být apoštolem – vyslancem, každý křesťan (i křesťanka) patří křtem do královského kněžstva a je mu svěřena služba kněžská, pastýřská a prorocká. K tomu se ještě vrátíme.

K evangeliu: Po zážitku s umytím nohou a Poslední večeří apoštolové od Ježíše slyší jeho odkaz.
(Ta slova nejsou určena všem, ale pokročilým učedníkům.)
Víme, že výraz přikázání není šťastný. 

Apoštolové žasli nad umytím nohou a Poslední večeří. Po vzkříšení teprve rozuměli tomu, co do těchto velkých gest Ježíš vložil.
Svým životem pro druhé Ježíš oslavil Otce.
Ale v tom je také sláva Syna.
Ježíš má dobré sebevědomí, navíc je zajedno s Otcem.
Oba mají stejný program: zasvěcují se lidem, žijí pro nás.
Umytí nohou a Poslední večeře znamenají lásku až do krajnosti.
Ke stejnému programu jsme pozváni:
„Jeden druhému umývejte nohy.“
„To čiňte na mou památku“. 
Podle lásky nás mají poznávat druzí.

Kde se naše láska projevuje?
Vedle mnoha projektů (charitativními projekty počínajíc …) všude, kde jsme solí a světlem… 
Ale nejvíce se s láskou setkáváme v rodině.
Kdo to zažil, dostal výbavu na celý život, možná na věčnost.

Litujeme, že soužití v rodinách upadá.
Ale všimněme si, kde to začalo. V 2. tisíciletí se klérus stal vyšším stavem než manželé. Ti byli sníženi na poddané, kteří jsou jen na práci. 

Manželství je největším, nejsilnějším a nejbližším druhem přátelství.
Křesťanské manželství a rodičovství je velikým ovocem Ježíšovské kultury. (V které jiné kultuře nebo náboženství má žena a dítě větší postavení? Vidíme, jak křesťanská manželství mizí.)
Rodina je základním prvkem božího lidu a základním pracovištěm, staveništěm božího království.

Je třeba znovu manželství postavit na místo, které jí Bůh vymyslel.
Soužití manželů má být obrazem božím. Jeden druhému, dětem, ostatním lidem …

Sám Bůh k popsání svého vztahu k nám lidem používá obraz otce, matky, manžela.

Ježíš nejen znovu potvrdil toto vysoké postavení manželství, ale navíc osvobodil ženu od lidských nánosů, kterými nadřazení mužové poutali ženy a postavil ji na stejnou úroveň s mužem. 

V naší společnosti jsme přivodili velikou krizi rodiny (to muslimy nepostihlo). Krize je výzvou. Potřebujeme posílit vědomí o významu rodiny. Ocenit službu a lásku v rodině.
To má nejen učinit církevní vrchnost, ale i v rodině máme chválit a povzbuzovat jeden druhého – táta má začít.
Skutky lásky jsou přece nejdůležitější bohoslužbou. Bůh u nás není na návštěvě (jako když se vozí nějaká socha světce po rodinách).
Současně si všímejme, jak a čím nás sám Bůh v rodině obdarovává.
„Milujte se navzájem; jako jsem já miloval vás, tak se milujte navzájem i vy“. To je víc než jen přání, to je drahý a nejkrásnější odkaz a dědictví.
Jako nás Bůh má rád více než my jeho, tak v rodině nejprve mnoho dostáváme, abychom měli později z čeho obdarovávat.

Před týdnem se kdesi sešlo deset rodin na víkend k hledání jak objevit a prožívat „eucharistii jako rodinnou slavnost“. Přemýšleli jsme, co pro to dělat, jak dětem objevit krásu a „chuť“ bohoslužby.

Když jsem byl malý, nechutnala mi bohoslužba (navíc byla latinská), špenát a květák. Děti mají jiné chutě než dospělí.
Litujeme každého, kdo trpí nechutenstvím.
Příčina, že nám nechutná, může být i v kuchaři.
„Maminky vaří chutně, tátové zdravě“.
Duchovenstvo jsou staří mládenci – podle toho jejich „kuchyně“ vypadá. Proč jsou naše mše často bez barvy, vůně, chuti, bez jiskry (proč to dokonce nazýváme zbožností)?
Ale záleží i na stolujících, na lidech v kostele. Co tam vnesou a přinesou, jak se tváří …
Ježíš je ovšem výborný „kuchař“ – kde to kazíme?

Před dvěma týdny jsme si připomenuli rybolov po vzkříšení. Ježíšovi a učedníkům se podařil kapitální úlovek ryb a Ježíš nadšeně řekl, „Chlapi, to je důvod k oslavě …“ A hned slavili na břehu jezera!
Pro učedníky to byl zážitek na celý život.

Každá slavnost potřebuje svůj důvod ke slavení, aby bylo co slavit. Nemáme-li důvod ke slavení, splnění povinnosti nás nenadchne.

Všímáme-li si:
 –	že nás Bůh má rád,
 –	je s námi tam, kde jsme,
 –	rád nás obdarovává,
 –	rád s námi pracuje,
 –	pak to, co se nám s Ním společně podařilo, je důvodem k radosti a slavení.

S těmi rodinami před týdnem jsme si říkali, jak nás komunistické rituály, ke kterým jsme byli 40 let nuceni, odradily od jakýchkoliv rituálů.
Ale životní rituály jsou důležité, je třeba se k nim vrátit a naplnit je obsahem ...
Nejdůležitější slavností je společné jídlo u rodinného stolu ...

Přátelství a láska ovlivňuje.
Dobře víme, od koho láska vyvěrá. „V tom je láska: ne že my jsme si zamilovali Boha, ale že on si zamiloval nás a poslal svého Syna …“ (1 J 4:10)
Děti milované svými rodiči jinak rostou a prospívají než děti odstrkované. Křesťané vědí, že jsou milovanými dětmi božími a sourozenci Ježíšovými. Máme kde čerpat.
Samaritánka u studně zakusila s jakou úctou a pozorností s ní(!) Ježíš jednal. Ježíš ji dal „ochutnat“ ze svého pramene. Setkání s Ježíšem pro ni bylo celoživotním zážitkem.
Oceňujme doma jeden druhého, říkejme sobě i dětem, z čeho má Bůh z nás radost, co můžeme přinést na Jeho slavnost. Jaký důvod ke slavení máme.

V životě nás potká všelijaké trápení, nesčíslně mnoho lidí bylo utrápeno k smrti – proto je třeba k životu statečnost, ale život jsme dostali ke službě jeden druhému, ne k trápení. Objevit radost ze služby druhému je podstatné.

Nejpodstatnější část bohoslužby se odehrává doma v rodině. V kostele pak slavíme.
Bůh slouží nám a my jeden druhému.
„To je mé přikázání, abyste se milovali navzájem, jako jsem já miloval vás.
Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo položí život za své přátele.
Vy jste moji přátelé, činíte-li, co vám přikazuji.“ (J 15:12-14)

Manželství je nejbližším soužitím a největším zasvěcením se jeden druhému k obrazu božímu.

V rodině nejprve a nejvíce se vytváří církev – lid boží.
Samozřejmě, že rodina nemá být uzavřená sama pro sebe.

V rodině nejvíce dostáváme, tak máme také svým nejbližším nejvíce dávat.

	2010
5. neděle velikonoční       Sk 14:21b-27       Zj 21:1-5a       J 13:31-33a. 34-35       2. května 2009

„Nyní byl oslaven Syn člověka a Bůh byl oslaven v něm; Bůh jej také oslaví v sobě a oslaví jej hned.“ – Už jsme o těchto slovech uvažovali.

Syn boží nepřišel mezi lidi převlečen, aby ho nikdo nepoznal, ale aby se zjevilo smýšlení lidí.
Simeon řekl Marii: „Hle, on jest dán k pádu i k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se budou vzpírat – aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí.“
Nepřišel podle našich přání a představ. Bůh nepotřebuje slávu našeho druhu.  Nemá to zapotřebí.

Otec ví o Synově kráse a ušlechtilosti a samozřejmě si jej stále váží. Tím, že v určitých situacích svědčil o Ježíšově jedinečnosti, vícekrát potvrzoval učedníkům, že jdou po správné cestě poznání. Aby hledající měli dostatečnou jistotu, že Ježíš – nečekaně a neobvykle jednající – není podivínem, ale přichází od Boha. Proto i některé detaily z Ježíšova života byly předpovězeny Písmem.
Bůh se hlásí k Ježíšovi nejen znameními (zázraky), ale také:
 –	Při Ježíšově ponoření do Jordánu 
 –	Na hoře Proměnění. 
 –	Při vjezdu do Jeruzaléma. 

K vjezdu do Jeruzaléma se vztahuje také prohlášení z nebe (J 12:28) – učedníci byli, mírně řečeno, rozčarovaní, protože Ježíš nevjel do královského hradu: „Zas jedná jak podivín, korunovace byla na dosah“.
Ježíš je Mesiášem! – jenom jiným než podle představ tehdejších židů – proto se učedníkům ozval hlas z nebe o oslavě Ježíše. 

I Ježíšovo mytí nohou nečekaným a neuvěřitelným způsobem potvrzuje velikost Syna božího. 
Ježíšovo vydání se do rukou nepřátel je také výrazem jeho lásky k nám. 

Ale je třeba promýšlet důvod Ježíšova ukřižování a vážit slova, abychom Ježíši dobře rozuměli a aby nám mohli rozumět lidé okolo nás, aby nedošlo k omylu – Otcovo oslavení není v Ježíšově ukřižování!
Bůh nesnáší násilí a smrt. Nikomu nedá místo chleba kámen a nikoho nevydá k mučení jako Pilát, který chtěl Ježíše zachránit před smrtí.
Ukřižování je potupné, šibenice zůstane šibenicí a zločin zločinem. Vražda M. Gándhího zůstane vraždou a sebeupálení J. Palacha je strašnou smrtí.
Ježíšovou velikostí a slávou je jeho obětavost vůči nám lidem. Bůh si Ježíše váží, v jeho očích Ježíš nic neztratil prokletím od velekněze, popliváním od davu, ani degradací a opuštěním od učedníků. 

Boží oslava Syna se nepodobá lidským oslavám. Nenechme se ovlivnit naší zálibou ve vnější parádě, velkolepých podívaných a folklórními slavnostmi. 
Ježíš uměl žít, uměl se bavit a slavit (daroval svatebčanům veliké množství vína, zastal se ženy, která jej ovoněla parfémem v ceně ročního platu dělníka), ale nevyzýval k parádám, nýbrž ke spravedlnosti a šlechetnému jednání.

Všímejme si, čeho si nejvíce Ježíš cení. 

Slova: „Nyní byl oslaven Syn člověka a Bůh byl oslaven v něm; Bůh jej také oslaví v sobě a oslaví jej hned“, jsou oceněním Ježíšovy snahy za každou cenu získat lidi pro Boha. To, že se Ježíš nebránil a nechal se ukřižovat, způsobilo zřícení víry učedníků. Vzpomeňme na Pavlovo kázání Řekům. Ti si začali klepat na čelo, když slyšeli, že se Ježíš nebránil a nechal se popravit nejpotupnější smrtí. (Pro Řeky byl zápas a boj ctností.)

Čím my se přidáme k Otcově a Synově oslavě?
Aby si o nás v nebi nevypravovali podobné vtipy, jako jsme my říkali o esenbácích. 

„Nedomnívejte se, že jsem přišel zrušit Tóru nebo Proroky; nepřišel jsem zrušit, nýbrž naplnit“. (Mt 5:17)
„Varujte se konat skutky spravedlnosti před lidmi, jim na odiv …“
„Když ty prokazuješ dobrodiní, ať neví tvá levice, co činí pravice …“
„Když se modlíš, modli se ve skrytu …“
„Při modlitbě nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov...“ (Srov. Mt 6:1n)

„Milujte se navzájem; jak jsem já miloval vás, tak se navzájem milujte vy.“

Před týdnem jsme si četli Ježíšova slova: „Ovcím, které mě slyší, dávám věčný život. Nezahynou na věky a nikdo mi je z ruky nevyrve.“
Při kázání jsem řekl: Některá slova se nám vryla do srdce a rádi si je znovu a znovu opakujeme. Jestli se manželé snaží o pěkný vztah, pak jim jsou slova manželského slibu příjemná a drahá:
„Já se ti odevzdáván a přijímám tě …
Slibuji ti lásku, úctu a věrnost …
navždy s tebou ponesu dobré a zlé …“
Bylo to kázání pro dospělé, děti si hrály … a jedna čtyřletá holčička řekla: „Dědečku, náš tatínek si to také při svatbě s maminkou řekli …“

„Ty jsi nejcennější a nejkrásnější klenot mého života …“, řekl manžel své 93leté manželce.

Inteligentní člověk necpe někomu, koho chce uctít, dary podle svých zálib, ale ptá se, co se tomu druhému líbí. Ježíš se od nás liší ve svých názorech na to, co je nejdůležitější.

	2007
5. neděle velikonoční       Sk 14:21b-27       Zj 21:1-5a       J 13:31-33a. 34-35       6. května 2007

Podobně jako minule je k pochopení dnešního úryvku třeba určité pečlivé práce, návyku k naslouchání a určité znalosti Ježíšových slov i z jiných míst evangelií. (Student, který by se po maturitě cpal hned do 5. ročníku medicíny, by se nám zdál směšný.)

Vraťme se do 1. třídy, aby to bylo pro širší publikum. Všimneme si věty: „Nyní je oslaven Syn člověka a Bůh je oslaven v něm. Je-li Bůh v něm oslaven, oslaví Bůh i jeho v sobě a hned ho oslaví.“
Ptal jsem se řady lidí, o jaké oslavení jde. Téměř všichni si mysleli, že jde o ukřižování.
Poprava oslavou není. (Ježíšova statečnost a obětavost je obdivuhodná!, ale tak si oslavu nepředstavujeme.)
Ježíš mluví o svém vjezdu do Jeruzaléma. „Neboj se, dcero Siónská, hle, král tvůj přichází, sedě na oslátku.“ (Jan 12:15)
Jan uvádí, že význam Ježíšova vjezd došel učedníkům až po jeho smrti. („Jeho učedníci tomu v té chvíli nerozuměli, ale když byl Ježíš oslaven, tu se rozpomenuli, že to o něm bylo psáno a že se tak stalo.“ J 12:16) 

Vraťme se před poslední večeři (do 12. kapitoly Janovy). Ježíš chtěl jít do Jeruzaléma, věděl, že to budou jeho poslední Velikonoce a že bude před nimi ukřižován. Tentokrát slavnostně přijel do Svatého města.
Nikdy nepopíral, že je Mesiášem. Jen dával pečlivý pozor, aby mezi lidmi nepropuklo všeobecné nadšení z Mesiáše vedoucí k povstání proti Římanům. (Následkem pokřivených představ očekávali lidé od Mesiáše především osvobození od okupantů.)

Nějaké množství lidí skutečně Ježíše vítalo: „Druhého dne se dovědělo mnoho poutníků, kteří přišli na svátky, že Ježíš přichází do Jeruzaléma. Vzali palmové ratolesti, šli ho uvítat a volali: `Hosanna, požehnaný, jenž přichází ve jménu Hospodinově, král izraelský.´“ (J 12:12-13)

Osel byl dopravní prostředek chudých. Izraelští králové neměli jezdit na koních, ale na oslu. 
Ale Izraelští vladaři dávno jezdili na koních a krásných vozech (předchůdců kočárů a limuzín). Předpovědi Mesiáše v Bibli jsou velkolepé, jenže my se raději chytáme vnějšího než vnitřního bohatství.  Ježíš vjíždí na oslu jako „Kníže pokoje“. Tím se naplňují proroctví, podle toho lidé mohou poznat Mesiáše. Od Ježíše to nebylo žádné prázdné gesto.
Ježíš věděl, a ví, kým je. Přijal svou „roli“, své poslání. Dal najevo lidem, kdo k nim přichází, ale zároveň nám ukazuje, že si na parádu nepotrpí. 
Obstarání osla pro Ježíše je spjato se zázrakem. 
(„Osel“ v Ježíšově vjezdu do Jeruzaléma hraje větší roli, než bychom si mysleli.)

Všimněme si, že se Ježíš nechal provolat za Mesiáše – krále.
Proč?
Důvodů je víc. Jedním z nich je, abychom si uvědomili, jak nebezpečná je povrchní víra. Lidé, kteří křičeli „Ať žije Mesiáš“ (Ježíš šel uprostřed zástupu jdoucího do Jeruzaléma a lidé, kteří šli proti a byli okolo, Ježíšovi provolávali slávu a nadšeně jej vítali, coby Mesiáše), tito lidé později křičeli se stejným zápalem: „Ukřižuj“. Tak je to, vždy znova a znova.

Druhým důvodem je zveřejnění, kým Ježíš je.
Když se Ježíšova opozice pohoršovala: „Nevidíš, co lidé dělají, že tě prohlašují za Mesiáše“. Ježíš označil tuto událost za Bohem „naplánovanou“: „Když nebudou mluvit tito lidé, tak bude mluvit kamení“. (Srov. J 12:39-40)
Ježíš řekl: „Bůh si přeje, aby se vědělo, kdo je Mesiášem“. (V této době už měl Ježíš tolik nepřátel mezi představiteli „církve“ – synagógy – že nehrozilo povstání.)
„Kdyby toto lidé nemluvili, tak by musel někdo jiný (třeba kamení) „oznamovat“, že jsem Mesiáš a vjíždím do Jeruzaléma“.
Součástí Božího plánu bylo, aby byl Mesiáš uveden do Jeruzaléma s veškerou „parádou“. (Ne však s parádou vnější, ale s „parádou“ Boží.)
To je ono: „Nyní je oslaven Syn člověka“. Toto je Bohem naplánovaná oslava Mesiáše.

Ježíš není populista, nedělá, co od něj dav očekává, nenechá se nikam tlačit, ale vjezdem do Jeruzaléma dal Bůh lidem najevo: „Toto je Mesiáš a ne pouze tesař z Nazareta“.
V Boží plánu bylo, aby Ježíš byl prohlášen za Mesiáše (to je jeho poslání). Jinak, než jak si přála a představovala lidová víra, kazatelé a učitelé náboženství.

Ježíš žije sjednocen s Otcem. 
A Otec se Synem. Otec Ježíše poslal, stojí za ním, podporuje jej, zastává se jej, hlásí se k němu („Toto je můj milovaný syn“)
Ježíš své oslavení okamžitě obrací k Otci. „Je-li Bůh v něm oslaven, oslaví Bůh i jeho v sobě, a hned ho oslaví“. (To je hezké, že každý chválí a ukazuje na druhého.)
Toto se týká Ježíšova vzkříšení.
(Ukřižování bylo největší pohanou, ponížením v tehdejší době. Podle židovských zákonů měl být rouhač kamenován. Ale náboženští vůdci si na Ježíši smlsli, strašně se mu pomstili. Prokleli jej, zařídili mu uvržení do pekla. )
Otec se Ježíše zastal (nikdo jiný).
V nebi (mezi přáteli Božími) je Ježíš oslaven. Nebeské zástupy přivítaly Ježíše jako Vítěze (nad lhostejností, nepřátelstvím, pomluvami, nepřejícností, záští, nenávistí, pomstychtivostí, krutostí …), jako Zachránce malých, ponížených, žen, pohanů, hříšníků, prohraných odepsaných, zkrachovaných …
Slavnostní uvítání udělalo na apoštoly větší dojem, než si myslíme. My už víme, že to pak skončilo úplně jinak, ale tenkrát byl zážitek apoštolů z vjezdu Ježíše do Jeruzaléma uchvacující. Prožívali jej jako naplnění příslibů o Mesiáši (a Ježíš je nepodvedl, jeho vjezd do Svatého města nebyl fraškou). Učedníci, na rozdíl do nás, znali slavné předpovědi o příchodu Mesiáše. Těšili se z nich, žili očekáváním Mesiáše, to pro ně bylo zdrojem naděje a posily ve víře.

Tohoto zážitku chtěl Ježíš využít k tomu, aby ukázal, kým skutečně je.
(To my ve svém myšlení, na rozdíl od učedníků, počítáme jen s časem na zemi. Věčnost jsme ještě nepustili do svých plánů a očekávání.)
Čteme o Ježíšově vjezdu do Jeruzaléma, ale nám to nijak nepřipadá jako oslava, kříž nám vše zastínil.
Je ovšem třeba si celou událost řádně promyslet, co to znamená, co tím vším Bůh říká všem čtenářům evangelia. Potřebujeme si tam dosadit celou atmosféru očekávání a slavení Velikonoc.
Ježíšův vjezd do Jeruzaléma není nepovedeným plácnutím do vody. Má svou silnou řeč.
Pro učedníky měl být zjevením, jak je jejich Mistr viděn, ceněn a očekáván v nebi. Jaká oslava jej v nebi čeká. Znovu připomenu, že je to jen jeden z více důvodů, proč Bůh zinscenoval toto slavnostní uvítání.
Už „teď: „Nyní je oslaven Syn člověka a Bůh je oslaven v něm.“.
Při tomto slavnostním vjezdu Ježíše do Jeruzaléma, byli oponenti a nepřátelé zakřiknutí a bezmocní proti němu.
Pozor! Ježíšův vjezd do Jeruzaléma je modelem toho, jak je Ježíš oslavován v nebi.

Událost je to stálou výstrahou nám zbožným, kteří si jsme jistí svými názory, „jak to s Bohem je!“ a „okřikujeme“ ty, kteří mluví o Bohu jinak než my (jde-li o Ježíšova slova, která nám „nesedí, obrátíme stránku.).
Je varování těm, kteří jednou provolávají: „Hosana, Synu Davidovu“ a později se stejným zápalem křičí „Ukřižuj!“
Často se i nám stává, že naše názory v nás jsou neseny příliš nadšením a ukvapenou zbožností.

Ježíšův vjezd do Jeruzaléma měl (a má) svůj veliký význam.
Zklamání apoštolů, že se podle nich vše zvrtlo, je jinou otázkou. Byli stále v zajetí toho, co se učili v náboženství o Mesiáši (vyhlásí ze střechy chrámu mobilizaci).
I my máme SVÉ představy o druhém příchodu Mesiáše. A slovo Boží s námi nehne a nehne.
Mesiáš přijde s velikou slávou a mocí! Ale my si to představujeme s podobnou chybou jako židé.
Přijde opět ve větší nenápadností než si myslíme. (Hle, on jest dán k pádu i k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se budou vzpírat – i tvou vlastní duši pronikne meč – aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí. Lk 3:34-35) Přijde ve stejném stylu, aby se vytříbili překabátěnci.
Až přesto, že nebude po našem, uvěříme, že Ježíš je dobrý pastýř, budeme svobodnější.
	6. neděle velikonoční

	2022
6. neděle velikonoční       Sk 15:1-2. 22-29       Zj 21:10-14. 22-23       J 14:23-29       22. května 2022

Nepoučili jsme se dostatečně z předešlých válek. Stavíme společnost bez Boha, myslíme si, že ho nepotřebujeme. Jenže bez Boha se zlu neubráníme.
Ukrajinci hájí svou svobodu.
Zbaví se po válce oligarchů, kteří jim pijí krev? Přikloní se více k Ježíši? 
Pomůžeme jim? Jak?

Ukrajinci obdivují naše bohatství, ovoce demokracie a svobody. Říkáme jim, za tím vším je veliká práce, a že demokracie je křehká.
Jsme ochotní Ukrajincům objevovat Ježíšovo učení?
Nemůžeme dát někomu něco, co sami nemáme.

Válka i nás usvědčila, že jsme společnost nebudovali s Ježíšem.
Zapomněli jsme na jeho vyučování a na učednictví u Ježíše. 

Úředník (i církevní) zjišťuje: „Jakého jste náboženství? Jste pokřtěn?“
Někdo se ptá: „Jsi ve straně? Jsi Slávista nebo Sparťan? Žid, homosexuál …?“

Je Putin Ježíšovým učedníkem?
Učedník a apoštol Jidáš se s Ježíšem rozešel.
Patriarcha Kirill je zřejmě dvořanem Putina.
Jsme my učedníky Ježíše?

Jaký je rozdíl mezi studentem a učedníkem Ježíšovým?
Učedník miluje svého učitele, následuje ho.
Rabíni byli nejen studenty, ale i učiteli (znali nauku, pravidla, předpisy Tóry a tradice), ale nebyli učedníky Mojžíše. Vyznávali své(!) názory, proto Ježíše zavrhli.

„Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo.“
Láska není zamilovanost. Láska pracuje pro druhého, má k němu úctu, bere ho vážně, naslouchá mu, vychází mu vstříc …

Apoštolové byli odvážní a celým srdcem se přiklonili k Ježíšovi. 
Nutně se ptám sebe, zda prosazuji (jako pokřtěný, kněz, člen farní rady, biskup…) názory své nebo Ježíšovy? Hraji si na Mistra nebo jsem učedníkem Ježíše? 
Ježíš přišel zachránit svět. 
Vyučuje nás svému lidství. Díky jemu (a Mojžíšovi) se svět mění k lepšímu (přesto, že jsme „služebníci neužiteční“, přesto, že jsme mnoho od Ježíše ještě nepřijali).

Ježíš je především Učitel.
Vyučuje nás – učedníky, ale také dodneška mluví „k zástupům“.
Ježíšova osvěta přináší i skrze nás, další a další pokroky lidskosti ve světě. Je velkým přínosem i pro lidi, kteří nejsou jeho učedníky. Ježíš nás vyučuje solidaritě s potřebnými (v dějinách se prosazuje boží humanismus, větší úcta k životu, je proléváno méně lidské krve a slz). Jeho slova, že každý, kdo pomůže potřebnému, je Bohem oceněn, a že naše lidskost je přípravou na nebeské království, přispívají k civilizaci světa a kultuře.
Nepatříme mezi lidi, kteří říkají: „Proti Rusku nic nezmůžeme, Ukrajinci mají složit zbraně.“

Mnoho nekostelových lidí nezištně pomáhá Ukrajincům. Společně s nimi sloužíme životu a tak se proti zlu stavíme. Tím v naší společnosti narůstá dobro a prosvětluje tak beznaděj, kterou šiří válka.

Bůh je naším tvůrcem a vůdcem, nabízí nám krásný životní program.
Ježíš je božím Obrazem a Učitelem. Především se věnoval učedníkům, neboť ti nejvíce přispívají k vylepšování světa.

Neznáme-li ovšem boží slovo, jak bychom mohli s Bohem spolupracovat?

Ježíš nás osvěcuje boží Pravdou a uvádí nás do ní.
 –	„Slova, která jsi mi, Otče, svěřil, dal jsem jim a oni je přijali. V pravdě poznali, že jsem od tebe vyšel, a uvěřili, že ty jsi mě poslal.“ (J 17:8)
 –	„Sám sebe za své učedníky posvěcuji, aby i oni byli v pravdě posvěceni.“ (J 17:19)
 –	Pilátovi Ježíš říká: „Já jsem se proto narodil a proto jsem přišel na svět, abych vydal svědectví pravdě. Každý, kdo je z pravdy, slyší můj hlas.“ (J 18:37)
 –	„Jste moji přátelé, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce.“ (J 15:15)

Je rozkošné si sednout někde u vody a u lesa, poslouchat zpěv ptáků a pak si číst třeba z Janova evangelia 14.-17. kap. Účinek je závratný.

„Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.“
Těm slovům snad trochu rozumíme. Máme zkušenost, že mít rád druhého a jednat podle jeho slov k sobě patří. Máme-li dobrého a moudrého rodiče, dáme na něj.
Žasneme nad zájmem Boha o nás, jak mnoho si nás připouští k tělu …
Bůh chce přebývat v nás a uprostřed nás.

Bůh není jen v kostele. Je všude tam, kde jsme my. 

Ježíš je dokonalým Učitelem. Stále nás učí.
A navíc nám zajistil laskavý dohled a nápovědu svého Ducha. 
Někdy si říkáme, co by mě v určité situaci poradil táta nebo co by nám asi řekla maminka. Ducha božího máme po ruce stále. Kdo má zájem, může se naučit naslouchat jeho napovídání.
Ježíšův příslib: „Přímluvce, Duch svatý, kterého pošle Otec ve jménu mém, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl,“ je projevem a darem Ježíšovy úžasné péče.
Čím víc rozumíme Ježíšovu vyučování, tím více nápovědy Ducha zachytíme.

Ti, kteří přijali nabídku k biskupské službě, slýcháváme: „Svatému otci se neodmítá.“
Každý bychom měli říci: „Bohu se neodmítá ani písmenko z jeho slov.“

Vážíme si Boží péče o nás.
Hitler si myslel, že povznese Německo. Nekonzultoval si své nápady s Bohem (a dovedl Německo ke strašnému krachu a bezbřehé vině).
Své nápady a plány si máme porovnávat s Bohem. 

Bůh s námi mluví a my si toho velice považujeme. (Domluva s Ukrajinci není samozřejmostí. Každá domluva vyžaduje zájem obou stran.)
Bůh velice touží po našem porozumění.
Zájem Milujícího o milovaného nás rozechvívá …

„Podle toho všichni poznají, že jste moji učedníci, budete-li mít lásku jedni k druhým.“ (J 13:35)

Zakoušet šalom, pokoj boží – porozumění do čím dál větší hloubky a šířky – je závratné.

	2019
6. neděle velikonoční       Sk 15:1-2. 22-29       Zj 21:10-14. 22-23       J 14:23-29       26. května 2019

K prvnímu čtení.
Nebylo zrušení obřízky škodou? Vždyť je pro Izraelity po čtyři tisíciletí důležitým znamením manželské smlouvy Hospodina s Izraelem. 
Ale rozumíme-li křtu a Ježíšově hostině, jsme ještě bohatší (nejen tím, že jsou zvány i ženy). 

V evangeliu opět slyšíme slova z Ježíšovy poslední vyučovací lekce, tudíž pro pokročilé učedníky. To by nám nemělo zavírat dveře. Chceme se přece učit „jak mít rád druhé“.

Máme-li někoho rádi, jednáme s ním s úctou a bereme vážně to, co nám říká.
Mít rád druhé není nic samozřejmého, je to umění, které si osvojujeme.

Kde kdo si myslí, jak miluje Boha. Říkáme si, že židům nestačí zachovávat Desatero. Jejich životní kultura má 613 moudrých pravidel.
Ježíš nám toho řekl více než jen v „horském vyučování“. Ale navíc nám projevil svou lásku až do krajnosti. Z tohoto bohatství žijeme a rozdáváme.
Patříme mezi lidi, kteří touží žít v boží blízkosti, ale ne jako děti, které žijí v mamahotelu, jen berou a nedávají.
Jednadvacetiletý kluk se odstěhovat z rodiny o pár domů dál – je dospělý. Druhý den přišel na návštěvu k rodičům a ptal se: „Mohu si namazat chleba máslem?“ Je dospělý, ví, že nic není samozřejmého.
Jako si milující přeje žít s milovaným v porozumění a lásce, tak toužíme po tom, aby s námi – v nás a uprostřed nás přebýval Bůh.

Jak k tomu dojde, jak k tomu dochází? Ježíš nám přislíbil dalšího Průvodce – Ducha božího.
Pojmenovat jej Průvodcem je lepší než Přímluvcem.
My totiž máme sklon snižovat Ducha svatého a světce na lobbisty; nechť přemlouvají Hospodina, aby souhlasil s našimi plány a podepsal a dotoval naše projekty.

Jenže Boha není třeba přemlouvat a přeje nám v nejvyšší možné míře svého závratného přátelství.
Boží přízeň máme v kapse. Ale potřebujeme, aby nám(!) Duch připomínal Ježíšova slova.

Od čtvrtka do dneška se sešlo 180 manželských párů v Třešti, chtějí víc rozumět sobě i partnerovi. Do soboty jsem tam sloužil. Jednu chvíli jsme seděli na poradě a na stole byla miska s různými druhy oříšků. Všiml jsem si jedné drobnosti, významná paní psycholožka si nebrala největší ořechy, ale malé kousky. To není samozřejmost a ona není upejpavá a nemá malé sebevědomí.
Narcise nezajímají druzí, přeje si, aby svět okolo něj plnil jeho přání. Nestojí o službu druhým.
Zamilovaný je „čímsi“ přitahován k milovanému a je poháněn mu sloužit.
Dospělá láska je toho schopna sama. Z vlastní ušlechtilosti, z které čerpá a rozlévá druhým. Ten pramen do nás vložil Tvůrce. On sám do nás živou vodu přivádí.
Mluvíme o vysychání spodních pramenů v přírodě. Málo prší a tak nejsou doplňovány. Kdo zná biblické obrazy o Duchu a vodě a o životadárných deštích, ten si to propojí.

Duch boží působí všude tam, kde je někdo otevřen. Nemáme monopol na Ducha božího. Kdo znáte třeba trochu život Mileny Jesenské, víte, že byla levicově založená (ze soucitu a vnitřní spravedlnosti), že hájila potřebné a v koncentračním táboře pečovala o slabé a dělila se s nimi o (malý) podíl svého chleba. Nebyla „kostelová“ ani dokonalá (kdo z nás je dokonalý?), ale byla otevřená Duchu božímu (ani o tom zřejmě nevěděla). To se pozná podle ovoce, podle skutků. Ježíš ji po smrti pozval do svého království: „Jsi můj člověk, obětavě jsi pečovala o mé nejpotřebnější bratry.“

Nám se dostalo poznání kde, jak a co máme udělat pro doplňování spodních pramenů Ducha.
Nemluvme hned o milostech. Ježíš se ezotericky nevznášel. Říká: „Všímej si, jak tě Bůh má rád („pro tebe byl stvořen krásný svět“), všímej si, jak tě mám rád já. Uč se pozorovat a přijímat naši lásku, naše přátelství. To tě ovlivní.“
Mluví k nám lidskou řečí. Kdo stojí o porozumění, ten mu naslouchá a rád se od něj učí.

Připomenu k tomu základní nebezpečí, které dodneška znemožňuje zbožným lidem (nejen farizeům Ježíšovy doby) porozumět Ježíšovi. Kdo nehledá další porozumění božímu vyučování a lidem, kdo si myslí, že už ví, umlčuje Ježíše. I apoštolové někdy Ježíše okřikovali „Ty tomu nerozumíš.“
Nestačilo, že jindy vyznali: „Ty jsi Mesiáš, Syn Boha živého.“ Proklamace nestačí, to známe i z rodiny. Rád má ten, kdo vidí práci a zvedne se, když je třeba něco udělat.
Kdo odmítá Ježíše a jeho slova, ten snadno odmítne Ducha božího, který nám Ježíšova slova tiše připomíná.
Spolupráci s Duchem Božím se můžeme učit.

Budeme se na svatodušní svátky připravovat?
Jestli maminku nemusíme přemlouvat, aby uvařila, tak ani Ducha božího nemusíme přemlouvat, aby na nás ráčil sestoupit. Ani maminčinu ochotu ani ochotu Ducha nepokládáme za samozřejmou a je namístě poprosit (stačí jednou) a ušetřený čas můžeme a máme věnovat pečlivějšímu naslouchání Ježíšovu slovu.
O modlitbě si říkáme, že naslouchání Bohu a formování slov své modlitby je činem, který má vést k dalšímu činu.

Za chvíli budeme pozváni k Ježíšovu stolu. On sám nám projevuje své přátelství až do krajnosti. Nás chce proměňovat, v nás a uprostřed nás chce se svým Otcem bydlet. Nabízí nám živiny své Hostiny a transfůzi svého Ducha.

	2016
6. neděle velikonoční       Sk 15:1-2. 22-29       Zj 21:10-14. 22-23       J 14:23-29       1. května 2016

K porozumění prvnímu čtení je nutné si přečíst celou 15. kapitolu a pak si důkladně prostudovat o co na prvním koncilu šlo.
Podotknu k tomu jen pár vět. Nazýváme-li předježíšovskou Bibli „Starý zákon“, ponižujeme boží moudrost, jako by byla překonaná a už neplatila. Název: „Zákon“ je úplně zavádějící, vždyť „Mojžíšova“ slova nám odkrývají Přátelství (Boha), abychom si mohli Boha zamilovat a mohli mu důvěřovat.
Židé Bibli říkají Smlouva (a vědí, že je to smlouva manželská).

Pravidla pro pěkný život („přikázání“) a obřízku mnoho židů vyprázdnilo. Rajtovali na vnějším dodržování „přikázání“, ale o jejich obsah nestáli. Mesiáše umučili obřezaní (a ne „neobřezaní psi“). 
Podobně i my někdy vyprazdňujeme křest. 

Slovům o břemenu potřebujeme správně porozumět.
Srov. Ježíšova slova: „Mé jho netlačí a břemeno netíží“ (Mt 1:30) a dřívější výklad k nim.
Nosí-li si lidé pro sebe vodu, nemusí to pro ně být břemenem, voda je životodárným darem. Chová-li matka dítě, není to pro ni břemeno. Péče o koně vyžaduje hodinu práce denně, ale kůň byl pro lidi bohatstvím, nemuseli chodit pěšky. Naše auto je obrovskou vymožeností (na koni se za den ujelo 60 km) ... Dobrý zemědělec rád pečoval o koně, byl na něj pyšný, ale když si později mohl pořídit traktor, byl šťastný a svůj traktor si leštil.
Pravidla života od Boha („přikázání“) jsou velikým darem od Boha. Slova: „Nebudeš krást, lhát …“ nejsou břemenem, ale výhrou. (Bůh je ochoten o nás tak pečovat, že nemáme zapotřebí se ponižovat nečestným jednáním. Dopravní předpisy jsme také přijali jako obrovské dobrodiní.)
Obrazně řeknu: „Apoštolové na sněmu řekli, nenuťme pohany, kteří chtějí být Ježíšovými učedníky, aby začínali cestovat s koněm, dopřejme jim rovnou vymoženost auta, nový model mobilního telefonu a počítače.“ (V Kyjevě jsme viděli naše staré tramvaje. Chudým zemím prodáváme naše staré zboží, do humanitární pomoci někteří lidé dávají prošlé zboží.) Apoštolové byli pro velkorysost Boží.

Dnešní evangelium je ukázkou z Ježíšovy „závěti“.
Smrt je smutná, vražda je děsivá, umučení je příšerné … Ježíš věděl, jak si zakládáme na vlastní zbožnosti, a že nás „po dobrém“ nepřesvědčí. Vůbec nepřipouštíme, že bychom mohli být rizikem v dobrých podnicích (manželství, rodičovství, v přátelství s Bohem).

„Kdo mě miluje, bude zachovávat moje slovo.“
Když jsme přáli mamince k svátku nebo narozeninám, s úsměvem nám říkala: „Kdybyste mě raději více poslouchali …“
Porozumění (vyžaduje práci) je předchozím krokem k zachovávání božího slova.
Ježíš nemluví o poslušnosti jako my.
To my jsme poslušnost prohlašovali za první ctnost (v církvi, společnosti, na vojně i v rodině).
Z biblické pedagogiky jsme odkoukali, že děti potřebují objevit, že je máme rádi a máme víc životních zkušeností.
Několik biblických postav objevilo moudrost Boží bez vlastních průšvihů. Je to tedy v lidských silách, Bůh se nepřepočítal.
Někteří lidé (i prostí) už na začátku prohlédli jedovatost Hitlera, Stalina a dalších darebáků, nepotřebovali k tomu odstup dvaceti let.)
Ježíš několikráte upozorňuje, že zachovávat Boží slovo je víc než poslušnost liteře. Poslušnost může být slepá. (Tu vyžadují despotové, nejsou přejícní a nemají sílu získat si druhého věrným přátelstvím.)

Před sto lety mnoho lidí bydlelo v podnájmu. Ne každý měl slušného pana domácího nebo paní bytnou.
U Boha nejsme v podnájmu ani není naším hostem, ale u toho, kdo zachovává jeho slova, chce Bůh bydlet.
To, že nám hříšným Bůh dává milost, můžeme pochopit, je-li Bůh láskou, ale to, že nás – děvku prodejnou – pokládá za svou milovanou nevěstu, je naprosto neslýchané (ve všech náboženstvích a světové krásné poezii by to znělo jako nezdravá závislost na nevěstě.)

Prvním průvodcem Izraele je Mojžíš. Druhým je Ježíš a třetím Duch svatý. Je třeba tomu rozumět. Ježíš neřekl, že nás bude Duch utěšovat. Bude nám napovídat, připomínat, co nám Ježíš řekl (Ježíš nám řekl a učil vše, co potřebujeme). Kdo ale neotevřel učebnici, tomu napovídání není nic platné.

Je třeba něco vědět o Ježíšově pokoji. 

Jak to, že si apoštolové na Ježíšovu krásnou řeč při Večeři Páně nevzpomněli?
- - - - - - - -

Vrátili jsme se z desetidenního pobytu z Ukrajiny (budeme vyprávět, setkali jsme se významnými a krásnými lidmi). Je to velice zkoušená a poničená země ... Celou dobu jsem tam myslel na slova: „Kdo mě miluje, bude zachovávat moje slovo, … učiníme si u něho příbytek.“
Musím být kritický především k sobě a víte, že jsem kritický k naší církvi.
Ve 20. stol. jsme mylně spoléhali na demokracii a humanismus. I naše křesťanství bylo slabé ... Ale východní křesťanství je ještě slabší a zaostalejší.
Porošenko patří mezi Janukovičovy oligarchy. Lidé jsou ožebračení, země je prolezlá korupcí. Důchod činí 1 000 až 1 200 hřiven (hřivna je jako koruna). Platy ubohoučké, lékař má plat 3 500 hřiven. Pacienta vyšetří a řekne mu, aby přinesl vše na operaci nebo léčbu a peníze doktorovi. Spoléhá se na to, že lidé přinesou peníze lékaři, učiteli ... jako když kdysi u nás číšníci měli malý plat, který byl nedůstojně doplňován spropitným. Ukrajinská kultura zmizela … Země má úrodnou půdu a lidé si pěstují potraviny, jinak by nepřežili. Stavby a řemeslná výroba je na „jézeďácké“ úrovni, vše vydrží jen pár roků …

Ortodoxní křesťanství nepozvedlo člověka, jen ho drželo v pohanském poddanství. Nenaučilo lidí naslouchat božímu slovu. Chrámy jsou opět pozlacené od shora dolů a zezdola nahoru. Bohoslužba trvá hodně přes 3 hodiny, dlouhé opakující se prosby o smilování Boží a dlouhé chvály na Boží slávu. Mám rád zpěvy jejich liturgie (a trochu to umím zpívat), ale kázání neexistuje, nikdo lidi neučí přemýšlet. Stálé křižování a bití čelem o zem … Rusové vysávali a ničily i slovanské národy. V ukrajinské církevní společnosti nevyrostli politici jako V. Havel, Masaryk, sv. Václav a Anežka. Mluvím určitou zkratkou. Vidíme jak vládci všech dob bezostyšně čím a dál víc sahají po moci. Babiš je miliardář a 50 miliónu pro něj nic není a přesto se velice ztrapnil dotací pro Čapí hnízdo. M. Z. se stal presidentem a mstí se protivníkům. Putinovi nestačí obrovská říše, sahá po cizích zemích.
Kdyby sv. Václavu šlo o moc, včas by se Boleslava zbavil (v tehdejší pohanské společnosti si nikdo skrupule nedělal).
Ten člověk ohromě myslel na pozdvižení lidí …
Přemyslovské princezně nešlo o to, zda bude nosit na hlavě královskou nebo císařskou korunu. Založila první nemocnici pro lidi (V Moskvě měli první nemocnici o 500 let později).
Pravoslavné kláštery nesloužily lidem jako naši řeholníci (Benediktini měli heslo „modli se a pracuj“. Věděli, že v Bibli stojí: Kdo nechce pracovat, ať nejí. Jakým přínosem byli pro Evropu nelze stručně popsat. Milosrdní bratři sloužili ve špitálech, později řádové sestry. Vnikla řada školských kongregací. Jan Bosco se věnoval chlapcům na ulici, kteří by jinak skončili jako kriminálníci. Mohl bych dlouho pokračovat (vyprávějme svým dětem a vnukům, jaké ovoce křesťanství přineslo – přes oceány krve …).

Přesto se na Ukrajině vytváří občanská společnost. Je otázkou, zda budou mít dost času a vůdčí osobnosti, které by lidem sloužili.
Když Janukovičovy jednotky, posílené ruskými profesionály, střílely na Majdanu demonstranty a policie unášela zraněné z nemocnic, kyjevské kláštery pravoslavné a řeckokatolické církve jim poskytly azyl. I bohatí lidé vozili zkrvavené lidi svými drahými auty. Bohatí i chudí přispívali penězi …
Ortodoxní pravoslavná církev držící s moskevským patriarchou své kláštery nabídla jako arzenály zbraní a zázemí pro ruské vojáky.
Kyjevská ortodoxní církve se chce osamostatnit a odtrhnout od moskevského patriarchátu. Ostatní patriarcháty: moskevský, řecký, rumunský a moldavský tomu brání. Moskevská ortodoxní církev by nebyla už největší, ukrajinská má mnohem víc věřících.

Židé se před 70 lety utekli do chudé pouštní země, ale měli mozky a velkou kulturu. Východ trčí ve velikém pohanství. Pohanští vládci jsou nenasytní zlata a moci. Jsou lhostejní a neštítí se krutostí … Poddaní se na východě nechali ohromit leskem. Spojení trůnu a oltáře se jim stalo prokletím.
„Podle ovoce se pozná strom.“ Křesťanská kultura východu má hubenou úrodu. Synagógy nikdy pozlacené nebyly, Hospodin myslí na své děti.

	2013
6. neděle velikonoční       Sk 15:1-2. 22-29       Zj 21:10-14. 22-23       J 14:12-31       5. května 2013

První čtení popisuje možná největší a nejodvážnější rozhodnutí církve – zrušení obřízky, závažného, důležitého a promyšleného božího ustanovení s hlubokým významem svatební smlouvy mezi Hospodinem a Izraelem. Obřezán byl Abrahám, Mojžíš, Ježíš i apoštolové, nespočetné množství mučedníků. (Bez porozumění obřízce nemůžeme dost dobře porozumět rituálu křestnímu.)
Víme, že rodiče nemají mluvit do života mladých manželů. Bůh dává církvi vlastní odpovědnost za určitá rozhodnutí.
Bylo to dobré nebo špatné rozhodnutí? Ošidili jsme se nebo ne? Škoda, že nás to vůbec nezajímá. Rozhodnutí církve platí, ale kdybychom si na tomto případu více promysleli kompetence církve, nepřeli bychom se mezi sebou pro jiná rozhodnutí – méně podstatná.
A možná bychom o to více dodržovali přikázání vyslovená Ježíšem, která měnit nemůžeme a nesmíme.

Opět se budeme věnovat slovům, která řekl Ježíš jen pokročilým učedníkům – to znamená, že jen ten, kdo má zkušenost s Ježíšovým přátelstvím ví, o čem Ježíš mluví.

Před týdnem jsme uvažovali, kde se nejvíce projevuje Ježíšovo přikázání lásky – v rodině. Ta je a má být prvním staveništěm božího království.
V rodině se nejvíce naplňuje Ježíšovo přikázání o mytí nohu jednoho druhému a lásce projevované až do krajnosti. Rodina má být pro každého základní a určující zkušeností s Ježíšovým přikázáním: „Milujte se navzájem; jako jsem já miloval vás, tak se milujte navzájem i vy“.
To se neděje automaticky – jen ten, kdo přijal Ježíšovo přikázání a kdo je zachovává, jen o tom platí, že Ježíše miluje.

V rodině nejvíce dostáváme, proto máme svým nejbližším nejvíce dávat.

„Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.“
Kde s námi Bůh bydlí nejvíce? (Týden má 168 hodin.)
Mezi nejbližšími, v rodině. 

Ježíš nám navždy projevil svou lásku, abychom měli z čeho dávat druhým.
Ježíš je naším průvodcem v životě. (Je větším průvodcem na cestě než veliký(!) Mojžíš.)

Tak o nás pečuje, že nám posílá dalšího Průvodce.
(Paraklétos je především průvodcem, ne přímluvcem u Boha. Boha nemusí nikdo přemlouvat, ten svůj vztah k nám nezmění, ale my bychom bez průvodce lehce zabloudili. My jsme potřební.)

Duch nás spojuje a vytváří z nás „lid boží“, církev.
Duch je spolutvůrcem, „spolukonstruktérem“, spolurežisérem rodiny.
V rodině se nám nejprve a nejvíce dává, v rodinném soužití nám nejvíce slouží. („Ovoce Božího Ducha však je láska, radost, pokoj, trpělivost, laskavost, dobrota, věrnost, tichost a sebeovládání.“ Gal 5:22-23)
Rodina je první dílnou a prvním pracovištěm Ducha Božího. (Křtem a biřmováním nám jsou dokořán a natrvalo otevřeny dveře k přijímání Ducha božího, který nám je naplno vyléván.)

Bůh vybavuje všechny manžele základními dary života, včetně potravy a intimního života. Dává jim veliké svatební dary.
Křesťanským manželům navíc nabízí své přátelství, své slovo a svou moudrost, svátosti a svého ducha.

Křesťanské manželství je velikým kulturním bohatstvím. Snoubencům přejeme, aby se jim manželství podařilo a modlíme se za ně. 
Zakoušíme i duchovní dary, ale ty jsou nadstavbou.

Jen dejme pozor, abychom nespěchali; milost staví na přirozenosti. Není dobře přeskakovat to základní.
Vymstilo se nám, když jsme v církvi prohlásili boží dar sexuality za nečistý a mysleli si, že dary „tělesné“ nahradíme dary „duchovními“.
Před týdnem jsem naříkal, že my duchovní jsme v církvi neprávem ponížili rodinu a snížili manžele na podřadné křesťany oproti duchovenstvu a řeholím.

Zatímco okolo společného jídla a jeho přípravy jsme vytvořili krásnou a bohatou kulturu (vždy jsme u jídla dbali na jeho pěkný vzhled, vůni, chuť), sexualitu jsme ponížili na něco nečistého.
Přitom Bible (nejen „starý“, ale i „nový zákon“) mluví o sexualitě s úctou. Ví, že je božím darem pro milující se lidi.
Jídla nebylo pro chudší lidi, pro většinu lidí, nikdy dost. Sexualita je, vedle jídla, dalším potěšením, darem od Boha. Má pomáhat manželům v jejich soužití (neboť soužití s nejbližšími je nejnáročnější).

Nikdo nepochybujeme, že společné jídlo může být modlitbou, dokonce bylo součástí největší modlitby – Eucharistie (první křesťané při Večeři Páně nejprve přijímali Tělo Páně, pak bylo společné jídlo, a nakonec stolování přijímali Krev Páně).

Je neštěstím, že jsme v církvi zapomněli, že intimní manželský život je a má být modlitbou.
Před jídlem a po jídle se modlíme, stejné je to při práci, studiu, při každé činnosti.
Kolikráte jste při mši děkovali za dar sexuality?

„K svému obrazu Bůh stvořil muže a ženu a požehnal jim: Ploďte se a množte se.“ (Srov. Gn 1:27-28. 31)
Ve všem konání má jeden druhému zobrazovat přejícího Tvůrce a dárce. 

Sexualita není jen k plození, má být pro oba manžele silným a krásným zážitkem, který buduje a utužuje vztah. Obdivujeme například Mistra houslaře. Obdivujeme výborného houslistu, který umí na nástroj zahrát, až nás to unáší, nemáme slov …
Stvořitel náramně dobře vymyslel lidské tělo, vybavil je krásnými smysly, obdaroval člověka velikou schopností vnímat, rozeznívat dary života a těšit se z nich. Obdařil ho svým duchem, který vše povznáší k bytostnému setkání s druhým člověkem a s Bohem. K radosti ze života a porozumění.
Boží láska je přející a vynalézavá.

Litujeme každého, kdo je ošizen nějaký smysl nebo trpí nějakým nechutenstvím.

Klérus časem přestal naslouchat moudrosti boží v Písmu a nechal se zavést falešnou zbožností k domnění, že sexualita je nečistá. 

Duchovenstvo se někdy povyšovalo nad manžely. Nevšímalo si, jak namáhavé je soužití manželů a jak pracná je výchova dětí. Přehlédlo, že sexualita je lidem dána nejen pro zachování lidského rodu, ale také pro potěšení.
Klérus se sexuálního života zřekl … A pak záviděl? Někdy to tak vypadá.

Duchovní si často myslí, že manželství je jen právem na sexualitu.
Možná tím, že si zakazují silnou lásku k jednomu člověku, často nechápou, že dar sexuality je spjat s hlubokým milujícím vztahem – s prací pro druhého – s „mytím nohou“. Že intimní život manželů funguje jen natolik, nakolik se oba manželé mají rádi a vycházejí-li si vzájemně ve všem vstříc.
Všichni přece víme, že pouze dobře uvařené jídlo nestačí k vydařenému stolování – nevládne-li doma porozumění nebo dobrá nálada, slavnost se nepodaří.
Ale duchovenstvu často nedochází, že i v manželském soužití je to podobné, že sexualita je vrcholem pěkného soužití. I intimní život vyžaduje velikou harmonii obou partnerů.

Chceme-li porozumět štědrosti Stvořitele, chceme-li se těšit z jeho darů a ocenit jeho vynalézavou lásku, pak žádný z jeho darů neprohlašujme za nedokonalý nebo dokonce za nečistý. 
Jak bychom mohli porozumět jeho nejvyšším darům, kdybychom přeskočili první dary?

Kdo neumí vychutnat svými smysly bohatství vůně, krásy vzhledu a chutě jídla, jak porozumí tomu, co skrze umění vařit, vkládá hostitel do stolování pohostinství svého ducha a srdce?
Ježíš uměl ocenit dobré jídlo, dobrou kuchařku a pohostinství přátel.
Myslím si, že také uměl dobře vařit. (Přemýšleli jste o tom?) 

Kdo neocení krásu stolování a neobjeví podstatu stolování: „Jsem tu pro tebe, na co máš chuť?, co by ti udělalo dobře?“, ten nepochopí řeč liturgie.

Ježíš při Poslední večeři nepoužil obraz beránka, ač se to nabízelo; beránek byl upečený na prostřeném stole. (Beránek byl příliš zatížený obětováním Hospodinu. Ježíš nevylévá svou krev Bohu, ale lidem. Krev neusmiřuje, krev slouží k transfuzi Ducha – krev je obrazem Ducha)

Ježíš nemohl při Eucharistií použít obraz sexuální blízkosti manželů, když ve své hostině používá veliký obraz slavení Nové smlouvy (my víme, že manželské smlouvy) – protože sakrální sexualita byla používána při pohanské liturgii. Ale nevylučujme, když uvažujeme o Eucharistii, tělesnou blízkost s lidmi; víme, co pro nás znamená pohlazení a náruč druhého.

Ježíš říká, že jeho Hostina (těla a krve) je sjednocením: „Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm.“ (J 6:56) „Budeme jedno tělo a jedna duše.“
To je větší sjednocení než když se manželé milují.
U manželů jde o setkání dvou lidí: setkání tělesné, duševní (na úrovni přátel) a duchovní (skrze milovaného se manželé mohou setkávat i s Bohem ).

Na Ježíšově Hostině se setkává člověk a bohočlověk. To je větší úroveň. Jen se k pochopení blízkosti s Ježíšem nezříkejme zkušenosti tělesné blízkosti s nejbližšími.

Když oceníme veliký dar sexuality, když nás bude sexualita povznášet k tomu, abychom byli jeden na druhého laskavější, ochotnější a obětavější, pak dětem ukážeme (aniž je budeme vodit do ložnice) jakým bohatstvím je v manželství jeden pro druhého.
Když si druhý den po milování manžele projevují více vzájemné pomoci, když se víc věnují dětem, pak je jejich intimní život plodný, nese veliké ovoce a Bůh je rád, že lidem sexualita slouží podle jeho záměru.

Pak, když budeme dětem vyprávět o bohatství Večeře Páně, co vše Ježíš do své Hostiny vkládá, pak můžeme také mluvit o kráse tělesné blízkosti (dětem nebudeme v této souvislosti vykládat o sexualitě), můžeme použít jejich zkušenost s pohlazením nebo náručí.

Přes viditelné se dostáváme k tomu, co lze zakoušet srdcem, Jen nespěchejme hned ke svátostem, neskákejme hned na 7. schod.

Oceňme vynalézavost Boží lásky. Nezříkejme se Božích darů.
A neprohlašujme za nečisté něco, co vyšlo od Boha, co nám Bůh daroval. I zde platí Ježíšova slova řečená svatému Petrovi: „Co Bůh prohlásil za čisté, nepokládej za nečisté.“ (Sk 10:15)

Ježíš nám poslal svého Ducha, aby byl naším Průvodcem – ve všem našem konání – aby bylo libé nám a aby bylo bohulibé.

	2010
6. neděle velikonoční       Sk 15:1-2. 22-29       Zj 21:10-14. 22-23       J 14:12-31       9. května 2010

V druhé půlce velikonočních nedělí si čteme něco málo z vrcholných slov Ježíšova vyznání přátelům.
Než připomenu jednu závratnou krásu, udělejme si malou inventuru, abychom tu krásu nepřehlédli.

Kdo z nás je sytý pocitem, že je milovaným dítětem božím?
Řada lidí trpí pocitem, že je Bohu lhostejná.

Proč jsme nevšímaví vůči božímu vyznání jeho přátelství k nám? Kolikrát za rok si pomalu procházíme Ježíšova slova po Poslední večeři, jak jsou zaznamenaná v Janově evangeliu ve 14.-17. kapitole?
Proč si raději čteme noviny?
Květen je nejkrásnější měsíc, proč si tento text nečteme? Proč se neopájíme boží láskou, když je „lásky čas“?
Proč se promýšlením těchto slov nepřipravujeme na slavnost Seslání Ducha svatého? Proč raději opakujeme mnohá slova modliteb místo naslouchání a promýšlení toho, co nám Ježíš řekl a co nám nabízí?

Už jsme si něco říkali o slovech: „Duch svatý vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl“ (J 14:26). Tomu, kdo Ježíšova slova nezná, tomu Duch nemá co připomenout.
Podobáme se studentovi, kterému nejde o to, aby se něco naučil, chce udělat maturitu, získat dobrou známku. Proč by se učil, když dostane taháky? Na svatbě v Káni řekla Maria stěžejní slova: „Udělejte, co vám Ježíš řekne“.
Pohodlní tvrdí: „Svatí se za nás přimluví, aby nás Bůh pustil do nebe“. 

Co znamená „Pokoj“ (Šalom) a „pozdravení pokoje“? Měli bychom to někdy znovu promyslet. Zkusme se ptát dětí, co pro ně znamená slovo „pokoj“ a jaké pokoje znají.
Zdalipak na nás vidí, jak veliký obsah a dosah má „pozdravení pokoje“ při bohoslužbě?
Je to z naší strany jen hra?
Ježíš nás bere naprosto vážně.

Dost kostelových lidí si myslí, že Ježíše miluje.
„Kdo mně miluje, zachovává moje slovo.“ To je závažné a přehlížené slovo. Nebereme je vážně. Kolik z nás Ježíšova slova zná?

Desatero je jen malou částí božích pravidel k dobrému životu (božích přikázání).
Ježíš k nim přidal řadu dalších:
 –	hlásat evangelium druhým
 –	vyříkávat si spory podle jeho pravidel
 –	nejít na bohoslužby, dokud se nepokusíme s druhými domluvit
 –	uzdravovat nemocné
 –	modlit se v jeho jménu
 –	jednat s druhými s úctou
 –	nepomlouvat, říkat pravdu, nepřísahat 
 –	usilovat o větší spravedlnost než farizeové a zákoníci
 –	kdo chce být největší, ať nezištně slouží všem
 –	pečovat o druhé – především o nejbližší
 –	…
„Kdo mě miluje, zachovává moje slovo.“ – A k tomu, kdo zachovává Ježíšovo slovo, přijde Bůh a bude s ním bydlet.
Pohané mají chrámy, kde bydlí božstvo. Židé a křesťané chrámy nemají. 
Bůh chce bydlet v nás a přebývat uprostřed nás. Tělo a Krev Páně je „přestupní stanicí“ Krista na jeho cestě do nás. Tělo a Krev Páně jsou „nosičem“ Vzkříšeného. Cílem – konečnou stanicí jsme my. (Používám kazatelské příměry, ne dogmatické pojmy.)
Při Ježíšově hostině se setkáváme s tím, který nechce jen jít vedle nás jako přítel, chce nás prostupovat, proměňovat, chce s námi propojit svůj život, chce se s námi sjednotit.
To je nepopsatelné lidskými slovy. 

My, křesťané můžeme být u Boha víc „doma“ než židé. Ježíš nás vyhledává a zve nás domů. 

Někteří tvrdí, že eucharistická přítomnost trvá čtvrt hodiny.
Jak u koho. Můžeme mít zavřené dveře svého srdce. S někým může Ježíš z kostela „odejít“ v nové intenzitě do jeho domova do jeho života. 
Z kostela bychom měli odejít „jiní“ než jsme přišli.

V kostele se scházíme jednou týdně. Doma jsme mnohem víc. Bůh nás nečeká jen v kostele, ale především u dveří našeho domova.
Známe slovo: „Co jste komukoliv prokázali, jako byste to prokázali mě a Otci nebeskému.

Kdybychom přijali Ježíše do svého života, do svých vztahů, do svých manželství a do svých rodin, jinak by to u nás vypadalo.

Děti by odmala viděli, proč jsme i doma pěkně ustrojení, proč pěkně stolujeme, proč dáváme věci na své místo (uklízíme) – chceme, aby s námi Bůh bydlel a aby se mu u nás líbilo.
Znáte silnější motiv – důvod k pěknému životu? 

	2007
6. neděle velikonoční       Sk 15:1-2. 22-29       Zj 21:10-14. 22-23       J 14:12-31       13. května 2007

Posledně jsem k Ježíšově neokázalosti nestačil připojit, jak byl Kohn a Roubíček v Římě. Zrovna se nachomejtli k nějaké slávě s papežem. Koukají: v koloně jede nejdříve 12 policistů na motorkách, pak 4 limuzíny, pak papamobil, zase 4 limuzíny a dalších dvanáct na motorkách.
Kohn se nakloní k Roubíčkovi: „Podívají se, to je firma! A začali s jedním vypůjčeným oslem“.

V dnešním čtení z evangelia je poslední Ježíšova řeč, poslední vyučovací lekce. (Nepříliš správně se tomu říká „řeč na rozloučenou“.) K porozumění je třeba si pročíst celou 14. kapitolu Janovu, i když se budeme věnovat jen několika větám, které jsem stručně vybral:

J 14:12-23 12Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší 13Začkoli budete prosit ve jménu mém, učiním to, 15Milujete-li mne, budete zachovávat má přikázání; 16požádám Otce a on vám dá Přímluvce 17Ducha pravdy, který s vámi zůstane. 21Kdo přijal má přikázání a zachovává je, ten mě miluje. Toho bude milovat můj Otec, i já a dám mu to poznat. 23Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.

Ježíš dokončil svoji práci ve vyučování učedníků. Rád by toho řekl daleko víc („mám vám mnoho co říci, ale nemůžete to teď snést“), ale učedníci nebyli schopni více pochopit.
Uvědomme si, že Boží dary nejsou omezené (jako peníze v grantu), jenže my o ně nestojíme. (Bůh říká: „Proč přicházíš s dětským kbelíčkem? Říkal jsem ti, přijeď s náklaďákem“.) Bůh by nám dal rád mnohem více než si odnášíme. Jenže do litrové nádoby se nevejdou dva litry.

Je zvláštní, jak samozřejmě žijeme v přesvědčení, že Boha milujeme.
Ježíš říká učedníkům: „Kdyby jste mně milovali, radovali byste se, že jdu k Otci, protože otec je větší než já“.
Apoštolové se neradovali, že Ježíš jde k Otci. Předpovědím o Ježíšově utrpení nerozuměli a byli z těchto Ježíšových řečí vyvedení z míry. Co to jsou za řeči: „Vy všichni ode mne této noci odpadnete, této noci se nade mnou pohoršíte“ (Mt 26:31). Tím více tvrdili: „Ježíši, nepochybuj o našem věrném přátelství!“.
Ale za chvíli, jen co byl Ježíš zatčen, zavrhli, že by Ježíš byl Mesiášem: „Spletli jsme se v Ježíšovi. Byl spravedlivý člověk, prorok, to ano. Ale na Mesiáše si ještě počkáme.“ (Tak mluvili nejen emauzští učedníci. Srov. Lk 24:19-21)

A stačilo jen trochu. Mohli se zeptat: „Ježíši, prosíme tě, vysvětli nám, jak to vlastně s Mesiášem je“; jenže s tím nepřišli. Kolikrát se Ježíš snažil opravit jejich názory, ale nedali si nic vymluvit, trvali si na svém. Stačil jim jejich půllitřík vědomostí. Nač si zvětšovat obsah vědomostí. 

„Kdo mně miluje, zachovává moje slovo.“ Kolik lidí si myslí, že Ježíše miluje a přitom jeho slovo vůbec nezná.
Milovat – podle Ježíše – znamená v první řadě znát jeho slovo. Kdo nezná Ježíšovo slovo, nemůže ho milovat (to si jen něco nalhává).
Kdo Ježíše nemiluje, jeho slovo nezná (nezajímá jej Ježíšovy názory), natož aby je dodržoval. Láska k Bohu a znalost Ježíšovy nauky jdou spolu ruku v ruce. To je velmi důležité si uvědomit!
Ten, kdo si myslí, že kdovíjak Ježíše miluje a nezná jeho slova, se plete.
A znát Ježíšovo slovo neznamená „znát podle našeho vkusu“, tvrdit všechno možné, co nás napadne, ale porozumět Ježíšovi. To je také důležité si uvědomit. V matematice nemůže mít početní příklad několik platných výsledků.
Uvedu příklad, co znamená „podle našeho vkusu“:
Slyšíme: „Jestliže mně milujete, budete zachovávat moje přikázání“, a pak někdo řekne: „Dobrá, nebudu z lásky k Ježíši páchat hříchy, budu dodržovat Desatero. (Tak to chápe spousta lidí.)
Jenže, co jsou Ježíšova přikázání? Desatero je malá část přikázání Starého zákona (tam je víc přikázání, která platí!).
Ale Ježíšovo přikázání například je, umět se modlit ve jménu Ježíše Krista. (Vyříkávat si spory podle Ježíšových pravidel. Nejít na bohoslužby, dokud se nepokusíme domluvit. Uzdravovat nemocné…)
Modlit se ve jménu Ježíše, není tak jednoduchá věc. Ježíš apoštolům v té poslední lekci také říká, že to ještě nedovedou. „Dosud jste za nic neprosili v mém jménu.“
To vůbec nesouvisí s tím, že člověk na konci mše řekne: „…skrze Krista, našeho Pána“. Nebo, že před modlitbou udělá kříž. Modlit se ve jménu Ježíšově – to je modlitba kvalitativně odlišná od celého souboru našich modliteb. 
Toto umět znamená, že bychom byli světci největší úrovně. To by z nás byl druhý Eliáš. (Máme si to přát a máme o to usilovat. Elíša si velice přál být jako Eliáš.) Eliášovského světce jsme v Novém zákoně ani dosud neměli (celá katolická církev). Eliášů je na světě moc málo. To, co říkám, je nepříjemné, máme své oblíbené svaté, ale neříkám to lacině (lze si to ověřit). Židé měli „dva a dvě třetiny Eliáše“. Eliáše, Jana Předchůdce Páně a ty dvě třetiny je Elíša (Elizeus). Takoví světci dokáží obrátit svět naruby.

Ježíšova přikázání jsou: „umět se modlit v jeho jménu“, „znát jeho slova“, …
Kde kdo si myslí, jak Ježíše miluje, ale nerozumí jeho slovům. (Kdopak může říci, že rozumí všem jeho slovům? Ale proč je takový člověk přesvědčen, jak Ježíše miluje?)
Proč si dáváme laťku tak nizounko? Proč si nepřiznáme, že jsme duchovní trpaslíci?
Co může Ježíš s takovými trpajzlíky podnikat?
Proč si nalháváme, jak jsme daleko? K čemu to je dobré?

Ježíš nás nehoní k výkonu, ale chce nás obdarovat. (Chce v nás s Otcem přebývat.)
Na konci svého vyučování říká: „Budete-li ve mně a budou-li má slova ve vás, začkoli budete prosit, dostanete.“ – Jde tedy o mnohá obdarování!

Uvedu příklad z historie (aby se slabší nátury nekácely z dnešních příkladů). Doba před husitskými válkami je považována za dobu dost křesťanskou. Kdybychom si tenkrát zpytovali svědomí podle desatera, mohli bychom říci, všechno je v pořádku. Ale ten, kdo zná Mojžíšův zákon, ví, že podle Mojžíše by nemohlo být nevolnictví a feudalismus.
Když někdo koupil majetek od druhého (který třeba vyhořel nebo majetek prohospodařil), Mojžíšův zákon mu nařizoval majetek o milostivém létě (bylo každých 50 let) vrátit majiteli (nebo jeho dětem či vnukům). U židů nemohly vznikat křiklavé rozdíly mezi bohatými a chudými. V Izraeli nemohly vznikat velkostatky (Žádný klášter by nezískal veliký majetek. Nebyly by ani restituce?!)
Pokud se Izraelita dostal do otroctví k Izraelitovi, mohl být otrokem jen 6 let, sedmý rok musel být propuštěn. 
Kde byla v křesťanství respektována tato nařízení? 
Od středověku se učilo o trojím lidu: šlechta, duchovenstvo a poddaní. V Čechách se neříkalo otroci, ale nevolníci. (Poláci říkali rab – otrok.) Kdo si přečte pravidla pro otroky v Hebrejské bibli (Starém zákoně) zřejmě by byl raději otrokem v Izraeli než nevolníkem u křesťanského pána. (Už jen to, že poddaný se nemohl odstěhovat nebo oženit s nevolnicí jiného pána, bylo nelidské a otrocké.)
Toto nikomu z křesťanů nevadilo? Kdybychom dodržovali přikázání od Boha (a ne jen osekané a pokroucené Desatero) nebyly by revoluce, řada válek a nesnášenlivostí.
Božímu království  jsme se zatím mnoho nepřiblížili. Ale Ježíšovu modlitbu „Otče náš“ odříkáváme.
Na Hebrejskou bibli (Starý zákon) se díváme spatra. Starý zákon není jenom Desatero, ale také celá řada sociálních příkazů. 

Kolik odvážných a přirozeně myslících lidí se v naší „křesťanské kultuře“ bouřilo proti vrchnosti obojího druhu? Proč ti, kteří se považovali za představené, sami nebyli nositeli křesťanského pokroku? Proč pojem „boží království“ dnes nemá žádný obsah?
Proč to říkám? Protože máme plné dějiny králů, kteří si hráli na křesťanské panovníky a na katolická veličenstva , a církevní představitelé jim podávali ruku a mlčeli k porušování božích přikázání.
Každý z nás si ale má zamést před vlastním prahem.

Všimněme si, že: „Jestliže mně milujete, budete zachovávat má přikázání“, je něco zcela jiného než si říci: Miluji Ježíše (Boha) a proto budu zachovávat Desatero.
Desatero nepokrývá boží přikázání. Ta obsahuje Mojžíšův zákon. Židé neříkají „ZÁKON“, ale SMLOUVA (přátelská) mezi Bohem a jeho lidem. Židé si té přátelské smlouvy cení. Změnit smlouvu, kde je na prvním místě uvedeno, co Bůh zaručuje lidem a pak co vyžaduje od lidí na ZÁKON, je nerozumné (a snižující velikost Boha). Pak se nám Bůh jeví jako dráb, dozorce.
Podobně je nešťastné, že Boží pravidla vedoucí ke svobodnému životu se označují v české bibli za přikázání. (Už jsme říkali, že přikázání v Bibli je ukazatelem cesty: „Tudy k cíli“, nebo: „Tudy k vodě“. V českém slově „přikázání“zaznívá rozkaz, příkaz. „Ukazatel cesty“ zní mnohem přitažlivěji.) 

Takže Ježíšovo slovo: „Milujete-li mne, budete zachovávat má přikázání“, znamená zachovávat to, co Ježíš přikázal (včetně přikázání Starého zákona) a ne dodržovat pouze to, co za Ježíšova přikázání považujeme my.
Opět se nám potvrzuje, že je nutné číst pořádně celou Bibli a pořádně se v ní vyznat. A ne vybrat si to, co mně lahodí. A čemu nerozumím nebo mi není sympatické, odložím.

Vymlouváme se: „Já tomu nerozumím, to je na mně moc těžké“, a sáhneme po zbožné knížce, která samozřejmě nemá vydatnost Božího slova. (Pak se nedivme, že novozákonní světci nedosahují velikosti Eliáše.)
Potřebujeme se vypořádat s Písmem. A dokud nebudeme dodržovat Boží přikázání (dokud nepřijmeme moudrost Boží), nebude se nám dařit. Bůh nám nabízí fantastickou pomoc, ale my máme splnit podmínky, které nejsou nemožné.
Potřebujeme říci: „Toto děláme, toto neděláme. Tomuto nerozumím – proto nedokážu říci v této věci, zda dělám nebo nedělám chybu, nemohu říci, zda plním Ježíšova přikázání nebo ne.

Protože se nesnažíme Bibli pořádně rozumět, neumíme se ptát, proč jsou ve světě různé potíže (nemoci, utrpení, bolesti). Neptáme se, jaká jsou Ježíšova přikázání. Místo toho stále tvrdíme: „Musím si dávat pozor na hříchy!“
Ježíš říká něco jiného: „Kdo mě miluje, přijal a zachovává má přikázání, zachovává mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.“
Není to velkolepé? Proč se šidíme.

Nehrajme si na lepší, než byli apoštolové. Na „Zelený čtvrtek“ si Ježíš postěžoval´: „Až dosud jste o nic neprosili v mém jménu. Proste a dostanete, aby vaše radost byla plná.“ (Jan 16:24)
	7. neděle velikonoční

	2022
7. neděle velikonoční       Sk 7:55-60       Zj 22:12-14. 16-17. 20       J 17:20-26       29. května 2022

Opakování: Ježíš rozmlouval s Otcem (modlil se) dvěma způsoby, otcovštinou a mateřštinou. Otcovštinu neznáme. Ježíšovy modlitby v mateřštině máme zaznamenány, abychom věděli, co Ježíšovi leží na srdci, na co se máme zaměřit a jak s Bohem rozmlouvat.

Už několikátou neděli promýšlíme některé věty z Ježíšovy „velekněžské modlitby“. To nás nalákalo k opětovnému čtení celé Ježíšovy poslední vyučovací hodiny. (J 13:31-17:26). Dnes si k porozumění Ježíšovým slovům potřebujeme přinejmenším osvěžit celou 14. kap. Janova evangelia.

Pokud neporozumíme, nezbývá nám, než se pokorně vrátit na začátek Ježíšova vyučování slova, jinak by nás čekal osud Ježíšových učedníků, kteří se nad Ježíšem pohoršili. 

Zopakuji vyučování předešlých lekcí, které jsme v minulých nedělích promýšleli.
„Já a Otec jedno jsme,“ říká Ježíš.
Do tohoto společenství, do této Náruče jsme zváni i my. (Při křtu říkáme křtěnému: „Vkládáme tě do Boží Náruče, do lásky Otce, Syna i Ducha svatého.“ Pak se pokřtěný připojuje k nám na Ježíšovu cestu.)
Do boží Náruče vstupujeme skrze Ježíše – on je dveřmi do božího království.
Ježíš nás vyučuje a ukazuje nám cestu. „Já jsem cesta, pravda i život. Nikdo nepřichází k Otci než skrze mne.“ (J 14:6)
Dveřmi se vchází. Po cestě se vydáváme, abychom došli do cíle.

Víme, jak to na Cestě chodí. 
Na začátku cesty jsme prošli obrácením se k Bohu – změnou smýšlení a jednání. 
Pak jsme přijali Ježíše za svého učitele.

Slovem božím jsme dostali život, slovo boží nám sděluje, že Bůh o nás stále pečuje.
Slovo boží nás stále formuje. (Podle toho, co konzumuji, čím se „živím“, tím se stávám.)
U Ježíše se krok za krokem učíme napodobovat svého Učitele.
Ježíš nás (vedle vyučování svým slovem) navíc zve k osobnímu bytostnému setkávání (my tomu říkáme „svátosti“). Ženich obdarovává svou nevěstu a věrně nás zvláštním způsobem provází. 

Bůh nám slouží osobně, i skrze druhé lidi.
 –	Rodiče jsou dětem prvními posly (anděly) od Boha.
 –	Manžel a manželka se vzájemně obdarovávají, aby spolu mohli růst k božímu obrazu.
 –	V těch, kteří nám slouží, poznáváme boží tvář.
 –	Těm, kterým sloužíme, můžeme vyzařovat boží tvář.
Společně s druhými stavíme Boží království.

Ten, kdo se u Ježíše učí, kdo zachovává jeho slova, ten zakouší boží péči a lásku (boží Náruč) a ponese krásné ovoce – bude milovat druhé lidi, bude žít v Ježíšově pokoji a bude spolutvůrcem Ježíšova pokoje.
Tak s Ježíšem společně oslavujeme svého Tvůrce.

Už rozumíme službě Ducha svatého a umíme ji ocenit. Víme, že se Duch boží za nás nepřimlouvá u Otce, ale připomíná nám slova Ježíšova vyučování a přimlouvá se u nás, abychom se vydali nebo pokračovali na Ježíšově cestě. 

K Ježíšovým slovům dnešního úryvku si dosaďme jeho slova o smyslu Ježíšovy hostiny z Janovy 6. kapitoly:  35Ježíš nám říká: „Já jsem chléb života; kdo přichází ke mně, nikdy nebude hladovět, a kdo věří ve mně, nikdy nebude žíznit. ... 47Kdo mně důvěřuje, má život věčný. 48Já jsem chléb života. ... 51Já jsem ten chléb živý, který sestoupil z nebe; kdo jí z toho chleba, živ bude na věky. ... 53Amen, amen, pravím vám, nebudete-li jíst tělo Syna člověka a pít jeho krev, nebudete mít v sobě život. ... 54Kdo jí mé tělo a pije mou krev, má život věčný a já ho vzkřísím v poslední den. ... 56Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm. 57Jako mne poslal živý Otec a já mám život z Otce, tak i ten, kdo mne jí, bude mít život ze mne. ... 60Když to jeho učedníci slyšeli, mnozí z nich řekli: „To je hrozná řeč! Kdo to může poslouchat?“ ... 66Od té chvíle ho mnoho jeho učedníků opustilo a už s ním nechodili.

Je zřejmé, že bez vyučovací lekce z Janovy 6. kap. bychom neporozuměli slovům ze 14. kap.
Vidíme tři stálé a nezbytné kroky:
 1.	Obracení se k Bohu
 2.	Vzdělávání se v Ježíšově nauce
 3.	Obdarování Ježíšovou hostinou

Je to podobný přístup jako při výchově dětí.
 1.	Rodiče pečují o děti a dávají jim dobrý příklad. Děti se dobrým rodičům chtějí podobat.
 2.	Děti přejímají moudré postoje rodičů.
 3.	Rodinné slavnosti upevňují vzájemné přátelství.

Pokud bychom nerozuměli záměru Ježíšovy hostiny, nevěděli bychom jak se u Ježíšovy hostiny chovat, co nám Ježíš u svého stolu nabízí a jak s ním máme spolupracovat.
(Nutit se do nějakých zbožných pocitů, by bylo málo.)
My vydáváme mši za opakování Ježíšovy popravy nekrvavým způsobem.
Ale Ježíš nám ji nabízí jako slavnost největšího přátelství, jako svatební hostinu.
Bez Ježíšova vyučování se naše chování na mši podobá chování na pohřbu.
Ježíš mluví o Beránkově svatbě.

I předškoláci vědí, kdo je nevěsta a ženich a jak se chovají.
Pro Ježíše jsme nevěstou.
Nevěsta před ženichem neklečí. Ženich se nevěstě odevzdává a přijímá ji za milovanou manželku. Opečovává nevěstu. A nevěsta se v Ženichovi vidí, chce se mu líbit a být mu k ruce.

Máme moudrého, krásného a obětavého Ženicha. Je radostí na takového manžela dát, „zachovávat jeho slovo“ a spolupracovat s ním na díle, ke kterému jsme přizváni. Jeho láska a společné bydlení nám přináší závratnou radost. Jsme u Boha doma.
Ježíš s námi chce být „jedno tělo a jedna duše“. Navždy.
Přislíbil nám, že nás probudí ze spánku smrti a uvede nás mezi nebešťany. Dopomůže nám dorůst na úroveň nebešťanů (ti přijali stejné názory a postoje jako Bůh). Nikdo jiný nám nemůže nabídnout větší krásu a vyšší postavení …
I hříšníci mají možnost se obrátit a patřit do množiny Nevěsty.

	2019
Slavnost Nanebevstoupení Pána       Sk 1:1-11       Ef 1:17-23       Lk 24:46-53       2. června 2019
7. neděle velikonoční       Sk 7:55-60       Zj 22:12-14. 16-17. 20       J 17:20-26

Událost Ježíšových Velikonoc je v dějinách lidstva pro nás zásadní. Její bohatství je tak veliké, že ho krok za krokem postupně procházíme, abychom mu mohli porozumět, přijmout ho a zabudovat do svého života.
Do velikonoční události patří:
 –	svatební hostina Beránka s jeho nevěstou
 –	Ježíšova obětavost až na smrt, ano, až za hrob
 –	zkříšení a nanebevstoupení
 –	seslání Ducha svatého.

Vzkříšení a nanebevstoupení jsou rehabilitací toho, jehož velekněz prohlásil za prokletého a nechal ho ukřižovat. Radujeme se, že poslední slovo neměla náboženská nenávist a smrt.
Nanebevstoupení snadno vyznáváme (nerozumíme mnoho tomu, co z něho vyplývá). Něco si k tomu povíme.
Slavení Nanebevstoupení jsme si přeložili na tuto neděli, ale ta je i 7. velikonoční. Texty obou slavností jsou velice důležité a možná je při svatodušní novéně užitečnější více naslouchat Ježíšovým slovům a jeho přáním a výzvám, než mnoho mluvit.

Před týdnem jsem pravil, že ten, kdo mluví (vyučuje) je odpovědný za to, co říká. A ten, který naslouchá, je odpovědný za to, jak nakládá s tím, co slyší (často totiž „slyšíme“ jen to, co chceme slyšet). 

Od 4. neděle velikonoční znovu promýšlíme, nakolik rozumíme tomu, co nám Ježíš říká a zda správně Ježíšově moudrosti vyučujeme druhé (nebo zda suverénně vedeme svou).

Navrhuji k tomuto zkoumání jako výchozí bod slova Ježíšovy modlitby (J 17:20n) – abychom si spolu porozuměli a drželi spolu tak, jako si Ježíš rozumí s Otcem nebeským. Ježíš nám nabízí pomoc k porozumění s Otcem nebeským.
Učí nás, jak se s Bohem setkávat a jak s ním rozmlouvat. Odkrývá nám, co mu (s námi) nejvíce leží na srdci. (Naše modlitba ukazuje, jaký vztah s Bohem máme, na jaké úrovni jsme a nakolik mu rozumíme.)

40 dní (dostatečně dlouhou dobu) se Vzkříšený setkával se svými učedníky, aby jim znovu vyložil to, co před tím tvrdošíjně odmítali a ukázal jim, co znamená „vstát z mrtvých“. 

Pár poznámek k textům z Nanebevstoupení:
Možná už nemusím připomínat: „Jan ponořoval do vody, ale vy budete ponořeni do Ducha svatého (budete mít možnost se stále do Ducha nořit).“

Učedníci se Ježíše ptali, zda teď obnoví izraelské království (i my v sobě nosíme touhu, aby se Ježíš ujal své vlády jako vládce). Neřekl apoštolům „Tak to nebude, s mým „kralováním“ nikdy nepočítejte, politika je svinstvo a čím víc budete trpět, tím více zásluh budete mít.“ Jen učedníkům vysvětlil, že nejde o to, znát „datum“. Naším úkolem je boží království budovat (víme, že začalo, víme, kde a jak přichází).
„Buďte mými svědky až na konec země,“ to znamená, že i my máme svědčit o Ježíši lidem okolo nás.
Nemáme koukat nahoru, nahoře Bůh není, máme jej hledat v sobě a uprostřed nás. K tomu je třeba se Bohu otvírat a podle něj se řídit.

Víme, co Ježíše odpravilo, farizeismus a myšlení saduceů – náboženská nesnášenlivost a pýcha (nezřízená touha vládnout). Tento smrtelný jed pak přešel i do církve.

Ve čtvrtek jsme byli v Praze na přednášce profesora Karla Skalického. 
Mluvil o své čerstvě vydané knize „Církev v Evropě a Evropa v církvi“ a o revolučním manifestu římského biskupa Františka proti klerikalismu.
V knize se prý držel velice zpátky, ale teď už na plnou pusu a svobodně říká, jak to s naším klerikalismem je: „Naše církev je prolezlá klerikalismem jako sžíravou snětí, jako chronickou rakovinou s metastázemi.“ Mluvil o úsilí papeže Řehoře VII. proti zpupné moci vládců, která si chtěla z církve učinit služku. Ale také řekl, že Řehořova reforma vynesla do sedla kněžský stav, který se pak, zejména ve 14. století za papeže Bonifáce, stal nepřístojně vládnoucí třídou. 

Často zapomínáme, že Ježíš sloužil a nikdy nepodlehl pokušení ovládat druhé. Boží lid má sloužit, ne panovat.

V druhém čtení (z listu Efezským) apoštol říká: „Ježíš je hlavou církve,“ ale my jsme později prohlásili za viditelnou hlavu církve papeže. To je jeden z případů, jak „slyšíme“ to, co chceme slyšet a jak si to ideologicky (manipulativně) zdůvodňujeme.
V evangeliu (7. neděle velikonoční) čteme, jak Ježíš v modlitbě oslovuje Boha: „Otče svatý“ (J 17:11).
Jak to, že jsme stejným titulem začali oslovovat papeže? Jak to, že s tím papežové souhlasili?
Podobně i my nedbáme Ježíšových slov a jednáme s nimi svévolně.

Vyznávat, že Ježíš „stojí po Boží pravici“, nám dnes nepřináší újmu, ale jáhna Štěpána to stálo život (první čtení 7. neděle velikonoční – Sk 7:55-60).

Ježíšova slova o jednotě (z evangelia 7. neděle velikonoční – J 17:20n) se v církvi stala frází.
Nedávno jsme si říkali, že naše spory, v manželství a v církvi neřešíme podle Ježíše, ale podle svých vlastních názorů. V tom pramení velké selhávání nás, kteří ústy prohlašujeme, že jsme Ježíšovi učedníci, ale podle Ježíšova příkladu nejednáme. Každý uvádíme své pochybné argumenty.
Stále opakujeme tu smrtonosnou chybu. Saduceové a farizeové se oháněli Písmem, ale vykládali Písmo jinak než Ježíš – toho na kříži umlčeli.

Ani apoštolové nepřijímali Ježíšovy argumenty, když mluvil o pronásledování Mesiáše, proroků a později Ježíšových učedníků. Nejsme lepší, dodneška my „zbožní“ likvidujeme vlastní bratry. Zapomínáme, že autorita nám je dána ke službě, ne k svévolné moci. Náš klerikalismus si vynucuje poslušnost „poddaných“ a oslabuje svobodu lidu božího.

Petr sice prohlásil Ježíše za Mesiáše (ale za Mesiáše, který potře pohany), ale káral Ježíše: „Ty tomu nerozumíš, přece rabíni nás učí, že Mesiáš bude v Izraeli vládnout jako král.“ (Ta touha po silném vládci v nás zůstává). Kdyby se Petr ptal, proč Ježíš mluví jinak než páni teologové, dostalo by se mu dalšího vysvětlení. Ale Petr Ježíšovy argumenty slyšet nechtěl. Apoštoly nezajímaly ani názory Mojžíše a Eliáše na „hoře proměnění“, přesto, že Mojžíše a Eliáše svými ústy prohlašovali za největší světce.

My jednáme podobně špatně. Nedivme se, že jsme ve společnosti ztratili dobrou pověst, kterou jsme při pronásledování minulým režimem těžce získali.
Kněz Vladimír Slámečka, pedagog a rektor Akademické duchovní správy ČVUT, na setkání s profesorem Skalickým potvrdil, že když se ptá studentů: „K čemu je církev?“ slyší: „K ničemu.“

Za mého mládí, když jsme od svých učitelů slyšeli, že země je kulatá, ptali jsme se: „A jak to, že lidé na druhé straně zeměkoule nespadnou dolů, nejsme přece jako mouchy a pavouci, kteří lezou po stropě? A učitelé nám vše vysvětlili a pozvali nás k patřičným fyzikálním pokusům.
Ježíš je laskavý učitel. Vše nám vysvětluje, neprohlásil žádné dogma, které bychom měli automaticky a poslušně papouškovat. Nemáme větší a lepší autoritu.
Ukazuje nám, jak porozumět Bohu a jak dojít k porozumění s druhými. Jen touto cestou lze dojít ke sjednocení s Bohem a bratřími (připomínám, že také k tomu jsme dostali dar Večeře Páně).

Nanebevstoupení Pána je rehabilitací Ježíše. Je roven Bohu. Přijímáme ho jako svého Učitele a vyznáváme, že se jeho moudrostí budeme řídit. Jeho názory si máme ověřovat, abychom je mohli přijmout. O to se snažíme a k tomu prosíme Boha o pomoc.

	2016
7. neděle velikonoční       Sk 7:55-60       Zj 22:12-20       J 17:20-26       8. května 2016

Slavností Seslání Ducha svatého vrcholí velikonoční doba. Připravujeme se.

Slavili jsme Slavnost Nanebevstoupení Páně.
Co praktického z nanebevstoupení pro vás v duchovním životě vyplývá? 

Před týdnem jsme opět slyšeli Ježíšův příslib: „Pošlu vám nového Průvodce, ten vám připomene vše, co jsem vám řekl a doučí vás.“
Mladý sv. Štěpán je příkladem učedníka, který doučováním Ducha dobře prošel a ledaskterého z učedníků předběhl. (Přečtení celé jeho řeči mě pokaždé nadchne.)

Kniha Zjevení je knihou útěchy pro všechny časy trápení. 

Ježíšova modlitba z dnešního úryvku evangelia je jeho toužebným přáním a odkazem:
„Otče, ať jsou všichni moji učedníci jedno, jako ty, Otče, ve mně a já v tobě, aby svět uvěřil, že jsi mě poslal. Aby lidé poznali, že je miluješ tak, jako miluješ mne. …
Aby byli v dokonalé jednotě s námi, aby byli tam, kde jsem, aby tam byli se mnou …
Dal jsem jim poznat tvé jméno a dám ještě poznat, aby láska, kterou chováš ke mně, byla v nich a abych byl i já v nich.“
Tuto Ježíšovu modlitbu bychom si měli přidat hned za modlitbu: „Slyš, Izraeli.“ 

Co Ježíš tím sjednocením míní? 
Část informací k pochopení najdeme v 6. kapitole Janově: „Ježíš je Chlebem.“ Vyživuje nás každým svým slovem, svým přátelstvím (vším co pro nás lidi vykonal a koná), svou něhou (řekl by František) a svou Hostinou.

Aby se nám Ježíšova slova nestala frází, je třeba si uvědomit, že patří do jeho poslední vyučovací lekce.
To znamená, že jim nemůžeme porozumět, pokud neporozumíme lekcím dřívějším. 

Skvělý kolega vyprávěl o hodině náboženství. Učil děti, k čemu slouží Ježíšova Hostina. Všechny děti byly napjaty, jenom jedna holčička koukala bokem a nudila se. Ptal se jí, proč nedává pozor. „Já už jsem u sv. přijímání byla“, odpověděla. Zeptal se: „A proč chodíš k přijímání?“ Ona: „Abych měla v duši Ježíška.“ Katecheta: „A co to znamená, mít v duši Ježíška?“ To už říci nedovedla.
Proč to vyprávím? Někdo z dospělých holčičce tu větu řekl, ale tím holčičce nepomohl. (Někdo by dokonce jásal, že holčička odpověděla dobře.)

Potkal jsem předškolní děti, které uměly násobilku. Nejsem si jist, zda uměly počítat nebo měly jen dobrou paměť. Pouze dobrá paměť nestačí k tomu, aby se někdo stal matematikem.
Vzpomínáte, jak Ježíš v té poslední vyučovací lekci (po Poslední večeři) apoštolům řekl: „Až dosud jste za nic neprosili v mém jménu.“ Vzpomínám si, jak mě to překvapilo, když jsem na to poprvé v evangeliu narazil. A léta jsem hledal, co to znamená, nikdo se o tom nechtěl bavit …

Formálně správná odpověď – bez porozumění obsahu – bývá téměř nepřekročitelnou překážkou v diskusi. Její autor ani neví, že používá prázdná slova a že jim nerozumí. Je uvnitř špatně nastaven. Pokud to nezmění, mnoho krás z evangelia nemůže poznat.

Naučí-li se někdo nazpaměť básničky, ještě to neznamená, že z něj bude básník.
Používám-li veliká slova (například litanie, recitace žalmů), to ještě neznamená, že jim rozumím a že jsem dobrý křesťan. Kdo se nechce namáhat porozumět tomu, proč se Ježíš nechal zabít, proč vstal z mrtvých, nepochopí, co to znamená živit se Ježíšem.

Co je sjednocení?
Nejsnadnější spojení vytváří společný nepřítel (srov. například Lk 23:12).
Přátelství je pracnější. Mnoho zamilovaných se drží za ruce – to je snadné (ne všem to zůstane).
S některými lidmi lze mluvit jen o počasí. S jinými o fotbale, o broucích, astronomii, poezii ... S některými kamarády nelze mluvit o politice …
Jen s někým můžeme mluvit o Bohu. S málokým o Písmu. 

Koho zajímá porozumění dnešnímu evangeliu?

Jak to, že si někteří manželé (někteří prarodiči) rozumějí více než jiní manželé?
Čím to bylo, že Marie a učedník Jan rozuměli Ježíši více než jiní?
(Umělci říkají, že talent je jen desetinou úspěchu.)

Sjednocení s druhým vyžaduje víc než se přitisknout k jeho tělu.
K pěknému manželství nestačí jen při svatebním obřadu klečet na klekátku a opakovat slova svatebního slibu po knězi.
Ke sjednocení s Ježíšem nestačí jen otevřít ústa a nutit se do zbožných pocitů.

Ježíš nám ke sjednocení nabízí svou moudrost (teorii, informace).
Ukázku, jak získat určité dovednosti a příklad správného výsledku (praxi).
A osobní přátelství (svátosti jsou bytostným, mocným, účinným a osobním setkáním s Kristem.
To nás ovlivňuje.
Kdo se takto „živí“ Kristem, roste k Ježíšovu způsobu života, roste pro život s nebešťany.
Novorozenec má k životu vše připravené. Z mléka a kašiček mu vyrostou mléčné zuby – těmi může kousat chléb, ovoce, zeleninu a maso. Z tohoto druhého jídla (rozkousaného mléčnými zuby) pak dětem vyrostou druhé zuby. Bez jídla by děcko nerostlo, ani nežilo. Bez dostatečné potravy by zakrnělo, onemocnělo, zakrslo.
Co potřebuje dítě k psychologickému růstu, sociálnímu, osobnostnímu, etickému si doplňte …

Psychologové prozkoumali, že většina obyvatel naší země je nedospělých. Přitakáváme jim, kolik lidí se hlásí k odpovědnosti za své jednání, za svá slova a myšlení?

O úrovních křesťanů se vůbec nemluví. 

Nemáme zavedené otázky: proč chodíme do kostela, proč ke Stolu Páně?
Nemáme ani potřebu se nad těmito otázkami zamýšlet. 
Muzikant chce co nejlépe porozumět skladbě a skladateli. Vědec, lékař, právník … svému oboru.
Milující chce porozumět milovanému a milovaný milujícímu.

Pokoušíme se porozumět Ježíšovým slovům: „Otče, já jsem Tě oslavil.“ Toužíme stejným způsobem Boha oslavovat. Chceme rozumět slovům: „Ježíš děkoval nad chlebem, a nad vínem. Chceme si osvojit jeho způsob modlitby i života, abychom s ním oslavovali Boha.

Malé děti většinou nerozumí vážné hudbě a koncert je pro ně příliš dlouhý. Chápeme, že se děti na bohoslužbě nudí.
Ďábel je pravidelným účastníkem bohoslužeb, ale ne ze zbožnosti, přichází jako lovec za svou kořistí … Před týdnem nás náš sbor Familia cantorum pozval na svůj další koncert. Mimo jiné dávali Pavlicovu Missu brevis. V kostele byla nádherná atmosféra, všichni se na druhé usmívali. U nás se navzájem známe, zpěváci, muzikanti i obecenstvo, každý přeje druhým, aby se mu jeho zpěv nebo muzika podařily. Bylo to jiné než na koncertu, kde možná známe některé slovutné zpěváky nebo muzikanty, ale oni většinou neznají nás.
Přemýšlel jsem, proč při bohoslužbách v našich zemích taková atmosféra nebývá (černoši a Jihoameričané jsou srdečnější). Radost si poručit nemůžeme (v diktátorských režimech, mezi snoby nebo maloměšťáky, si lidé nasazují masky).
Co nám tedy chybí?
Neobjevili jsme, že se na nás Bůh usmívá a touží nás obejmout?
Nevěříme koncertu Boží lásky?
Nedošlo nám, že skrze křest jsme propojeni i mezi sebou jako Ježíšovi sourozenci? Že my i ten druhý je Ježíšovi drahý?
Církevními parádami, „Nocí kostelů“ a všelijakými náboženskými atrakcemi svou vnitřní chudobu nebo povrchnost nenahradíme.

Přečtěme si znovu slova evangelia dnešní neděle.

Ježíš se na nás těší víc než my na něj ...
(Zakrnět by byla velká škoda.)

	2013
7. neděle velikonoční       Sk 7:55-60       Zj 22:12-20       J 17:20-26       12. května 2013

Všechna dnešní čtení jsou pro pokročilé.
Kdo si nepřečetl texty dopředu, mnoho z nich nepochopí – tomu přečteme pastýřský list.

K 1. čtení: Štěpán nemá nenávist ke svým vrahům. To je pozoruhodné, svědčí to o Štěpánově vysoké duchovní úrovni.
Máme veliký smysl pro spravedlnost. Při těžkém napadení se v nás samočinně ozývá spravedlivý hněv – ten může být ctností. (Lhostejnost je odporná, stejně jako zbabělost maskovaná „láskou“ k útočníkovi.) Ovládnout hněv, aby nepřerostl do nespravedlivého hněvu, není snadné. Zbavit se nenávisti je teprve těžké. Je to možné pouze máme-li hluboký vztah s Bohem, který vyvažuje ostatní trápení.
Pravá láska se pozná podle toho, stojíme-li při oběti. I nevěřící při zachraňování pronásledovaného riskovali vlastní život.
Ježíši, Štěpánovi, Janu Nepomuckému (v Letohradě slavíme poutní slavnost s J. Nepomuckým) se nepodařilo nemít nepřátele. Stavíme-li se na stranu dobra, proti zlu, nemůžeme kamarádit s každým.

K 2. čtení: Je zajímavé, že nejen nevěsta, ale i Duch volá po druhém příchodu Ježíšově.
Škoda, že spojujeme 2. příchod Ježíše s koncem světa. Není pak divu, že po něm netoužíme, nevyhlížíme ho a nepracujeme po něj. Prosbě: „Přijď tvé království“, často nerozumíme.
Copak je stromem života a živou vodou? Kde se s nimi setkáváme a jakpak z nich žijeme?
Proč se ti, co nevědí, neptají?

K evangeliu:
Jestli někdo sám nečte Písmo, mnoho nepochytne a neporozumí. Zvláště takovým slovům jaká připadla na dnešní neděli (příběhy a podobenství se pamatují snadno).
Kdo jen dnešní evangelium vyslechne, slije se mu to dohromady.
Ježíš svá slova váží. Milostný dopis čteme mnohokráte (abychom objevili, co je za slovy přítele, čím je podkládá).
Ježíšova slova nám jsou drahá.

Proč se za nás Ježíš modlí?
Co to znamená? K čemu to je, komu to slouží?
Křesťanská modlitba rodičů za děti není přemlouváním Boha. Je výrazem odpovědnosti před Bohem za děti. 

Ježíš prosí za své učedníky všech dob, ne za všechny lidi. To může být pro někoho překvapivé.
Přišel kvůli všem lidem, pro všechny se namáhal a podstoupil popravu. 
Představme si, že profesor gymnázia přijde za kamarádem, který učí na vysoké škole: „Prosím tě, podívej se na tyto čtyři studenty, kteří se k vám hlásí na fakultu. Znám je, jsou dobří a stojí o studium tvého oboru.“
Neprosí za celou třídu, jen za ty, z kterých by mohli být noví odborníci.
Vy rodiče dáváte svým dětem před svatbou své požehnání. To je víc než jen přání, je modlitbou. „Bože, vážíme si tvého přátelství a tvé pomoci. Snažili jsme se budovat naši rodinu a vedli děti také k tobě. Prosíme tě, ať naši snoubenci pracují na porozumění jeden druhému, ať se drží jeden druhého a drží se tebe.“
Rodiče se někdy nahlas modlí za své děti, nahlas říkají požehnání dětem, Ježíš se nahlas modlí za své učedníky.

Záleží na dětech, zda vidí, jak mnoho pro ně rodiče žijí, jak velká je jejich obětavost. A pak už záleží na dětech, jak budou hospodařit s tím, co doma dostali …
Kdo chce, vidí, s jak velikou obětavostí k nám Ježíš přichází, na každém z nás je jak s tímto bohatstvím hospodaříme.

Slovo milujícího má velikou váhu, je podloženo odvážnou a věrnou prací pro druhého.

Kdyby Ježíšova prosba byla kvůli Bohu, nemuseli bychom o ní ani vědět a božího obdarování by se nám dostalo. Ale modlitba má pohnout s námi. Ježíš nám svou modlitbou za nás něco ukazuje.

To, za co Ježíš prosí Otce, není žádnou záhadou. (Nikdy nepoužívá slovo „tajemství“ ve smyslu něčeho nepochopitelného, je výborným učitelem, vše nám vysvětluje.)
Rodiče přejí dětem pěkné manželství. Jak si rozumět s druhým také není žádnou záhadou. Náročné je budování dobrého vztahu. 

Je škoda, myslí-li si někdo, že k budování dobrého manželství nikoho nepotřebuje. Nebo mu ke konzultaci stačí jen kamarádi v hospodě.
Podobně je to s naším životem. Někdo si myslí, že si stačí sám, nehledá hlubší životní moudrost.

Ježíš nám nabídl veliké průvodcovství životem. Svým učedníkům se tři roky pečlivě věnoval. 
Ježíš nabízí pomoc každému, ale někdo o jeho pomoc nestojí.
S Ježíšem začínalo mnohem více učedníků, než kolik jich u něj zůstalo. (Srov. J 6:6)

Ježíš se nemodlí za všechny, ale za pokročilé.
Vždy jsem měl z matematiky výbornou známku. Ale na strojní fakultě mně asistent řekl: „Pijete? Ne? Na ženský jste mladý, matematice nerozumíte, tak o čem se s vámi lze bavit?“
Maturoval jsem při večerním studiu Střední školy pro pracující. Třetinu látky z matematiky jsme neprobrali. Vysvědčení s vyznamenáním mi k ničemu nebylo. Musel jsem rychle vše dohánět, jinak bych se na škole neudržel.
Porozumět Ježíšově poslední lekci také vyžaduje porozumění a znalost předešlého vyučování.

Mnoho novomanželů chce vybudovat pěkné manželství. Ale mnoho jich to zbytečně vzdá.
Vědět jak dobře jednat je důležité, ale tu vlastní dovednost potřebuji ještě pracně získat. Bez potu (a často slz) to nejde.
Podobně je to s budováním vztahu s Bohem.

Řada lidí se v něčem snaží vyniknout – v práci, sportu, umění.
Někdo se snaží o větší hodnotu: „Chci být dobrým manželem, tátou, obětavým lékařem, spravedlivým soudcem, dobrým knězem, biskupem …“

Někdo se rozhodne: „Budu se snažit být dobrým učedníkem Ježíše“ (nikdo neřekne: „Budu svatý“, slovo „svatý“ jsme tak pokroutili, že se stalo nadávkou).
„Budu se snažit být Ježíšovým přítelem.“
Asi jsme viděli pěkné manželství. Kde, u koho jsme viděli pěkné přátelství s Ježíšem? 

Ježíš říká: „Přeji vám, abyste si rozuměli s Bohem, jako si s ním rozumím já.
Vím, jak mně Otec rozumí, jak mě má rád, zakouším krásu jeho přátelství, přeji vám, abyste i vy zakoušeli dobrotu Boží.
Ukážu vám, jak si porozumět se všemi a s Bohem.
Naučím vás to.
Naučíte se to.
Nabízím vám své přátelství na život a na smrt. Na celou věčnost.
Ale bez práce nejsou koláče. S tím počítejte.“

Svět je nespravedlivý a život je někdy tvrdý. „Někdy příliš tvrdý“ by řekli Štěpán i Jan Nepomucký.
Připravujeme se na slavení Svatodušních svátků.
Abychom si na nic nehráli, vzpomeňme na slova sv. Štěpána, která řekl velice zbožným lidem a dokonce vysokým funkcionářům církve. „Jste tvrdošíjní, vy nepřestáváte odporovat Duchu svatému!“

Chlapi před obědem hráli karty a nemohli se od nich odtrhnout. „Marie, kdy nám naliješ polévku?“, volali na paní domu. „Už jsem vás několikráte zvala ke stolu, polévka už hodnou chvíli v jídelně chladne.“
Býváme drzí k Duchu svatému, když ho donekonečna vzýváme, aby přišel a něco s námi udělal – místo toho, abychom zvedli vlastní zadek z místa. Duch boží nelenoší.

K přípravě na slavení letošních Letnic nabízím k potěše duše několik textů o římském biskupu Františkovi.

Přílohy:
Z KÁZÁNÍ ŘÍMSKÉHO BISKUPA FRANTIŠKA

Nenechávají-li křesťané působit Ducha svatého, vznikají v církvi rozdělení.
František 2. května na mši pozval zaměstnance Vatikánských muzeí. Při kázání řekl: Na životě prvotní církve (ze Skutků apoštolů) je vidět, jak Duch svatý nejprve přináší vnuknutí, které v nás způsobuje napětí s našimi starými názory, ale přijímáme-li jeho vnuknutí, Duch nás uvede do harmonie.
V Jeruzalémě byly mezi prvními učedníky rozmanité názory ohledně přijímání pohanů do církve. Někteří byli proti a jiní byli otevření. Byla to církev „negace“, nedovedla si představit něco nového, říkala: „Ne, nemůže se, nesmí se“. Ale potom se stala církví „přitakání“, řekla: „Ano…, promyslíme to, otevřeme se. Sám Duch nám otevírá bránu.“ Pak Ducha svatého čekala další práce: vnést mezi různé názory harmonii, harmonii v církvi, mezi učedníky, mezi Jeruzalémem a pohany.
Tuto velikou práci Duch svatý stále v dějinách koná.
Pokud vnuknutí Ducha nepřijímáme, jsme uzavřeni pravdě Ducha, a v církvi vzniká rozdělení a sekty.
František připomněl inspirovanou řeč jeruzalémského biskupa Jakuba, který prohlásil, že se nemají nakládat křesťanům žádná zbytečná břemena (Sk 15:10), které ani předkové nedokázali unést.
Když ze služby Pánu děláme příliš tíživé břemeno, uzavírají se brány křesťanských komunit. Nikdo nechce k Pánu přijít. My však věříme, že jsme nesení láskou Pána Ježíše. Nejprve přijímáme radost z vnuknutí Duchem a pak objevujeme co dělat.“
Jhem církve je přikázání lásky (jho ulehčuje namáhavou práci, poznámka V. V.). Ježíš nám připomíná a všechny nás žádá, abychom zůstávali v jeho lásce (srov. J 15:9-11). Z lásky k Ježíši se rodí poslušnost vůči jeho přikázáním a vzniká „křesťanská komunita přitakání“. Nenechme se nechat odradit „negací“, odporem vůči podnětům Ducha. Počítejme s tou další prací Ducha, která nás dovede k přitakání Duchu svatému a přinese nám radost a harmonii s Bohem.
Ježíš přece také překonával řadu velice nepříjemných věcí. Ale on nás přes všechny překážky (i ty, které se objevují v nás samotných) přivádí do souladu s Otcem a vytváří si z nás komunitu přitakávání Duchu.
Duch svatý nám přichází na pomoc, abychom byli komunitou lásky, komunitou otevřených dveří pro druhé lidi.
Kéž nás Duch svatý brání před pokušením stávat se puritánskými v etymologickém smyslu slova, hledat „para-evangelní ryzost“ a stát se tak komunitou negací.
Ježíš nás totiž nejprve žádá o lásku, o lásku k Bohu a o zůstávání v Jeho lásce.
Pokud křesťanská komunita žije v lásce, vyznává svoje hříchy, klaní se Pánu, odpouští urážky, chová lásku vůči druhým a projevuje se láskou, pak přijímá věrnost Pánu v dodržování jeho přikázání“.
- - - - - - - -

Nemít strach před radostí Ducha svatého.
František pozval na mši v kapli Domu sv. Marty zaměstnance Vatikánské pošty a tamější pediatrické ambulance. Ke čtení (Sk 13:44-52) řekl: Takřka všichni obyvatelé Pisidské Antiochie se sešli, aby si poslechli Boží slovo. Proč se však někteří židé, jinak dobří lidé, nechali unést žárlivostí, když viděli velké množství lidí naslouchající apoštolům?
Jednoduše proto, že měli srdce uzavřené, nebyli otevřeni novotám Ducha svatého. Věřili, že už bylo řečeno všechno a že všechno má zůstat tak, jak se domnívali, že má být. Považovali se za obránce víry, začali apoštolům odporovat a očerňovat je, pomlouvat. Vydali se za zbožnými ženami z vyšších vrstev, zmanipulovali je svými tradičními názory, aby poštvali jejich manžele proti apoštolům.
Toto je postoj i všech ostatních do sebe uzavřených skupin v průběhu dějin: paktovat se s mocnými a nečistými způsoby a násilím manipulovat s druhými. Stejně jako ti, kteří v den Pánova Zmrtvýchvstání, když jim přišli vojáci sdělit, co viděli, řekli: „Mlčte“, a uplatili je penězi.
Tento postoj je vlastní uzavřené religiozitě, která nemá svobodu a bojí se otevřít Pánu. Vždy je přesvědčená, že stojí na straně pravdy, věří, že brání pravdu, ale vždy používá pomluvy a očerňování. Je společenstvím drbů. Pomlouvá, škodí druhým a je uzavřená do sebe, uvnitř své pevnosti ve vlastní sebejistotě a „neomylnosti“.
Svobodná komunita, která přijala svobodu Boží a Ducha svatého, jde kupředu i v pronásledování. „Tak se slovo Páně šířilo po celé té krajině“ (Sk 13:49). Pánovu společenství je vlastní jít vpřed, šířit se, protože je dobré se stále rozrůstat. Dobro se neuzavírá. To je kritérium, kritérium církve – i pro naše zpytování svědomí. Jaká jsou naše společenství, řeholní komunity, farnosti? Jsou to společenství otevřená Duchu svatému, který nás vede stále vpřed, aby se Boží Slovo šířilo? Anebo jsou to uzavřená společenství s přesnými pokyny, která nakládají na bedra svých věřících množstvím neunesitelných přikázání – jak to Pán řekl farizeům?
Pronásledování Ježíšových učedníků začalo z náboženských důvodů a ze žárlivosti.
Ale učedníci byli plni radosti a Ducha svatého. Učedníci Ježíšovi přitažlivě promlouvají a otevírají cestu.
Naproti tomu uzavřené společenství, které si je jisto vlastní „pravdou“, hledá bezpečí ve své náboženské jistotě, dokonce se paktuje s mocí a penězi; zuří, pomlouvá, odsuzuje a napadá. To je jeho vlastní postoj.
Asi zapomínají na pohlazení maminky, když byli malí. Tyto komunity neznají pohlazení, znají povinnost, výkon, uzavřenost do ustrnulých pravidel. Jim řekl Ježíš: „Jste jako obílené hroby, zvenčí vypadají pěkně, ale uvnitř jste plní všelijaké nečistoty“ (srov. Mt 23:27).
Podívejme se na církev, jak je krásná, když postupuje vpřed. Pomysleme na tolik bratří, kteří podstupují utrpení za tuto svobodu Ducha a jsou pronásledováni v mnoha zemích. Tito bratři jsou však i v utrpení plni radosti a Ducha svatého.
Hleďme proto na Ježíše, který nás posílá hlásat evangelium, zvěstovat jeho jméno s radostí a neuzavírejme se ze strachu před radostí Ducha svatého.
- - - - - - - -

Křesťané jsou pokorní, chudí a mírní, kariéristé nemají víru.
Při bohoslužbě za účasti zaměstnanců tiskového střediska a techniků z vysílací stanice Vatikánského rozhlasu František řekl: V evangeliu o dobrém pastýři, se Ježíš označuje za „dveře k ovcím“ (J 10:1-10). Kdo nevchází dveřmi k ovcím, není pastýř, ale vniká tam jinudy, to je zloděj a lupič, někdo, kdo usiluje o vlastní zisk, kdo šplhá nahoru.
I v křesťanských společenstvích jsou kariéristé. Takoví, kteří hledají sebe … Vědomě či nevědomky předstírají, že vcházejí, avšak jsou to zloději a lupiči – okrádají Ježíše o slávu, chtějí svoji slávu. Ježíš říkal farizeům: „Necháváte se oslavovat od druhých“. To je náboženství výměnného obchodu. Já tě udělám slavným a ty zase mne. Ti nevcházejí Ježíšovými dveřmi. Míjí se s ním.
Jak vím, že pravými dveřmi je Ježíš? Jak poznám tyto dveře? Vezmi si blahoslavenství a čiň, co říkají. Buď pokorný, chudý, mírný, spravedlivý…
Ježíš je nejenom branou, ale také cestou, poutí.
Jsou tolikeré stezky, možná se zdají výhodnější, ale jsou falešné. Pravou cestou je Ježíš. Jeho dveře jsou krásné, jsou dveřmi lásky, neoklamou nás. Ježíš vždy říká pravdu, ale s jemnocitem a láskou.
My jsme v pokušení jako první lidé v Ráji, jít svou cestu; jakoukoli, jakýmikoliv dveřmi.
Buďme vytrvalí, „tlučme“ na Ježíšovy dveře, nenechme se odradit zármutkem, neutěšeností. Nechoďme hledat jiné dveře, které se jeví snadnější, pohodlněji a „víc po ruce“. Ježíš nikdy neklame, nepodvádí, není zloděj či lupič. Dal za nás svůj život. Copak máme někoho jiného, kdo za nás dal život?
Prosme: „Ty, který jsi dal život za mne, otevři mi, prosím, abych mohl vejít“.
- - - - - - - -

Ideologové v církvi kříží cestu lásce i kráse.
František na ranní bohoslužbu pozval zaměstnance Vatikánské tiskárny a listu L´Osservatore Romano. Při homilii řekl: Čtení líčí Šavlovo obrácení (Sk 9:1-20), evangelium (J 6:52-71) vypráví o Ježíšově vystoupení v Kafarnau. Ježíš hovoří k Šavlovi, Ananiášovi a také k učitelům Zákona. Ježíšův hlas prochází naší myslí a dospívá až do srdce, neboť Pán hledá naše obrácení. Šavel a Ananiáš reagují s rozpaky, avšak s otevřeným srdcem; zatímco zákoníci Ježíšova slova tvrdě odsuzují, brání se Božímu Slovu, aby nezasáhlo jejich srdce, nevědí nic o obrácení. Jsou to velcí ideologové. Ježíšovo Slovo směřuje k srdci, protože je Slovem lásky. Je to krásné Slovo, které nás přivádí k lásce, zve nás milovat. Ideologové kříží cestu lásce i kráse. „Přeli se mezi sebou a říkali: Jak nám tento člověk může dát jíst svoje tělo?“ Byl to pro ně ideologický problém. Když však do církve vstoupí ideologie, brání se porozumění evangeliu.
Ideologové kráčejí „cestou povinnosti”. Honí lidi k náboženským výkonům, obrácení srdcem se vyhýbají. Svalují veškerou tíži na záda věřících. Překrucují evangelium, neboť každá ideologická interpretace – ať již pochází z jakékoliv strany – je paděláním evangelia. Jak si můžeme všimnout v dějinách církve, stávají se z těchto ideologů nakonec intelektuálové bez talentu, moralisté bez špetky dobra. O kráse ani nemluvě, protože tu nechápou vůbec.
Cesta lásky a cesta evangelia je naopak jednoduchá. Touto cestou se vydali světci.
Světci církev nesou kupředu, po cestě obrácení, pokory a lásky, po cestě srdce a krásy…
Prosme Pána za církev, aby nás osvobodil od jakékoliv ideologické interpretace a otevřel nám naše srdce k jednoduchosti a čistotě evangelia.
Písmo hovoří o lásce, vede k lásce a je velmi krásné. Tuto krásu předává i nám, abychom i my byli krásnější díky kráse svatosti.
- - - - - - - -

František v listu argentinským biskupům
(kteří se sjeli na 105. plenárním zasedání) napsal: Církev, která nevychází ze sebe, dříve nebo později onemocní ve vydýchaném vzduchu své sebeuzavřenosti.
Na veškerou pastorační práci pohlížejte v misijní perspektivě.
Se špetkou humoru se omlouvá, že nemůže být přítomen na jejím setkání, kvůli „povinnostem, které před krátkou dobou převzal“.
Vyzývá argentinskou církev, aby vycházela na existenční periferie a rostla v parrhesii – tedy odhodlanosti. Je pravda, připouští František, že církev riskuje, vychází-li ze sebe. Může se jí stát nějaká nehoda, jako každému člověku, když vyjde z domu. Upřímně řečeno je mi však tisíckrát milejší církev po nehodě, než církev nemocná. Typickým onemocněním církve je její vztahování se k sobě. Takovýto narcismus vede ke spiritualitě světskosti a sofistikovanému klerikalismu, které nám brání zakoušet „sladkou a útěšnou radost z evangelizace“. Přeji vám dostatek této radosti, která se často pojí s křížem, která nás však chrání před zatrpklostí, smutkem a klerikálním staromládenectvím. Tato radost nám pomáhá, abychom každý den přinášeli více plodů, abychom se opotřebovávali a rozdírali ve službě svatému Božímu lidu. Tato radost poroste stále více v té míře, v jaké vezmeme vážně pastorační obrácení, které po nás Duch boží požaduje.
Pak František děkuje argentinským biskupům za to, co dosud dělali a za vše, co budou dělat v budoucnu.
Kéž nás Pán uchrání toho, abychom náš episkopát pokryli třpytivým mejkapem světskosti, peněz a „tržního klerikalismu“.
Pouze pokora společně s tichou a odvážnou prací nesou vpřed apoštolské úsilí.
Prosím vás, bratři, modlete se za mne, abych dokázal zaslechnout, co chce Bůh, a nikoliv to, co chci já – prosí František.

	2007
7. neděle velikonoční       Sk 7:55-60       Zj 22:12-14. 16-20       J 17:20-26       20. května 2007

Opět několik vět z Ježíšovy velekněžské modlitby (která je poslední vyučovací látkou a nejnáročnějším textem).
Slova: „Ať všichni jsou jedno, jako my jsme jedno, já v nich a ty ve mně“, nejsou nějakým básnickým obratem, ale přesným popisem.
Ježíš mluví o svém vztahu s Otcem až při posledním vyučování. Přesto, že na tom stojí nebo padá celé naše křesťanství, přijímání svátostí, modlitba atd.
Jenže než k tomu dojdeme, potřebujeme se nejprve naučit pořádně číst evangelium (potřebujeme rozeznat, jestli rozumíme Ježíšovým slovům, nesmíme přeskakovat to, čemu nerozumíme a co se nám nelíbí).
Chce-li někdo s úspěchem složit doktorát, musí napřed absolvovat 1. třídu ZŠ, bez ní to nejde.
A zrovna tak, chceme-li se dostat k plnohodnotnému křesťanství, chceme-li chápat slova, která nám říká Janovo evangelium (která se nám často zdají poetická, ale přitom jsou přesným popisem), pak to znamená, zamýšlet se nad nimi.
Připustit, že možná můj pohled na Boha je neúplný, že jeho slova nechápu tak, jak bych je chápat měl a že moje myšlení nemusí být shodné s Ježíšovým myšlením.

Jestli nepáchám hříchy, ještě to neznamená, že Boha znám a rozumím si s ním. (Farizeové byli v náboženském životě velice horliví a přesto se minuli s Božím Synem.)
Potřebujeme se věnovat tomu, co je nám v evangeliu jasné a nepříjemné.
Dokud se nezačneme kriticky dívat na svou zbožnost, na svou víru, na své modlitby, tak těmto věcem nebudeme rozumět.
Jistě, Ježíšova slova se dají všelijak vykládat, obrazně, květnatě, poeticky, mysticky, ale co naplat, jsou ta naprosto jasná slova, která nelze obejít. Pro ukázku připomínám naprosto jasná slovy z textu minulé neděle, z Janovy 14. kapitoly:  12Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší 13Začkoli budete prosit ve jménu mém, učiním to, ... 15Milujete-li mne, budete zachovávat má přikázání; ... 21Kdo přijal má přikázání a zachovává je, ten mě miluje.
Toho bude milovat můj Otec, i já a dám mu to poznat. ... 23Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.

K základním kamenům jednoty, porozumění a sjednocení s Bohem patří také Ježíšův příslib o „modlitbě v jeho jménu“ (už jsme o ní trochu mluvili). 

Začneme-li se zamýšlet nad Ježíšovými slovy, začne nám svítat, „co to obnáší“.
Jenže než se můžeme například k důležité lekci „modlitby ve jménu Ježíše Krista“ dostat, potřebujeme napřed rozumět Ježíšovým předešlým lekcím.
Potřebujeme nejprve do 1. třídy základní školy (kdo by ji přeskočil, nic nepochopí).

1. třída u Ježíše znamená kontrolovat, jestli rozumíme tomu, co čteme v Bibli.
Nebo jestli se modlíme pro chválu lidí, jestli slova našich modliteb jsou poctivá, jestli odpovídají našim postojům a našemu přesvědčení.
(Ježíšova slova: „Pokrytci, dobře prorokoval o vás Izaiáš, když řekl: Lid tento ctí mě rty, ale srdce jejich je daleko ode mne“ (srov. Mt 15:7-9), jsou přesnou charakteristikou židů, ale jestli se poctivě zamyslíme nad sebou, zjistíme, že platí i o nás.)
Říkáme mnoho slov, aniž pořádně známe jejich obsah.

Říkáme: „Buď vůle tvá“, píšeme to na úmrtní oznámení, ale v Modlitbě Páně se to takhle říkat nedá. Tam stojí: „Buď vůle tvá, jako v nebi, tak i na zemi“.
Kolik lidí například ví o tom, že v Modlitbě Páně nejsou jenom prosby, ale i prohlášení, například, že jsem odpustil.
Kolikrát se zamýšlíme nad tím, zda toto naše prohlášení je pravdivé?
A kolikrát to jako prohlášení myslím?
Proč tedy prohlašuji, že jsem se smířil se všemi bližními?
Místo toho ta slova říkáme s druhými v rytmu slov modlitby nebo zpíváme. Necháváme se unášet melodií („kdo zpívá, dvakrát se modlí“), ale nemyslíme při tom, zda máme vyřešeny všechny střety a spory se svými nejbližšími.

Kolik lidí si uvědomuje, že slova: „Buď vůle tvá“, nejsou prosbou, ale optativem?
Touhou, přáním – něco mezi prosbou a prohlášením. Mohli bychom to vyjádřit asi takto: „Bože, tvoje vůle (přání) ve světě se neděje a já ji také neplním. O něčem vím, o ledačem ani nevím, jak bych to měl dělat. Proto tě prosím, pomoz mi poznávat tvá přání (tvou moudrost, tvou vůli). Chci se zamýšlet nad tím, jak tvoji vůli splnit.“
Toto je velice zjednodušený obsah věty: „Buď vůle tvá, jako v nebi, tak i na zemi.“

Doplňme si k tomu soulad nebešťanů, při kterém si každý dělá co chce a přitom všichni plní vůli Boží. Zkuste se ptát lidí, jestli si v nebi může každý dělat, co chce.
Řada lidí odpoví: „To přece nejde, to by byl pěkný pořádek!“
A přitom, v nebi si každý může dělat co chce. (V nebi budou lidé na úrovni. „Proč by měli házet odpadky na zem? To nikoho ani nenapadne.)

Při nějakém složitějším matematickém výpočtu lze dojít k výsledku několika různými postupy. Nikdo nenutí matematika, že jen touto cestou dojdeš k cíli. Důležitý je cíl. Nevede k němu ovšem jakákoliv cesta.
Zkusme jiný příklad. Znáte výrok: „V domě je klid, když je tam lichý počet žen a počet musí být menší než tři?“ Není jednoduché, když se u plotny točí více žen. Lehko dochází k třenicím. Ale někde to existuje. Někdy matka a dcera, snacha a tchyně, kamarádky dokáží spolupracovat. Obě si mohou dělat co chtějí a dokáží spolupracovat. Pokud jsou vyzrálé osobnosti a dovedou se navzájem respektovat, aby jedna druhé nemluvila do její práce. Daří se to, pokud každá ví, co má dělat a umí to. Pokud si porozumí, objeví a přijmou potřebná pravidla spolupráce.
Mezi chlapy je to také možné (možná snadnější, ale nechci ženám křivdit). Zažil jsem to, pracoval jsem s výborným tesařem, a byl to pro mne veliký zážitek. Moc pěkně se s ním pracovalo, nedělo mi potíž přijmout roli „druhých houslí“. Za chvíli pochytíte pracovní sled a rytmus toho druhého a pak jde práce od ruky. Každý dělá své a přitom je to společné dílo.
Tak je to při spolupráci s Bohem.
Je velice dobré takovéto věci pozorovat. Mnoho se můžeme naučit. Pro spolupráci s druhými a pro spolupráci s Bohem.

Jsou lidé, s kterými spolupracovat nelze. První období vzdoru je ve třech letech – dítě odmítá vše, co rodič říká. Pak většina puberťáků ze zásady odmítá dosavadní autority. Někomu vzdor zůstane na celý život. Všemu rozumí a všechno ví lépe než druzí.
Jednou nám doma jeden soused rouboval stromky. Šel okolo jistý chlubný člověk a hned začal, jaký je odborník: „Kam to píchnu, tam to sedne“. Vytlačil souseda a začal roubovat. Ze sedmi roubů se ujaly dva.
Někomu na zahradě ukážete, jak se zastřihují větvičky – těsně nad pupenem. Ten, co „všechno ví“, vás vůbec neposlouchá. A pak musíte každou větvičku opravovat. S takovým se spolupracovat nedá. Někdo nenaslouchá, nepřemýšlí, je nepozorný, nevšimne si, co ten druhý dělá, nenapadne jej, co potřebujete podat, nerozumí dílu.

Je dobré si všech takových věcí všímat. Poznávat, čeho je třeba ke spolupráci, k domluvě, ke shodě se svým okolím. Když dopředu prohlásíme učitele, šéfa, faráře, partnera, kolegu nebo tesaře z Nazareta za neumětela, nikam nedojdeme a nic se nenaučíme. Bude z nás brouk Pytlík. A nebudeme mít kamarády, natož přátele.

Kdo umí spolupracovat s druhými, získal předpoklady ke spolupráci s Bohem. Nestrká mu svoji představu o životě, nevymáhá si na Bohu prosazení své vůle.
Kdo trpělivě naslouchá a vytrvale se pokouší získat nějakou dovednost, kdo se nedá odradit chybami, má otevřenou cestu k pochopení záměrů Boha. Pak si bude moci dělat, „co bude chtít“ a bude v souladu s Božím přáním, s jeho vůlí, s jeho dílem.

To je jedna z podmínek nebe. V tom máme co dohánět. Je potřeba se tomu učit od každodenní drobné spolupráce. Je dobré naučit se spolupracovat s druhými tak, aby si každý dělal, co chce a práce přesto dobře běžela. Pro nebe je to nutná podmínka. Tam je krásný soulad ve všem.
Ale nikdo učený z nebe nespadl.

Jednota, sjednocení s Bohem je naším vytouženým cílem. Vysoko položeným. Nebuďme netrpěliví. A na nic si nehrajme. Vlasta Burian mluvil „anglicky“, „francouzsky“ i „maďarsky“. Uměl skvěle napodobit muziku těch řečí. Ale Angličané, Francouzi ani Maďaři by mu nerozuměli.

Někteří napodobují jednotu a lásku. Hodně o tom mluví. Velikým prověřením je ovšem setkání s někým, kdo mluví o Bohu jinak než oni. Řada z nich se pak ukáže jako zlí a nesnesitelní lidé. Známe jednoho, které zahynul přesně na tuto nesnášenlivost náboženských horlivců.
Nehrajme si na jednotu s Bohem. Nenapodobujme. Poctivě se vydejme cestou s průvodcem, od kterého se můžeme mnoho co naučit. Pozorně si všímejme, jakým je „sadařem“, všímejme si jam on okopává, hnojí, stříhá, zalévá a jak se sklízí.
	Slavnost Nanebevstoupení Pána

	2010
Slavnost Nanebevstoupení Pána       Sk 1:1-11       Ef 1:17-23       Lk 24:46-53       16. května 2010

V Letohradě máme poutní slavnost se sv. Janem Nepomuckým. 
Můžeme také slavit 7. neděli velikonoční. – Poslední lekce Ježíšova vyučování zaznamenané u J 14.-17. kap. jsou vrcholnými texty Bible (i světové literatury).
Bez předchozích biblických lekcí jim ale neporozumíme (včetně „Mojžíšovy základní školy“).
Porozumění s Bohem jsou pro život ještě důležitější než volby!  Všechno chce svůj čas.

Zvolil jsem texty z Nanebevstoupení.
Ježíšovými Velikonocemi vrcholí Ježíšův pozemský život a Boží vstřícnost k nám lidem.
(O tom se jiným úctyhodným náboženstvím ani nesní.) 

Ježíšovými Velikonocemi nastává konečné vylití Ducha. 
Do velikonoční události patří: 
 –	Ježíšova smrt (láska a obětavost až na smrt),
 –	vzkříšení ,
 –	nanebevstoupení,
 –	seslání Ducha (s obdarováním jeho darů).

Abychom tomuto celku vůbec porozuměli (a pak to mohli přijmout a zabudovat do svého života), promýšlíme postupně jednu událost za druhou (jako když pan učitel při hodině fyziky ukázal skrz skleněný hranol rozklad světla na barevné spektrum).

Připomeňme si, co pro nás nanebevstoupení Ježíše znamená.
Naplnil poslání, kvůli kterému přišel.
Udělali jsme s Ježíšem dostatečně velikou dobrou zkušenost – Bohu můžeme důvěřovat, známe cestu, brána je otevřená.

Nanebevstoupení je potvrzením pravosti Ježíše z Nazareta.
Bůh se zastal svého syna, nedopustil, aby nad ním navždy zvítězila smrt, nenávist a hřích.
Odsouzeného a poplivaného rehabilitoval, poníženého povýšil – na místo po své pravici – na místo, které mu od vždy patří. (My jsme se přesvědčili, že to místo mu právem náleží.)
Nanebevstoupení je tedy Otcovým oslavením Ježíše před námi a pro nás (Otec si jej vážil stále).
Velice se nám ulevilo, oddechli jsme si, těžko snášíme nespravedlnost spáchanou jinými. Nespravedlnost, kterou my spácháme na jiném, to je teprve neunesitelné, to je na sebevraždu.

Nanebevstoupení Ježíše je pro nás pozváním. Ježíš nás předešel k Otci, vidíme, kam jsme zváni.
Ježíš nám „drží“ u Otce místo. Máme se na co těšit: „Tomu, kdo zvítězí, tomu dám usednout se mnou na trůn, tak jako já jsem zvítězil a usedl s Otcem na jeho trůn“. (Zj 3:21)
To je neuvěřitelné! My, lidé s hříšnou minulostí, se můžeme dostat až na boží trůn.
(V čem spočívá nebeské kralování, co činí někoho králem, víme, cestu na boží trůn známe. )

Ježíšovo nanebevstoupení je pro nás obdarováním.
Ježíš řekl vše, co jsme potřebovali slyšet (byl by rád řekl ještě víc, ale pro natvrdlost učedníků to nestačil probrat ).
Ježíš vykonal vše, co měl vykonat.
Každé Ježíšovo slovo, každé gesto, každá pozornost a služba kterémukoliv člověku, s kterým se Ježíš setkal – to vše je pro nás životně důležité. Proto Bůh zařídil, aby to vše bylo pečlivě napsáno! Pod dohledem Ducha!
Jsme odpovědní za toto jedinečné obdarování. 
Na Ježíšově životě vidíme:
 –	jak si Bůh cení člověka a jak s ním jedná,
 –	jak si Bůh představuje pěkný život člověka,
 –	jakým požehnáním můžeme být pro druhé.
Díky tomu všemu se můžeme uskutečnit jako milované děti. 
Proto je pro nás nanebevstoupení i odkazem. Ježíš se nám úplně daroval. 

Nanebevstoupením jsme mnoho získali. Preface k Slavnosti Nanebevstoupení výstižně říká:
„Ježíš, Král slávy, vítěz nad hříchem a přemožitel smrti, vyzdvižen nad nebesa, usedl po Boží pravici. Andělé žasnou, že člověk je soudcem světa a pánem vesmíru. A my se radujeme, že Tvůj Pomazaný, Bože, nepřestal být jedním z nás, že je náš prostředník u tebe a zůstává mezi námi. My k němu patříme na věky a skrze něho se jednou naplní náš život v tobě. Proto tě celý vesmír oslavuje a všechno tvorstvo ti zpívá novou píseň. I my se přidáváme svým životem k chvále nebeských zástupů …“

Nanebevstoupení Ježíše je příslibem pro nás. Hlava církve je už u Otce. Když vejde při porodu hlavička na světlo boží, je vyhráno.

A přece nám něco chybí! Proč s námi Ježíš nezůstal a nesetkává se s námi tak, jako nějaký čas po vzkříšení s apoštoly? Nemohl by se i nám alespoň občas ukázat?
Proč odešel? Proč jej nevidíme?
Zřejmě by rád zůstal. Proto přece znovu přijde. A máme možnost, že s námi jednou delší čas pobude – aby dovršil, co začal, aby se ukázalo, že boží království na zemi není utopií, která se nepovedla.
Proč tedy nezůstal?
Kdo by nepřivítal, kdyby Ježíš uzdravoval naše nemocné? Líbilo by se mi, kdybych si s ním mohl přímo konzultovat své otázky.

Jenže co by tady dělal? Zatím o něj mnoho nestojíme. K čemu bychom jej pustili? K čemu jej pouštíme? Kde a kdy s ním počítáme? 
Ani apoštolové (po seslání Ducha svatého) na Ježíše úplně nedali. Kdo čte Skutky apoštolské, narazí na to. O pozdější historii to platí ještě více. 
Nečteme Písmo pozorně (opakujeme chybu židů). „Když apoštolové při nanebevstoupení Ježíše upřeně hleděli k nebi za ním, jak odchází, hle, stáli vedle nich dva muži v bílém rouchu a řekli: „Muži z Galileje, co tu stojíte a hledíte k nebi? Tento Ježíš, který byl od vás vzat do nebe, znovu přijde právě tak, jak jste ho viděli odcházet.“ (Sk 1:10-11)

Druhý příchod Mesiáše si představujeme podobně jako židé Ježíšovy doby: Na „bílém koni“ a s pohádkovým mečem: „Všem nepřátelům hlavy dolů“!
Ježíš nepřišel ani poprvé v královském nebo velekněžském hávu. I po vzkříšení na sebe bral pokaždé jinou podobu. Stejně to bude i při jeho druhém příchodu.
Kdyby mezi námi chodil ustrojený jako král nebo papež, lidé by se před ním plazili a líbali mu botu. Vždy přichází obyčejně, nenápadně jako náš soused (nebo sousedka) – aby se zjevilo myšlení lidských srdcí – co v kom je. (Srov. Lk 34-35; Mal 3:2-3)

Ježíš je moudrý, neposkytne nám další kázání, dokud nezpracujeme to, co nám řekl.
My kazatelé nemusíme žádná kázání vymýšlet. Máme být průvodci Božích slov (ani všechno nestačíme objasnit).
Všichni máme naslouchat Duchu svatému, dovolit mu, aby nám připomínal Ježíšova slova (proto máme po ruce celou Bibli) a mohl nás uvádět do veškeré pravdy, abychom vynášeli z pokladu Božího zjevení věci nové i staré.

Druhý příchod Mesiáše nemáme očekávat, jako když na nádraží čekáme na vlak. Máme jej připravovat (!) – (tak už mluví nové eucharistické modlitby – na rozdíl od těch prvních čtyř).

Ježíšovo nanebevstoupení je tedy darem, varováním i výzvou.
Tou lepší možností je obracení se (stálé) k Ježíšovým slovům.
	Slavnost Seslání Ducha Svatého

	2022
Slavnost Seslání Ducha Svatého       Sk 2:1-11       1 K 12:3b-13       J 20:19-23       5. června 2022

Slavnost seslání Ducha svatého patří k veliké události Vzkříšení. Dovršuje událost Ježíšových Velikonoc a jeho daru. (Zúžení Velikonoc na Ježíšovu oběť prozrazuje neznalost Písma.)
Šestnáctý rok se spolu pokoušíme porozumět nabídce a práci Ducha božího. 
Řadu let si všímáme biblických textů, které nám ukazují práci Ducha božího pro nás.

Padesátý den po Velikonocích slaví židé svátek Šavuot – darování Tóry. Není to vzpomínání na minulost, vždyť Tóra je darem každé generaci i jednotlivci.
Izrael není vytvářen poutem jedné krve nebo územím, ale božím Slovem.
Skrze slovo boží a vlastní zkušenost přijal Izrael dar božího přátelství a naději lepší budoucnosti. Tato lepší budoucnost přichází s nárůstem spolupráce lidí s Bohem.

Hle, přicházejí dny, je výrok Hospodinův, kdy uzavřu s domem izraelským i s domem judským novu smlouvu.
Své pokyny jim dám do nitra, vepíši jim je do srdce. Budu jim Bohem a oni budou mým lidem.
Už nebude učit každý svého bližního a každý svého bratra: »Poznávejte Hospodina!« Všichni mě budou znát … (srov. Jer 31:31-34)
Dám vám nové srdce a do nitra vám vložím nového ducha. Odstraním z vašeho těla srdce kamenné a dám vám srdce z masa. Vložím vám do nitra svého ducha … (Ez 36:26-27)

Ježíš si získal naše srdce svým nezištným přátelstvím a uzavřel s námi „Novou (obnovenou) smlouvu“ při velikonoční večeři („Toto je Nová manželská smlouva. Slavte ji na mou památku.“).

V manželství křesťanů usilujeme o vzájemné porozumění a sjednocení, o spolupráci na božím království a o růst k obrazu božímu.
Bůh nás přijal do své rodiny. I my v manželství přijímáme partnera a pak spolu s ním přijímáme děti a přátelé do své rodiny. K manželství, k rodině a přátelství patří otevřená a milující náruč.
Bůh svou náruč nabízí každému člověku.
Pravidla přátelství známe: „Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.“ (J 14:23)

Víme, co znamená spočívat v náručí milujícího a jak bez milující náruče strádáme.

My, křesťané, teoreticky vyznáváme, že ke konečnému vylití Ducha božího došlo v Jeruzalémě padesátý den po Ježíšově vzkříšení – viz první čtení dnešní slavnosti. 
Od té doby je Duch ze strany boží ochotně vyléván. Už záleží jen na nás, jak s Duchem budeme spolupracovat.

Židé v obdivuhodné míře pracují s Písmem. Křesťané se nakazili touhou po moci, bohatství a pohodlí. Slovo Boží a velkou nabídku Ducha božího ke spolupráci mnoho nevyužíváme. 

Válka na Ukrajině nás usvědčila ze zanedbání spolupráce s Duchem božím na božím království.
Ve společnosti jsme my, křesťané, ztratili větší vliv. Putinovo násilí a lhaní se naopak vylilo jako potopa zla na Ukrajince a ohrožuje i náš západní svět.
Opakujeme hřích potopy i stavby babylonské věže (města bez Boha).
Teď se děsíme kruté války.
Co říci Ukrajinkám zasaženým ruským násilím ve vlastní rodině na jejich nářek: „Proč Bůh nechává Rusy zabíjet, ničit a krást?“ 

Sami se ptáme jak se bránit válečnému zlu a ruskému lhaní (které u nás šíří nemálo lidí)?
Zanedbali jsme spolupráci s Duchem božím. Nevzdělávali jsme se dostatečně v Ježíšově škole a neučili své děti jak s Duchem božím pracovat.

Znovu potřebujeme promyslet Ježíšova slova:

 –	Duch vás uvede do veškeré pravdy a oznámí vám, co má přijít. (Srov. J 16:13)
 –	Ducha pravdy znáte, neboť s vámi zůstává a ve vás bude – na rozdíl od světa, který Ducha nemůže přijmout, poněvadž ho nevidí ani nezná. (Srov. J 14:17).
 –	Bůh udílí svého Ducha v plnosti. (J 3:34)
 –	Co dává život, je Duch, tělo samo nic neznamená. Slova, která jsem k vám mluvil, jsou Duch a jsou život. (J 6:63)
 –	Zůstanete-li ve mně a zůstanou-li má slova ve vás, proste, oč chcete, a stane se vám. (J 15:7)
 –	Budete-li o něco prosit Otce ve jménu mém, dá vám to. (J 16:23)
 –	Podle toho všichni poznají, že jste moji učedníci, budete-li mít lásku jedni k druhým. (J 13:35)

Tyto odkazy ukazují na Ježíšovo vyučování, jak spolupracovat s Duchem Božím. Škoda, že nemáme svatodušní oktáv na rozdíl od vánočního a velikonočního. Ale jsme rozumnými lidmi, bylo by škoda, kdybychom nabídku Ducha nevyužili a nechali Ježíšova slova ležet ladem.

V našem životě máme dobrou zkušenost jak předcházet neštěstím. 

Není těžké objevit příčiny neštěstí současné kruté války a vydat se cestou nápravy.
Souzníme se slovy z druhého čtení: „Celé tvorstvo sténá a trpí násilím …“

Spolupráce s Duchem božím nás osvobozuje od strachu a pocitu bezmocnosti. Navíc je příjemná a přínosná. Je možné si nechat od Ducha božího napovídat slova Ježíšova učení a nechat se uvádět do Pravdy boží.

Z 1. listu Janova si můžeme zkontrolovat, nakolik s božím Duchem spolupracujeme nebo o co jsme se ošidili, když jsme se rozhodovali jen podle svého.

1 J 4:1-21  1Milovaní, nevěřte každému vnuknutí, nýbrž zkoumejte duchy, zda jsou z Boha; neboť mnoho falešných proroků vyšlo do světa. 2Podle toho poznáte Ducha Božího: Každé vnuknutí, které vede k vyznání, že Ježíš Kristus přišel v těle, je z Boha; 3každé vnuknutí, které nevede k vyznání Ježíše, z Boha není. Naopak, je to duch antikristův, o němž jste slyšeli, že přijde, a který již nyní je na světě. 4Vy však jste z Boha, děti, a zvítězili jste nad falešnými proroky, protože ten, který je ve vás, je větší než ten, který je ve světě. 5Oni jsou ze světa; proto z nich mluví svět a svět je slyší. 6My jsme z Boha; kdo zná Boha, slyší nás, kdo není z Boha, neslyší nás. Podle toho rozeznáváme ducha pravdy a ducha klamu. 7Milovaní, milujme se navzájem, neboť láska je z Boha, a každý, kdo miluje, z Boha se narodil a Boha zná. 8Kdo nemiluje, nepoznal Boha, protože Bůh je láska. 9V tom se ukázala Boží láska k nám, že Bůh poslal na svět svého jediného Syna, abychom skrze něho měli život. 10V tom je láska: ne že my jsme si zamilovali Boha, ale že on si zamiloval nás a poslal svého Syna jako záchranu před našimi hříchy. 11Milovaní, jestliže Bůh nás tak miloval, i my se máme navzájem milovat. 12Boha nikdy nikdo neviděl, ale jestliže se milujeme navzájem, Bůh v nás zůstává a jeho láska v nás dosáhla svého cíle. 13Že zůstáváme v něm a on v nás, poznáváme podle toho, že nám dal svého Ducha. 14A my jsme spatřili a dosvědčujeme, že Otec poslal Syna, aby byl Zachráncem světa. 15Kdo životem vyzná, že Ježíš je Syn Boží, v tom zůstává Bůh a on v Bohu. 16Také my jsme poznali lásku, kterou Bůh má k nám, a věříme v ni. Bůh je láska, a kdo zůstává v lásce, v Bohu zůstává a Bůh v něm. 17V tom jeho láska k nám dosáhla cíle, že máme plnou jistotu pro den soudu – neboť jaký je on, takoví jsme i my v tomto světě. 18Láska nezná strach; dokonalá láska strach zahání, vždyť strach působí muka, a kdo se bojí, nedošel dokonalosti v lásce. 19My milujeme, protože Bůh napřed miloval nás. 20Řekne-li někdo: „Já miluji Boha,“ a přitom nenávidí svého bratra, je lhář. Kdo nemiluje svého bratra, kterého vidí, nemůže milovat Boha, kterého nevidí. 21A tak máme od něho tento pokyn: Kdo miluje Boha, ať miluje i svého bratra.

Je z těchto slov něco nesrozumitelného? Ve čtvrtek na biblické hodině se k nim vrátíme.

Ve čtení evangelia nás Vzkříšený vyzývá ke smiřování.
Smiřování je ovocem spolupráce s Duchem božím.
Budování Ježíšova šalomu je velikým programem božího království.
Dobré vztahy jsou základem dobrého soužití, které se nedá ošidit.
(Nesnižujme dnešní text evangelia na tzv. „ustanovení svátosti smíření“. Všichni do jednoho jsme vyzýváni k hledání pravdy o sobě a k ochotě vzájemného smiřování. Pravidla a podmínky smíření známe.) 

Ducha svatého nemusíme uprošovat, aby k nám přišel a věnoval se nám. Už přinejmenším dva tisíce let je nám plně k dispozici.

Duch vane, kde chce, u každého, kdo mu je otevřen (i u lidí jiných náboženství a jiných kultur). Kdekoli se něco dobrého vytváří, tam a v tom má Duch svůj podíl.
My, křesťané, máme výhodu Ježíšova učení, které nás cíleně uvádí do způsobu působení Ducha.

Pomáháme Ukrajincům, kteří utekli před válečným vražděním. Vedle poskytnuté střechy nad hlavou s trochou peněz od státu jim můžeme nabídnout svůj zájem, můžeme je vtáhnout do života obce a farnosti.
Líbí se jim naše země, demokracie a bohatství, které jsme si vybudovali poctivou prací. Většina Ukrajinců je pracovitá, pořádná a skromná. Získáme-li si časem jejich důvěru, můžeme jim ukázat i něco z Ježíšova vyučování, aniž bychom je lanařili do naší církve. I touto službou jim může pomoci. Ti, kteří tady zůstanou, si brzy osvojí češtinu.

Jako nás slunce obdarovává světlem a teplem, tak nás Bůh obdarovává svým obrovským bohatstvím.
Boží láska k nám je vynalézavá.
Kdo si jí všímá, objevil pramen radosti. Náš obdiv a vděčnost k Dárci pak ústí k dobrořečení.

	2019
Slavnost Seslání Ducha Svatého       Sk 2:1-12       1 Kor 12:3b-13       J 20:19-23       9. června 2019

Povědomí o Svatodušních svátcích ze společnosti vymizelo.
Nakolik máme každý z nás zkušenost s Duchem božím, si můžeme zodpovědět sami. 

Zopakujme si, co známe:
Od Abraháma k nám Bůh mluví. Stále nám má co vyprávět a v čem nás vyučovat. 
Dva tisíce let nasloucháme Ježíšovu slovu a jsme vděční, že smíme pozorovat jeho lidskou boží tvář.
Po Ježíšově zmrtvýchvstání nastalo konečné vylévání Ducha.

První čtení vypráví, co se v Jeruzalémě odehrálo.
Izraelité slavili svátek šavu´ot, svátek týdnů (svátek začátku úrody). 
V Ježíšově době ale Izraelité touto slavností především dobrořečili Bohu za dar Smlouvy.
Hospodin se na Sinaji zavázal Izraeli: „Jste můj milovaný lid, nikdy vás nevyměním za jiný.“ (Nerozvedu se s vámi.) A Izraelité obnovují svá slova na Sinaji: „Budeme tě, Bože, poslouchat a konat podle tvých (moudrých a laskavých) slov.“ (srov. Ex 19:3n)
Škoda, že my se o obsah tohoto svátku šidíme.
Zapíváme píseň: „Přijď o Duchu přesvatý,“ řekneme pár modliteb k Duchu svatému a myslíme si, že to stačí.
Nepřipouštíme si, že bychom mohli dopadnout podobně jako Judejci (židé), kteří se velice oháněli Mesiášem, ale když přišel, krutě se s ním minuli.
Podobně můžeme dopadnout i my, oháníme se tím, že jsme v pravé církvi (jakoby Izraelité nebyli), oháníme se Duchem svatým, ale nenaučili jsme se s ním spolupracovat. (O mnoha svých rozhodnutích opovážlivě vyhlašujeme: „Rozhodl Duch svatý a my.“) To by ale svět a církev jinak vypadali. 

Vrátím se k ději popsanému v prvním čtení.
V Jeruzalémě bylo velké množství zbožných židů (někteří se do Svatého města na stará kolena přistěhovali (vyhlíželi příchod Mesiáše), jiní se tam zdrželi od Velikonoc.
Co celý ten čas v Jeruzalémě podnikali? Chodili do synagog naslouchat Písmu, naslouchali výkladům rabínů a vedli rozpravy o slovu božím, aby mu více rozuměli.
Zřejmě také slyšeli o ukřižování Ježíše. Samozřejmě, že slyšeli o prohlášení velekněze Kaifáše a Nejvyššího církevního soudního dvoru (k porozumění si tam dosaďte papeže a Vatikánské církevní instituce a úřady, abychom se vžili do závažnosti té situace), který Ježíše „ex cathedra“ (s neomylností papeže a církve) prohlásil za kacíře a proklel ho do pekla.

Vy starší katolíci si možná připomenete, jak silné je pro nás slovo autority – byli jsme například vychováváni, že Hus, Luther a další protestantští reformátoři jsou kacíři. Po staletí trvalo církvi a desetiletí mně osobně, než jsme nahlédli na tyto osobnosti z jiného úhlu. Dodneška někteří z nás tvrdí, že to jsou kacíři.
V podobné situaci byli židé v Jeruzalémě po Ježíšově popravě.
Ale tím, jak se připravovali na slavení svátků darování Tóry (Smlouvy), byli připraveni a otevřeni Duchu božímu. 
A tak, když Petr promluvil (je důležité si prostudovat celou 2. kap. Skutků, a patřičné odkazy z hebrejské Bible), chytlo je to za srdce.
Tři tisíce lidí (polovina Letohradu) se nechalo pokřtít. Nepřehlédněme, že se jednalo o mnoho starých židů („důchodců“), viz výše. Staří nebývají už pružní.

Říkali jsme si vícekrát, že událost svátku šavu´ot je protikladem hříchu stavění města (společnosti) a chrámu bez Boha Gn 11:1-9, hřích, který stále, znovu a znovu opakujeme. 

Zatímco u babylonského budování došlo ke zmatení jazyků (každý začal mluvit svým jazykem: „Já! Já!,“ o svátku šavu´ot všichni (přesto, že byli z židovských diaspor mnoha zemí) volali: „Petr nám mluví z duše.“
To je svatodušní zázrak!

Vést debatu (natož spor a náboženský spor nejvíce) k vzájemnému porozumění, je bez božího ducha nemožné. (Vidíme například, jak se Duchu božímu vzpouzíme v ekumenické snaze se domluvit.)
Před vystoupením zpěváků nebo muzikantů se dokážeme vyladit na tón udaný dirigentem. Ale vyladit se s Duchem svatým se nám nechce. Co nám brání? Náboženská pýcha: „Já přesně vím, jak to je!“
Bez úcty k druhému (ta je také darem Ducha), bez vyladění tepu svého srdce na srdce toho druhého, to ale nejde. Spory lze vyřešit jen tehdy, když obě strany poctivě přijmou stejné poměřování Duchem Božím skrze Písmo. (Ne tradicí – tu má každá strana svou vlastní.)

Je-li učedník připraven, Učitel (zde Duch – nový Průvodce, seslaný nám samotným Ježíšem) rád přichází.
Samozřejmě, že tenkráte tradicionalisté (saduceové a farizeové) zuřili, zacpávali si uši a kuli pikle, jak „těm kacířům zatnout tipec.“ 

Ti, co se tenkráte nechali v Jeruzalémě pokřtít, uměli číst a v synagógách měli svitky Písma.
My také umíme číst, ale navíc máme velké všeobecné vzdělání a díky knihtisku máme každý doma vlastní Bibli. Duch je nám nakloněn a je už jen na nás, kolik práce věnujeme na porozumění s ním.
Duch nám připomíná Ježíšova slova, ale jeho nápověda není nic platná tomu, kdo Ježíšova slova nezná.
Nerozpoznáváme-li proroky, nemůžeme se donekonečna vymlouvat na to, že nás to nikdo neučil.

Petr na adresu konzervativců – tehdejších klerikálů, kteří apoštoly pomlouvali, že jsou opilí – se dovolával svědectví Písma o vylití Ducha na veliké množství těch, kteří o něj budou stát (ale kde kdo si Písmo vykládá podle svého). (Slova spiritus a špiritus jsou svou podobou v této souvislosti výmluvná.)

„Buďte vůní Ducha,“ „voňte Duchem božím,“ je jeden z možných překladů Ef 5:18. 

Seslání Ducha a jeho stálé působení v těch, kteří o něj stojí, je navždy dovršováním velikonoční Ježíšovy události.

Z druhého čtení zdůrazním jen význam slov: „Jenom pod vlivem Ducha svatého může někdo říci: „Ježíš je Pán.“
Nejde o vyslovení těch slov, ty by mohl opakovat i papoušek. Je důležité uznat Ježíše za svého Pána přijímat jeho slova jako nejvyšší životní moudrost a podle nich jednat, řídit se jimi. To je ovšem celoživotní proces. Nejde o dokonalost, k té se teprve blížíme. Nejde o bezhříšnost, ale o to, že své selhání přiznám, že vím, jaká je Ježíšova moudrost, nebo alespoň poctivě hledám Ježíšův názor na moje jednání a chci se podle něj řídit a napravit.
Tomu hledání věnujme dostatečný čas (poprosit Boha stačí jednou a ušetřený čas věnujme hledání).

O darech Ježíšova Ducha čteme (také) v 1 Kor 12.-14. kap.
Největším darem je láska, říká Pavel – setkáváme se s ní doma, někdy na ulici, v zaměstnání …

Úryvek evangelia nám připomíná jeden ze základních pilířů lásky – odpouštění.
Ochota odpouštět je projevem spolupráce s Duchem.

Skrze svědomí k nám může Duch promlouvat.
Máme přijmout dobrý pocit z něčeho dobře vykonaného a poděkovat za to.
Snažíme se tříbit si své svědomí podle Ducha (nechceme mít svědomí jako váhy na dobytek).
Pokaždé, když nás mrzí naše chyba, pokaždé když se snažíme se druhým domluvit, zakoušíme projev Ducha o náš život a o dobré soužití s lidmi.

Proč Ježíš dvakráte přináší apoštolům Šalom?
Často o pokoji mluvíme a formálně si jej předáváme, ale málo Ježíšův pokoj přijímáme a málo jej vytváříme.

O potřebnosti Ducha si něco povíme příště na příkladech apoštolů Petra a Pavla.

	2016
Slavnost Seslání Ducha svatého       Sk 2:1-11       1 K 12:3b-13       J 20:19-23       15. května 2016

Oceňujeme zjevení o Boží Trojici. Toto poznání – že v Bohu je společenství „osob“ („osoba“ je určitý teologický pojem) – pro nás má veliký význam, když jsme se dozvěděli, že máme být božím obrazem.
Jen s druhými můžeme být obrazem božím.
V Bohu je společenství, ve kterém jeden dává přednost druhému, druhých si váží víc než sebe sama, každý rád slouží druhým. To je program pro nás a naše vztahy.
Můžeme si porovnat, k čemu jiná náboženství vedou lidi (jakou cenu a důstojnost má člověk, jak vysoko a do jaké vzájemné blízkosti).

Duch boží není jen nějakou ideou, ale skutečnou živou osobností.
Duch je naším velikým průvodcem v životě s Bohem a Ježíšovými učedníky.

Bez průvodce Mojžíše neporozumíme Otci ani Ježíšovi. (Mojžíše vzdělaného v egyptské kultuře Hospodin vyučil své moudrosti a dal ho Izraelitům za Učitele.)

Ježíš je naším druhým Průvodcem – bez něj neporozumíme víc Otci ani Duchu.

Duch je dalším Průvodcem k našemu dalšímu porozumění Ježíši, Bohu a společenství mezi Ježíšovými učedníky (církvi).

Izraelité došli k jedinečné náboženské kultuře. Dodneška jsou výjimečným národem. (Škoda, že neobjevili Ježíše.
Škoda, že my nevěnujeme víc pečlivé pozornosti Mojžíši, víc bychom porozuměli Ježíšovi.
Myslím si, že západní křesťané přinesli hojnější ovoce Ježíšova učení než křesťané ortodoxní. Člověk na západě má větší důstojnost a postavení, než na východě.)

Duch působil od počátku, ale Ježíš nám pomohl k další otevřenosti a porozumění Duchu božímu a k dalšímu přijetí Ducha a jeho darů.
Duch je ochotný nás dovést ke sjednocení, o kterém Ježíš mluvil. 
Ale Duch potřebuje naši spolupráci, jako každý učitel a průvodce.
(Čím to je, že se o Duchu božím v církvi nevyučuje? Letniční něco začali, ale nepokročili jsme dál.)

V každé rodině, společenství, režimu vládne nějaký duch.
Někde je milo, někde nedýchatelno, někde jsou spory, hádky a rozbroje. Záleží na tom, čím lidé žijí, jaká pravidla soužití přijali, co je spojuje, na čem se shodnou.
(Kéž by se Evropané vrátili k boží moudrosti. Ještě před sto lety lidé věděli, co je ctnost, co neřest, co je hřích.)

Bible používá krásné obrazy pro Ducha … Také vzduch, dech a vítr.

Péče o vzduch a dech není samozřejmá …
Pečujeme o tělo a jeho funkce (o dýchání, plíce a vše s tím související).
Jako pečujeme o hygienu životního prostředí a o hygienu úst, tak máme pečovat o hygienu vztahů s Bohem a lidmi.

Záleží na tom, co dýcháme, pijeme, čím se živíme … Platí to i o potravě duše a potravě duchovní.
„Ne jenom chlebem bude člověk živ, ale každým slovem, které vychází z Božích úst.“ (Mt 4:4)
Podle toho pak z nás (z našeho srdce) něco vychází. („Nevíte, jakého jste ducha.“ Lk 9:55)

Ježíš je počat z Ducha, je plný Ducha.
Někdo je naopak ovlivněn nebo ovládán démonem.

Ježíš řekl Nikodémovi: „Amen, amen, pravím tobě, nenarodí-li se kdo znovu, nemůže spatřit království Boží. Nenarodí-li se kdo z vody a z Ducha, nemůže vejít do království Božího. Co se narodilo z těla, je tělo, co se narodilo z Ducha, je duch.
Vítr vane kam chce, jeho zvuk slyšíš, ale nevíš, odkud přichází a kam směřuje. Tak je to s každým, kdo se narodil z Ducha.“ (Srov. J 3:3-8)

Nikodém byl jeruzalémským „profesorem“, ale od Ježíše odešel. Myslel si, že toho o Bohu ví dost. Ježíše pokládal za poněkud primitivního samouka a lidového kazatele (i když mu přiznával upřímnost).
Ošidil se, neslyšel Ježíšova slova:
„Bůh je Duch a ti, kdo ho uctívají, mají tak činit v Duchu a v pravdě.“ (J 4:24)
„Co dává život, je Duch, tělo samo nic neznamená. Slova, která jsem k vám mluvil, jsou Duch a jsou život.“ (J 6:63)
„Jestliže kdo žízní, ať přijde ke mně a pije! Kdo věří ve mne, `proud živé vody poplyne z jeho nitra´, jak praví Písmo.“ To Ježíš řekl o Duchu, jejž měli přijmout ti, kteří v něj uvěřili. Dosud totiž Duch svatý nebyl dán, neboť Ježíš ještě nebyl oslaven. (J 7:37-39)
„Přímluvce, Duch svatý, kterého pošle Otec ve jménu mém, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl. …
Vydá o mě svědectví.
Uvede vás do veškeré pravdy …“
Pokud mu budeme naslouchat!!
„Dostanete sílu Ducha svatého, který na vás sestoupí, a budete mi svědky v Jeruzalémě a v celém Judsku, Samařsku a až na sám konec země.“ (Sk 1:8)
„Sešlu svého Ducha na všechny (své) lidi, synové vaši a vaše dcery budou mluvit v prorockém vytržení, vaši mládenci budou mít vidění a vaši starci budou mít sny. I na své služebníky a na své služebnice v oněch dnech sešlu svého Ducha, a budou prorokovat. (srov. Sk 2:17-18)

Jen skrze Ducha božího můžeme porozumět Bohu.
Jen skrze úsilí porozumět Bohu si můžeme porozumět mezi sebou.

Duch nás přivádí k Bohu a k sobě navzájem.
Jak? Skrze Ježíšovo slovo. („Průvodce, Duch svatý, vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl.“)

Díval jsem se smutně na slavnost v katedrále k výročí narození Karla IV. 

Ježíš po vzkříšení vyhledal apoštoly a obdaroval je Duchem.
V podobenstvích o božím milosrdenství pastýř hledá ztracenou ovci, žena, které se roztrhl náhrdelník, hledá ztracenou minci, otec myslí na marnotratného syna, vyhlíží ho a běží mu vstříc. Vyhledává staršího uraženého syna.
Ježíš vyhledal apoštoly, kteří selhali. Sami by se třeba neodvážili Ježíšovi přijít na oči.

Je hodné pozornosti, že selhání apoštolů napomohlo k jejich otevření se k přijetí Ducha.
Marie, matka Ježíšova, ale k přijetí Ducha selhání nepotřebovala. Zkusme si to pečlivě promyslet …

Darem Ducha je Pokoj (šalom) – porozumění a harmonie s Bohem se sebou, s druhými, … s celým kosmem.
K Pokoji paří smíření a odpuštění.

Duch nám je dáván i k péči o vztahy (k hygieně našich duší a vztahů).

Přijmout Ježíšův pokoj („ne jako dává svět“, srov. J 14:27) je schopen jen ten, kdo si porovnává svůj život a své jednání s Ježíšem. Kdo přiznává své chyby a chce být lepší. Kdo je ochoten odpouštět těm, kteří jej o odpuštění prosí.
Nestačí tedy někomu říci při bohoslužbě: „Pokoj s tebou“ podat si ruce. To by mohlo být znevažováním a devalvováním modlitby, smíření a Ducha.

Duch nám je dán na pomoc k našemu porozumění a „sjednocení“ podle Ježíše.
Ale to z naší strany vyžaduje vytvoření podmínek v našem srdci:
Smiřování jako stálý proces: „Přinášíš-li tedy svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar.“ (Mt 5:23-4)
„V modlitbě říkejte: Otče náš, odpusť nám naše viny, jako i my jsme odpustili těm, kdo se provinili proti nám. (Neboť jestliže odpustíte lidem jejich přestoupení, i vám odpustí váš nebeský Otec; jestliže však neodpustíte lidem, ani váš Otec vám neodpustí vaše přestoupení.“
„Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, a komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nejsou.“

Přijali jsme rok Božího milosrdenství. To ale nespravíme tím, že budeme otevírat brány milosrdenství v kostele a procházet jimi.
Náš domov se má stát místem milosrdenství.
Máme být tvůrci Pokoje. („Blahopřeji tvůrcům pokoje, neboť oni budou nazváni syny Božími.“ Mt 5:9)

Řada lidí v rodinách, v příbuzenstvu, ve farnostech společnosti spolu nemluví. (I president spílá některým občanům.)
Ten, kdo je ochoten zprostředkovat setkání, smíření a domluvu těch, kteří spolu nemluví, prokáže velikou službu pro boží království.
Pan kardinál Vlk zprostředkoval setkání arcibiskupa R. Bezáka s Františkem a ten jej vyslechl.

Vsadil jsem se s kamarádem, zda slovenští biskupové pozvou R. Bezáka na kávu – když káží lidem o božím milosrdenství.
Kéž by naši biskupové smířili slovenské biskupy s Bezákem.
Ale ledaskdo z nás může možná napomoci smíření mezi některými lidmi. 

Duchu božímu leží velice na srdci naše vzájemné porozumění.
To je ostatně program pro království nebeské.
Pro někoho a některé již království boží začíná už tady.
„To vám kladu na srdce, abyste se milovali navzájem, jako jsem já miloval vás.“ (J 15:12)

K prvnímu čtení:
Ježíš čtyřicet dní po svém vzkříšení doučoval učedníky.
Až za dalších deset dní poprvé apoštolové vystoupili na veřejnosti. Izraelité slavili svátky darování Tóry.
A tento den byl vylit Duch …
A mnoho lidí porozumělo řeči apoštolů – navzdory tomu že o Velikonocích židovský papež proklel Ježíše jako největšího zločince.

Často se Duch projevuje v lidech dole.
Někdy také v lidech nahoře.
Podle toho, kde jsou lidé Duchu božímu otevřeni.

	2013
Seslání Ducha Svatého       Sk 2:1-11       1 Kor 12:3b-7. 12-13       J 20:19-23       19. května 2013

V minulých letech jsme si něco o Letnicích řekli.

Už od prvních biblických knih je řeč o Duchu božím a jeho mocném působení …
Letnice – Šavu'ot jsou pro Izrael (i pro nás) výročním svátkem darování Tóry na Sinaji.
Padesát dní po vyvedení lidu Božího z otroctví Egypta jsme dostali cenné rady do života k udržení svobody.

Židé si připomínají dva sliby a radují se z nich:
 –	Hospodin přislíbil Izraeli, že jej nevymění za žádný jiný národ.
 –	Izraelité slíbili, že nevymění Hospodina za nikoho jiného a že budou zachovávat jeho příkazy. 

„Já jsem tě vysvobodil z otroctví, budu o tebe pečovat, abys v ničem nestrádal. Nebudeš mít jiných božstev, nebudeš mít zapotřebí si ukrádat z cizí cti, peněženky, talíře a postele ...
Budete mi manželkou …“ 

Kdo vystoupil na Sinaj, zakusil námahu, i když Sinaj není velehorou. Porozumění Tóře vyžaduje celoživotní námahu; je dostupná, ale nikdo se nemůže pyšnit, že ji „zdolal“.
Východ slunce na Sinaji je zážitkem. Obrovským zážitkem je pro toho, kdo si uvědomuje, jak obrovskou práci vykonal Duch boží s lidmi, kteří přijali „přikázání“.
„Mojžíšovo učení“ změnilo veliký kus lidské etiky. 

Celou sváteční noc o Letnicích židé tráví nad studiem Písma.
Tóra je jim medem a mlékem (židé jedí o tomto svátku mléčná jídla a medové koláčky).

Mesiáš přináší med a smetanu!
(Kdo stojí o svatodušní vigilii a její naslouchání slovu božímu? Dáváme přednost méně kalorické stravě, májové pobožnosti jsou pro některé lákavější.)

Židé o Letnicích čtou knihu Rút. 

Naše společnost o Letnicích už nic neví… 

Léta si říkáme, že do Ježíšových Velikonoc patří nejen jeho láska až smrt, a zmrtvýchvstání, ale i nanebevstoupení a seslání Ducha svatého. To je ale tak veliká porce božích darů lidem, že se to vše děje postupně, abychom to krok za krokem byli schopni obsáhnout a přijmout.

Před týdnem jsme slyšeli Ježíšova slova k učedníkům: „Dal jsem vám poznat otcovo jméno“. (Poznat znamená ochutnat, zažít, zakusit, prožít. Jméno sděluje, vypráví, kým je ten druhý pro nás, co od něj můžeme čekat).
Ježíš nás vede před Boha, dává nám zakoušet šířku, hloubku a velikost Otcova přátelství. Není jen teoretickým učitelem, je Mistrem. Nediktuje nám recept (pouze k zapsání) na dobré jídlo nebo pití, ukazuje, jak se vaří a pak nás zve nás k hostině.

Ježíš nám dává zakoušet Ducha a jeho působení.
Apoštolové byli ochromeni strachem: „Chovejte se potichu, nechoďte k oknu, aby nás nikdo nezahlédl, kdyby někdo tloukl na dveře, nikomu neotevírejte, nejme tady!“
Byli jako tělo bez ducha. Ducha božího potratili.
„Přijměte Ducha svatého. 
Je vám odpuštěno, abyste sami měli z čeho odpouštět druhým.“

Vina nás vnitřně utiskuje. Osvobození narovnává, darované přátelství povznáší.
Vidíme, co můžeme od Ducha očekávat: odpuštění, smíření a radost – skleslost mizí, provinění je odpuštěno. Přátelství je znovu obnoveno a potvrzeno. Výčitky zmizely, vše ústí k novému obdivu, vděčnosti a touhy nést Pokoj dalším.
Nedávno ustrašení apoštolové teď vyrazili mezi lidi. 
Obdarování Ducha působí radost. Svítí-li slunce, vše má jiné barvy. 

Ježíšovou smrtí nastalo konečné „vylévání Ducha“.
Duch je nakročen směrem k nám. 

Všimněme si jedné nabídky Ducha, která nám napomáhá ke statečnosti (dříve se spíš mluvilo o síle). Statečnosti je třeba jak ke spravedlnosti, tak i k lásce.

Od dětství máme veliký cit pro spravedlnost, každý těžko neseme nespravedlnost k sobě, někteří těžko snášejí nespravedlnost k druhému, zvláště slabšímu.
Začíná to ve škole, neurvalec ubližuje slabšímu a ostatní děti ze strachu buď mlčí, nebo se k útočníkovi přidávají.
Děti jsou velice závislé na kolektivu, mají strach, aby se sami nestali terčem násilí nebo nebyli z kolektivu vyloučeni. Zastat se spolužáka proti učiteli je ještě obtížnější co když si na mě zasedne?
Nespravedlnosti pokračují v zaměstnání, v sousedství, v církvi a politice. Učitel, nadřízený, úředník, někoho ponížil a my jsme se ho nezastali. Máme strach, že mě nespravedlivý šéf může propustit z práce, ideologický režim nedovolí studovat našim dětem. Policejní stát uvězní disidenta, máma mlčí ke zneužívání děcka, aby nepřišla o chlapa … Jsme ochromeni strachem. Mlčíme k násilí.

Nezastáváme se obětí ani mezi lidmi, kteří nejsou nadřízení. Nechceme si pohněvat druhé, máme strach, že nebudeme mít žádné kamarády, že nás druhý přestane mít rád.

Ve škole jsme se na příkladech učili počítat a na diktátech jsme si procvičovali pravopis, abychom nedělali hrubé chyby v mluvnici. Ale neučili jsme se stavět se proti zlu.
Udělat hrubku v psaném textu není hřích, ale mlčet ke zlu, zachovat se zbaběle nebo lhostejně je veliké svinstvo. Zpovídáme se z malicherností, ale podporujeme násilí.
Nedáváme dětem dobrý příklad, neukazujeme jim jak hájit pronásledované a jak si cvičit odvahu.
Pak se divíme, že nemáme patřičnou autoritu a děti nemají vzory.

Nebyli jsme vychováváni k odvaze. Pouze: snášej příkoří a obětuj utrpení.
Židé v Izraeli nebo v Americe se velice styděli za to, že se jejich souvěrci nechali bez odporu zabíjet u hromadných hrobů. Lehko se to říká …, proto je nutné se učit stavět se proti nespravedlnostem. 
V Hilsneriádě se k profesoru Masarykovi nepřidal žádný profesor ani biskup.
Řada významných německých duchovních, kteří se postavili Hitlerovi, litovala, že se zastávali pronásledovaných Židů pozdě, až když byli pronásledováni pokřtění židovští konvertité.
Po válce někteří „demokratičtí“ politici souhlasili se zrušením jiných politických stran. Za pár let se jejich strany staly prostitutkami jediné Strany.
Za minulého režimu některé řády volaly o pomoc, až když je StB začala silně pronásledovat. Sami se ale dříve jiných pronásledovaných nezastali.
I někteří naši preláti tvrdě odsoudili vystoupení Pussy Riot v moskevském chrámu (byl to politický protest proti krutému Putinovi). Jsem zvědav, jak se tito preláti postaví proti zneuctění vystavených korunovačních klenotů opilým presidentem (premiér a vláda se Zemana bojí).
Jistý prelát už poděkoval p. Zemanovi za odmítnutí profesury M. C. Putnovi.
Bude církevní vrchnost hájit akademické svobody nebo poklonkovat moci? Vystoupí ministr školství a vláda proti presidentově svévoli? 
„Nechci pana Putnu ponižovat, proto důvody svého rozhodnutí nebudu uvádět veřejně“, řekl p. Zeman.
Vzpomínáte, jak slovenská biskupská konference řekla totéž: „Vatikán nechce zveřejnit důvody k odvolání arcibiskupa trnavského R. Bezáka, neboť chrání jeho veřejnou pověst.“ (To se oba dopustili nějakých strašných nemorálností?)
Jak to, že církev neposkytuje obviněnému možnost obhajoby?
Přijmou kandidáti na profesuru jmenování od p. Zemana, nebo budou solidární s M. C. Putnou?
Ze sebrání pera jedním presidentem, opilosti druhého presidenta si mnoho lidí dělá srandu (ne legraci). Ale nestydíme se, jaké si volíme presidenty. Kdyby nedělali nic horšího, mávli bychom nad tím rukou.
Žide si svými vtipy nastavují zrcadlo – sami sobě, my se často jen pošklebujeme tomu druhému.

Právě se dozvídám, že prý p. Zeman odmítl udělit profesuru M. C. Putnovi za účast na pochodu gayů Prahou. Pronásledováním homosexuálů si nacisté získávali přízeň „konzervativních a slušných“ lidí.
Na slabší si troufáme.

Někteří zločinci nikdy nikoho nezabili vlastní rukou (na špinavou práci měli jiné). Kaifáš i Pilát si umyli ruce. Církev nikdy nikoho neupálila, jen vydala kacíře světským soudům a katům.
Někteří církevní hodnostáři nebo kláštery poskytli asyl nacistům. (Právo azylu má veliký význam. Brání lynčování. Ale pak je třeba podezřelé vydat řádnému soudu.) 

Přemysl Pitter se věnoval obětem – dětem židovským i německým (určitě některé byly z nacistických rodin). Potřeboval k tomu mnoho a mnoho odvahy, byl pomlouván, bylo mu bráněno v práci pro děti, byl pronásledován od mnoha stran.

Všímejme si, jak a kde Duch boží pracuje.
Poznali jsme, že mnoho věcí, které nejsou vidět, existují a mocně působí (vzduch, vítr, různá záření, síly, ale i vůně).
Vnímáme přejícnost a lásku druhých. Nebo naopak nepřejícnost.
Mnoho nás ovlivňují dobří lidé.
Hůř se nám daří, když jsme sami. Snadněji se nám žije, když nás někdo podporuje, povzbuzuje a připomíná, co je dobré.
Duch boží má prsty ve vší kráse a všem ušlechtilém.

	2010
Seslání Ducha Svatého       Sk 2:1-11       1 Kor 12:3b-7. 12-13       J 20:19-23       23. května 2010

Slavíme Slavnost Seslání Ducha svatého.
Ježíš nám nabízí svého Ducha – „Parakléta“ (Průvodce, nikoliv jen Utěšitele), který je ochoten nás uvést do veškeré pravdy a který nás chce obdarovat svými dary.

Základem všech božích darů je „Šalom“. Připomeňme si něco k jeho významu, k našemu pozdravu při liturgii a hlavně k programu „tvůrců pokoje“. (Nedávno jsem podotkl, copak asi děti z našeho pozdravování se při bohoslužbě vyčtou?)

V češtině nemáme odpovídající název, slovo „pokoj“ je nevýstižné.
„Dej mě pokoj (netrap mě)“, „Už ti dám pokoj, (už tě nebudu trápit)“ …
Náš „mír“ je málo (ve staroslověnštině znamenal svět), přes půl století u nás nebyla válka, ale k šalomu máme daleko.
Řekové mají „eiréné“, to je stav mezi dvěma válkami, doba klidu zbraní, čas přípravy na válku, protože boj byl pro Řeky ctností. „Pax“ poskytoval svobodným Římanům určitou právní jistotou, ta se ale netýkala například otroků.
Semité mají šalom (i islám používá pozdrav: „Pokoj tobě, pokoj vám“).

Už „starozákonní šalom“ znamenal život v přátelství s lidmi i s Bohem.
Život ve spravedlnosti Boží (podle božích přikázání) neobnášel jen nezůstat druhým něco dlužen, ale vedl k budování dobrých vztahů a velkorysosti k nepřátelům. Melchisedech a Šalomoun jsou typem vládce pokoje.
Mesiáš je „Knížetem pokoje“ pro všechny. 

Pokoj není něco bezbřehého, není postojem „dobráků“. Má pevné „tvary“. Není pokoje bez spravedlnosti (srov. Ž 72:3-7, 85:9-11; a na mnoha dalších místech).
K pokoji patří odhalení falešných proroků, svádějících lid k jakýmkoliv modlám (srov. například Jr 6:14, 8:11. 15; Mi 3:5). Tito škůdci budou vyloučeni z pokoje (srov. například Iz 57:14-21).

„Ježíšův šalom“ má ještě větší obsah. Ježíš osobně ukazuje, co jeho království pokoje obnáší – jaký je jeho program, co znamená být „tvůrcem pokoje“ a jak se s tímto darem pracuje.

 –	Ježíš nejen vyučuje, ale na svém jednání nám ukazuje, jak se v jeho partě – v jeho království pokoje – máme chovat k sobě navzájem, jak jednat s dalšími lidmi. Evangelia o tom mluví od horského kázání až po Ježíšovo mytí nohou a jeho Velikonoce. 
Ježíšova osobnost nás nadchla, proto vděčně přijímáme dar jeho Ducha, který je ochoten se nám věnovat a vše nás naučit.

Ježíšovy Velikonoce všechno neuvěřitelně dovršily.
Bůh nám Ježíše o Velikonocích znovu daroval – vzkříšeného. Ježíš nám – přes trpkou zkušenost s námi – nabízí neztenčené přátelství. I velkým provinilcům. I těm, kteří jej zavraždili. I svým přátelům, kteří se jako přátelé vždy nechovali (někdy byli tvrdohlaví, někdy svévolní, někdy se snažili Ježíšem manipulovat, po jeho zatčení zbaběle utekli a přestali věřit, že je Mesiášem).
Ježíš se slitovává nad všemi, kteří se ve svědomí trápí, jeho šalom je balzámem na bolavé srdce každého. Těší nás, provinilé, odpouští nám, nedegraduje nás, dál s námi počítá a povzbuzuje nás, abychom se ze svých chyb poučili.

To vše nás ovlivňuje, zasahuje do našeho jednání. Zakoušíme to, co slovy vyznáváme ve Vyznání víry:
Za základě vlastní zkušenosti důvěřujeme Synu Božímu, který nám ukazuje Otce, těší nás, pozvedá padlé, uzdravuje, odpouští, dal za nás život, prošel ponížením potupné smrti, byl pohřben, vstal z mrtvých a sedí po pravici Otcově.
Na základě Ježíšova hodnověrného příslibu a své zkušenosti chceme důvěřovat Duchu svatému, který z nás vytváří církev (království pokoje) pro všechny, věřit v možnost odpuštění hříchů všem, vzkříšení mrtvých a život věčný.
Chceme připravovat Ježíšův druhý příchod, chceme přispět svým dílem k dovršení dobra, k životu v Boží rodině.
Zná někdo větší program pro lidstvo?

K tomu je třeba si stále porovnávat své představy s Ježíšovou představou o jeho království pokoje.

V Letohradě jsme měli minulý týden Svatojánskou pouť. Povídala jedna mladá babička:
„Milánkovi je už pět, tomu už na pouť tisícikoruna nestačí“. Nepohoršuji se, každý si může poctivé peníze svobodně utrácet, já utrácím hodně za knížky. Ale i církev je znovu sváděna k velkolepým podívaným. V tom nemůžeme světu konkurovat, nemáme tolik peněz a Ježíš pro nás má jiný program. Před okny fary na náměstí se zrovna chystá velkolepá podívaná. Dvě jakési obrovské automobilové obludy budou prý jezdit po vracích aut, projíždět ohněm… Lidí přijde mnohonásobně víc, než na koncert.
Náš úkol je jiný. Ježíš prošel jen jednou určitou „dobovou parádou“ – vjezdem do Jeruzaléma (až když bylo rozhodnuto, že bude zlikvidován). Ale ani ze svého nanebevstoupení neučinil letecký den.

Největším darem ducha je to, co se někomu může zdát obyčejné, s čím se ale můžeme setkat doma, v práci i na ulici – Bible tomu říká „láska“.
Soužití s nejbližšími je největším uměním a největším darem Ducha svatého. Ježíš nás posílá, aby se nikdo necítil sám, aby nikdo nepostrádal smysl života a radost. „Kdo zachrání jednoho člověka, jakoby zachránil celý svět“.
Potěšit smutného, pomoci potřebnému, ukázat hledajícímu cestu k Božímu přátelství je víc než nějaká paráda.
Slavení má smysl (Ježíš nás ke slavení vede), ale slavení má být podložené životní praxí, aby (z naší strany) nebylo prázdným nebo červivým oříškem.

Už Tridentský katechismus připomíná jak se připravit na Večeři Páně: „Nejprve se rozpomeň, zda žiješ v přátelství se všemi bližními a jestli je upřímně miluješ“.

Tomu, kdo se nechává vyučovat Ježíšem, „bude Duch svatý připomínat, co Ježíš řekl“ (srov. J 14:26).
Mimo jiná i tato slova:
„Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, a komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nejsou“. (Ta slova jsou určena všem, nejen zpovědníkům.)
„Přinášíš-li svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem. Potom teprve přijď a přines svůj dar. Dohodni se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce žalářníkovi a byl bys uvržen do vězení. Amen, pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře“. (Mt 5:23-26)
„Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho mezi čtyřma očima. Dá-li si říci, získal jsi svého bratra“ srov. Mt 18:15-18. (To je pravidlo zdvořilého a láskyplného napomenutí.)
„Když tvůj bratr zhřeší, pokárej ho, a bude-li toho litovat, odpusť mu. A jestliže proti tobě zhřeší sedmkrát za den a sedmkrát za tebou přijde s prosbou: `Je mi to líto´, odpustíš mu!“ Lk 17:3b-4 (To je nutná podmínka k odpuštění.)
„Jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám“. (Srov. Lk 6:38)

Přijmeme-li všechno toto dobrodiní, nebude nám zatěžko jednat podobně s druhými. Nejde o bezchybnost, jde o přijmutí pravidel. Pak budeme spolutvůrci Ježíšova pokoje.

Nedávno za mnou přišlo jedenáctileté děvče s prosbou o „zpověď“. Ještě nikdy svátost smíření neslavila, jen párkrát ji prý vzala babička o prázdninách na Slovensku do kostela. Nedopustila se ničeho hrozného. Chce chodit na náboženství a na bohoslužby. Uvidíme, zda jí to vydrží, a jestli to krásné čisté a upřímné děvče my dospělí nezkazíme. Copak na nás v kostele uvidí?

Jestlipak vycítí, nakolik jsou naše modlitby poctivé, včetně té: „Otče náš, odpusť nám naše viny, jako i my jsme odpustili(!) těm, kdo se provinili proti nám. (Srov. Mt 6:12-15)
Zdalipak na našem jednání uvidí, že o sebe vzájemně stojíme? (Jestlipak třeba uvidí, že si při bohoslužbě sedáme k sobě, že naše vzájemná blízkost je pro nás víc než lpění na svém místě v kostele?
Jestlipak se nám podaří jí ukázat, že „si vážíme jeden druhého více než sebe“ (srov. Fp 2:3), že se nepomlouváme a hájíme čest druhého? Jestlipak z našeho jednání pozná, že víme o své důstojnosti dětí božích a že věříme Ježíšovým slovům, že největší oslavou Boha je dobré jednání s druhými („cokoliv jste prokázali komukoliv, jako byste prokázali mě“)?

Jestlipak se jí zalíbí „pozdravení pokoje“?
Řekneme jí, že Ježíšův Pokoj (šalom) je největším darem božím. Je souhrnem všeho obdarování. Je harmonií, přátelstvím se sebou samým, s druhými lidmi, s Bohem, celou přírodou a obsahuje i odpuštění a smíření. Jestlipak vycítí, že pozdravení pokoje pro nás není hrou, natož přetvářkou? Že vychází z přátelství Ježíšova, které nás přetváří do jeho podoby.
Není hlubšího a většího pozdravu. Všiml jsem si, jak to děvče umí podat ruku. Hned jsem si vzpomněl na Ježíšovo: „Oko do duše okno“.
Jestlipak děvčeti objevíme, že tento pozdrav je upřímným vyznáním: „Chci s tebou jednat jako s Ježíšem, chci s tebou jednat jako by s tebou jednal Ježíš. A jestlipak ocení, že můžeme tykat Bohu a při liturgii tykat i jeden druhému, papežovi a biskupovi?
Nebude to v kostele jen „jako“?

Přál bych jí, aby poznala, jaké to je, když nás – v našem společenství Ježíšových učedníků – Duch Ježíšův a Duch Otcův uvádí do veškeré pravdy (srov. J 16:13).

(Vadí mně zbytečné používání cizích slov, když máme česká pojmenování. Ale skoro bych byl pro, aby se při liturgii místo slova „pokoj“ používalo „šalom“. Převzali jsme i jiná (Amen, Aleluja …).

	2007
Seslání Ducha Svatého       Sk 2:1-11       1 Kor 12:3b-7. 12-13       J 20:19-23       27. května 2007

Slavíme Seslání Ducha Svatého. Co znamená slavit? Radovat se z toho, koho nebo co máme, kým a čím jsme bohatí.
V dnešním Janově úryvku jsou důležitá slova, která spolu souvisí: dech, Duch, Pokoj (pokoj je plností darů od Boha, včetně odpuštění).
Otcovo vyučování trvalo řadu století (skrze Hebrejskou bibli).
Synovo vyučování nám nabízí další poznání (skrze evangelia) – trvalo několik měsíců.
Duch boží nám nabízí další osvícení (už 2 tisíce let).
(Kdo chce dosáhnout vysokoškolského vzdělání nemůže přeskočit vzdělávání nižší.)

Když chceme při Slavnosti Seslání Ducha svatého oslavovat, pak tím nejdůležitějším je oslava Boha Tvůrce, toho s kterým se setkáme v nebi.
Když oslavujeme Ježíše, oslavujeme toho, kdo nám o Bohu vypravuje, dává informace, kdo nám řekl, co si Bůh od nás představuje, kdo pro nás umřel na kříži, aby nám ukázal, že je třeba se zamýšlet nad svou představou o Bohu. (Ježíšovi zbožní současníci tuto Ježíšovu výzvu velice podcenili).
Oslavujeme-li Ducha svatého je důležité si připomenout, že je to někdo, kdo nám pomůže porozumět Božímu slovu, ale nebude nám další Boží slova říkat. Ta už byla vyslovena. (To jen někteří netrpěliví a povrchní hledají další a další zjevení.)

Zabýval jsem se teď znovu biblickými texty o působení Ducha svatého a zjistil jsem, že mnohému a mnohému nerozumím. Nevěnujeme Duchu svatému mnoho pozornosti. Kam se hrabeme za prvními křesťany. (Bylo by ale hloupé a nevděčné si vůči Bohu myslet, že nejme schopni Bibli rozumět, nebo naopak se tvářit jak s Duchem božím umíme spolupracovat.)
Zatím řeknu něco z té trošky, které rozumím.

Duch boží byl u stvoření kosmu (včetně lidstva člověka).
Působil ve starozákonních osobnostech, které se nechávaly Duchem božím vést).
Nabízí pomoc každému, kdo o něj stojí – zasahuje také do vývoje jedince. Ježíš to nazývá zrozením z vody a Ducha.
Zrození z vody („obrácení“) – vidíme-li svoje chyby ve vztahu k Bohu a chceme-li je napravit. (Řekl jsem chyby ne hříchy. Ne každá chyba je hříchem.)
Zrození z Ducha se odehrává v oblasti psychické a je podobné zrození tělesnému.

Duch svatý má ještě další důležitou roli. Ježíš říká: „Duch svatý vás uvede do veškeré pravdy a připomene vám má slova“. 

Duch sv. je ochoten nám pomoci. Ale ve spolupráci s ním jsme ovšem na začátku a potřebujeme si ujasnit, jakou má roli, co je ochoten pro nás udělat a co je na nás. (Jinak se nehneme z místa.).

Povinností učedníka je znát, co říká Mistr. Přiznejme, že v porozumění evangeliu nejsme u konce.
Duch svatý nám připomene to, co nám Ježíš řekl. Pomůže nám pochopit boží slovo. Ale jenom tenkrát, budeme-li nad tím přemýšlet, a ne když si budeme vybírat myšlenku na den, a druhý den zas někde úplně jinde a nedáme ty věci dohromady.
Nebo jak nám může Duch sv. připomenout, co nám Ježíš řekl, když se po jeho názorech nepídíme? Nebo když utíkáme od toho, čemu nerozumíme?

„Kdo hledá najde, kdo tluče bude mu otevřeno, kdo prosí, dostane.“ 
Také máte zkušenost, že když narazíte v evangeliu na něco, čemu hned nerozumíme a hledáte a ptáte se, že vám přijde odpověď často naproti?
Někdy stačí číst o kousek dál, nebo na jiném místě a najednou se to objasní. To může být od Ducha božího.

Můžeme věřit, že jsme při křtu byli obdarováni Duchem božím. Další dary nám jsou zdarma nabízeny. Jen potřebujeme přijmout podmínky Ducha a naslouchat jeho připomínkám.
Samozřejmě, tomu, kdo nechce číst evangelium, tomu Duch sv. nemá co připomenout.

Duch svatý nám bude Ježíšova slova pochopitelně připomínat s velkou chutí a radostí. Nejen při promýšlení textů Bible, ale kdykoliv, i při práci.
Duch nás navede při četbě evangelia. Zasáhne do naší psychiky, napoví a vytvoří nám schopnost myslet a žít novým způsobem. Důležité ale je naslouchat tomu, co nám Duch připomíná. Nemít zavřené oči a uši. Ztišit se, dát Duchu prostor.
Z východních lidí si můžeme brát příklad. Nemají Bibli, ale vědí, že se s Bohem setkáváme v sobě, ve svém nitru. A v tichu dávají prostor Duchu Božímu. My jsme velice neklidní, stále něco děláme, někam pospícháme, něčím se zaměstnáváme.

Setkávání s Duchem má své zákonitosti. Duch svatý je v Bibli popisován jako holubice nebo jako plamen v ohni.
(Holub je inteligentní plachý pták, není to dravec. Oheň – třeba v autogenu, dokáže propálit dosti tlusté železo, ale stačí otočit kohoutkem a plamen zhasne.
Vzpomeňme na setkání Eliáše s Bohem v tichém vánku.
Na služebníka božího, který přichází v plnosti Ducha: „Není hlasitý, nedá se slyšet na ulici“) 
Tichost je důležitým „prostředím“ pro setkávání. Jen ten, který se umí setkávat se sebou, snese sebe sama v tichu, jen takový se může ve hlubší rovině setkat s druhým. To platí i o setkávání s Bohem.
A Bůh se nevnucuje, není vlezlý, respektuje člověka.

Nejdříve uvedu příklad. Známe pojem „nevyžádaná rada“. Pokud se někdo neptá, těžko přijme naši radu. Od některých lidí slyším na svou adresu: „To je nevyžádaná rada, na nic jsme se tě neptal“. Nevydržím: „Tak se zeptej“.
„Co bych se ptal.“
Duch boží je moudrý, nevnucuje se. Každý je odpovědný za svůj život.

Někteří puberťáci (i přerostlí) zůstávají u svých názorů. Kdo se neptá, nelze mu pomoci. Duch boží nikoho nebude lámat, nemá to zapotřebí.
Takovému člověku ovšem žádná novéna k Duchu svatému nepomůže.
Šťastné děti, které rodiče vedou od mala k odpovědnosti za vlastní život. Šťastné děti, které vidí na rodičích, jak se ptají Boha co dál, co mohou na sobě zlepšit.

Duch svatý k nám nebude promlouvat tak, že bychom jasně slyšeli nějaká slova, ale přichází v podobě myšlenky, vnuknutí (ne vše, co nás napadne je od ducha Božího, ne každý nápad, reklama, rada …)

V české Bibli je Duch svatý popisován mimo jiné jako Utěšitel. Co to je?
Někdo je smutný, nebo má starosti a někdo mu řekne: „Víš, já tě lituji, já s tebou cítím, já ti pomohu...“ – to je utěšitel.
Jenže v řeckém textu je „Paraklétos“. To je průvodce, například průvodce v horách, ve kterých se vyzná, ukazuje turistovi kudy jít, ukazuje snazší cestu. Ale nedělá nic za turistu, nenese jej na zádech. Turista musí jít po svých nohách, držet se lana, zarážet skoby atd.
Průvodce v horách jde zpravidla napřed, ale Duch svatý je v nás a říká „podívej se sem, teď se podívej napravo ...“
Od Ducha svatého můžeme očekávat rady, ale jeho radu dostaneme až na určitém místě, když dojdeme v Písmu na určité místo.

Většinou až pokročilý člověk je schopen zaslechnout něco od Ducha svatého bez znalostí Boha (Bible), nebo rozpoznat vnuknutí Ducha božího od vnuknutí ducha nebožího. 
Vzpomínám, jak nás v semináři – jako začátečníky – bez přípravy přivedli k adoraci „Nejsvětější Svátosti Oltářní“ a čekalo se, že nás něco osvítí … Všichni se tváří jako na „Císařovy nové šaty“.
Zavádí nás to jen ke „zbožným pocitům“. Zamilovaní na sebe často zbožně hledí. Ale potřebují spolu mluvit, potřebují znát názory jeden druhého, potřebují se naučit spolupracovat a řešit spory.

Koho to může bavit? Na cestě se nedá nějaký větší úsek přeskočit.
Setkávání s Bohem má svá pravidla a určitou posloupnost. Máme výhodu, že Paraklétos je ochoten nás na cestě k Bohu provázet. Bez znalostí Ježíše, ale těžko rozpoznáme Ježíšova Ducha od podvodníků.
A bez dobrých znalostí „Mojžíše“ těžko rozpoznat v tesaři z Nazareta Mesiáše.
Kdo si myslí, že si na cestě k Bohu něco nadejde, mýlí se. Zabloudí. Židé nejsou hloupější než my a 2 tisíce let bloudí. Míjejí se s Mesiášem.
Moudrý člověk nepodcení nebezpečí a poučí se z chyb jiných.

Na pochopení, co znamená „Paraklétos“, je vidět, jak se neobejdeme bez vzdělávání. Kdo z nás by sám přišel na to, že Paraklétos je průvodce?
Bez určité námahy v porozumění Duchu božímu, ustrneme jen v opakování, že Duch svatý je třetí Božskou osobou. Dál se nedostaneme.
„Paraklétos“ nám ukáže cestu k pravdě, ale musíme s ním musíme vést rozhovor. Lze ho však velice snadno umlčet, což se velice často stává. (Holub lehce ulítne, oheň je třeba živit, aby nezhasl.)
Nakonec poznámku o odpouštění. Stručně.
Ježíšova výzva z dnešního úryvku není adresována zpovědníkům, ale každému z nás.

Odpuštění je velice důležité pro život, vztahy a zdraví duchovní, duševní i tělesné.
A nejde jen o to odpustit, ale také hlavně umět vést dialog s tím, kdo mi ublížil. S tím, kdo si myslí, že jedná správně, a já si myslím, že správně nejedná. Umět si to s ním vyříkat, aby spor zmizel.
Stejně je důležité si „vyříkat“ s Bohem „sporná“ místa v Bibli. Jinak nepokročíme.
V obou případech je nám ochotně Duch svatý k pomoci. Bude nám „Paraklétem“.

Každý jsme zvyklí prosit Duchy božího o jeho dary. Ovšem na ochotě řešit spory s druhými si můžeme ověřit, jak daleko jsme ve spolupráci s Duchem svatým.

Je zajímavé (a podezřelé), že jsme ochotní se poradit s kamarádem, ale poradit se s Bohem se nám nechce.
A to nám Paraklétos nic nevezme, ten nám spíše přidá. Je jako někdo velice citlivý, který je nám ochoten pomoci.
Měl bych být rád, jestli mi ten nejlepší kamarád je ochotný poradit a pomoci v porozumění Bohu a v mém životě.
Měl bych být velice rád a ne být otrávený nebo znechucený.
Jestli si rád čtu Bibli, hledám a přicházím do kostela, abych se něco dozvěděl, pak to pro nás může být dobré znamení ve vztahu s Bohem a Paraklétem.
Pak je co slavit. Pak si nemusíme nic namlouvat. 
	Slavnost Nejsvětější Trojice

	2022
Slavnost Nejsvětější Trojice       Př 8:22-31       Řím 5:1-5       J 16:12-15       12. června 2022

Bůh je naprosto jinou bytostí, než jsme my. Nelze ho spočítat ani obsáhnout.
Jsme mu velice vděční, že nám o sobě vypravuje. 
Jako děti časem vstupují do světa dospělých, tak podobně i my můžeme porozumět něčemu z krásy života Trojice boží.

Na Ježíšově životě vidíme Otcovu péči o Ježíše i o nás.
Je užitečné si promyslet, co Bůh pro Ježíše dělá a co nechává na Ježíšovi.

Bůh nás uvádí do krásného způsobu života, který vidíme na Ježíšovi.
V Otcově blízkosti Ježíš nestrádá, je tak bohatý, že s Otcem žije pro nás. 

Kdo vnímá a přijímá boží přátelství, má z čeho rozdávat.
Máme-li někoho více rádi než ten druhý nás, a netrpíme tím, objevili jsme cestu k porozumění Ježíšovu přátelství k nám (ke všem lidem a ke každému jedinci). V nezištné přejícnosti druhým (ve které nepočítám, zda dávám víc, než dostávám) je program k soužití nebešťanů.
Osvojit si tento přístup k druhým je naším cílem. Nebešťané jsou ohleduplní a neprosazují sebe. To je víc než jen nepáchat sobectví. Na takovou budoucnost se těšíme.
Smíme počítat s věčností. Pak nemusíme život počítat jen na léta života pozemského.
Jestliže důvěřujeme božímu příslibu, že nás Bůh probudí ze spánku smrti a že nám Ježíš pomůže dorůst na úroveň nebešťanů, zbavujeme se strachu ze smrti. 
Bůh nám říká: „Jsi pro mě tak cenný, že tě smrt tvého těla nemůže připravit o naše vzájemné přátelství a blízkost. Navždy o tebe stojím!“ 

Ježíšovo vyučování není pro toho, kdo se u něj učí, záhadou, ale potěšením.

Co znamenají Ježíšova slova: „Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to neunesli.“?

Proč židé nepřijali Ježíše?
Vyjmenujte několik Ježíšových postojů a názorů, které vadily farizeům a které saduceům.
Proč tito zbožní nesnášeli Ježíše až k jeho likvidaci? „Ten, kdo vás zabije, se bude domnívat, že tím uctívá Boha.“ (J 16:2) 

Kterým Ježíšovým názorům se bránili apoštolové? 

Které Ježíšovy názory nepřijímáme my? 

Najdeme příčinu našeho odporování Ježíši?

Nenasloucháme pečlivě božím slovům. Neřídíme se božím pokynem: K mým slovům nic nepřidáš a nic z nich neubereš. Jsme povýšení, své názory pokládáme za nejlepší. Nehledáme boží Pravdu, myslíme si, že ji známe. Překrucujeme Ježíšovy názory.
Nesnášíme, mluví-li někdo o Bohu jinak než my. Tato nesnášenlivost v nás probouzí hněv, který snadno přejde do nepřátelství, pak do nenávisti a dokonce k likvidaci druhého. I přední apoštolové chtěli vypálit samařskou vesnici jako nacisté vypálili Lidice.
Napadlo vás, že Jakub, Jan – miláček Páně – a Petr byli někomu smrtelně nebezpeční?
Myslíte, že kdyby apoštoly někdo přirovnal k jedovatým štírům nebo hadům, že by sklonili pokorně hlavu a přiznali svůj nebezpečný sklon – náboženskou nesnášenlivost vedoucí až k likvidaci jinak věřících lidí?

„Duch pravdy je ochoten nás uvádět do veškeré pravdy,“ ale my se mu bráníme.
Právem čekáme, že nám Duch poví něco pěkného, ale k pravdě patří také rozpoznání diagnózy. Od lékaře vyžadujeme pravdu o stavu našeho zdraví, zvláště existuje-li léčba na naše smrtelné ohrožení.
Nikdy bychom sami neřekli, že jsme lepší než apoštolové, ale máme se za beránky boží. Nepřipouštíme si, že někdy jednáme jako škrtící nebo jedovatí hadi. Neuneseme kritiku ani od Ježíše.
I neútočné upozornění druhého na naše nedobré jednání často bereme jako útok na svou osobu.
Ježíš upozornil Petra, že ho zapře. Petr to vyloučil, neptal se: „Ježíši, co mám dělat, abych tě nezapřel?“
Některé naše hříchy ohrožují životy naše i životy druhých lidí. Žijeme ve velkém omylu o svém charakteru. Máme se za lepší, než teprve jsme.
Přecením-li sebe a podcením-li náročnost situace, nejsem připraven čelit selhání a snadno selžu.

Mám někoho, o němž vím, že ví víc než já a že mě má víc rád, než já sám sebe?
Dám na něho víc než na sebe?
Prosím druhé, aby mně říkali pravdu o mně?

Ne každý, kdo nás kritizuje, je poslem od Boha. Ale i nepřítel nám může někdy říci pravdu o nás.
Blízké a slabší kritizujeme z očí do očí snadněji než mocné.
Nešetříme radami, „co by se mělo udělat nebo kdo by měl něco udělat“, ale k vlastnímu činu se nemáme.
„Mnoho jich tasí, ale málokdo tne“, říká čečenské přísloví.

Snadno a ochotně soudíme druhé, ale Duchu božímu odporujeme.

Bůh má na mnoho věcí jiné názory než my.
„Hladoví“, „chudí“ učedníci je vyhledávají jako další poklad. (Srov. Mt 13:44-46; L 11:13; Mt 13:52)
Stojíme o nová poznání a pokrok. Vyhlížíme ochotu a výjimečnou službu Ducha božího.
Těšíme se na nové objevy, do kterých nás Duch boží uvede.
Vděčíme Duchu božímu za jeho zájem a práci.
Prosíme jej o pomoc, abychom jeho názory mohli vyměňovat za naše nedokonalé postoje.

Duchovní otevřenost a ochotou v přijímání nového poznávání Boha si můžeme trénovat na přijímání pokroku v běžném životě. 

	2019
Slavnost Nejsvětější Trojice       Př 8:22-31       Ř 5:1-5       J 16:12-15       16. června 2019

„Bůh a Trojice“ nejsou křesťanským rébusem, ale důležitým bohatstvím. 

K prvnímu čtení – „Moudrost“ v Písmu křesťané vztahují na osobu Syna. 
Žalm připomíná Stvořitele.
Druhé čtení a evangelium svědčí o Duchu božím.
Budu se věnovat Duchu, neboť jemu a jeho nabídce zůstáváme nejvíce dlužni. 
Jak mu porozumět?

Ježíšova slova: „Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to nesnesli,“ jsou vážná.
Také je prožívám – jako učitel i jako učedník. (Možná máte stejnou zkušenost s pubertálními dětmi, které odmítají vaše názory a slova. Druhá věc je nebezpečnější, jako učedník někdy odmítám, na co mě Ježíš nebo druzí lidé upozorňují.)
Je namáhavé přijímat nové věci. Někteří, nejen v náboženství, nesnášejí jakýkoliv pohyb. 

Letohradští učitelé říkají: „Co se nenaučí děti do svatojánské pouti, už se nenaučí …“
I apoštolové v něčem trpěli nepatřičnou sebejistotou a ne vždy byli ochotní přijímat věci nové.
Až když se provinili tím, že se Ježíše nezastali, přestali Ježíšovi odporovat a konečně řekli: „Ježíši, my už ničemu nerozumíme (srov. Lk 24:13-35) – až tehdy byli přístupní Ježíšovým výkladům Písma.

Apoštolové Petr i Pavel si po svých selháních uvědomili, jak mnoho potřebují pomoc Ducha svatého.
Petr si nevyčítal jen zapření Ježíše, ale později i popravu Ananiáše a Safiry. Pavel v horlivosti za čistotu víry přiváděl Ježíšovy učedníky na smrt – a myslel si, jak dobře činí. Zděsil se svého jednání – až když slyšel Ježíšova slova: „Proč mě pronásleduješ?“

Proč často až v průšvihu přijímáme a oceňujeme pomoc?
Také jste někdy rádi zaplatili mírnou pokutu, když se policista nad vámi smiloval a nenapařil vám ji ve výši, která odpovídala vašemu prohřešku?

Pro toho, kdo si své svědomí pěstuje a zjemňuje, je obtížné si sobě samému odpustit.
Jsme vděční Duchu – Utěšiteli, když nám připomíná Ježíšova slova o milosrdenství božím a vede nás nejen k nápravě, ale i k odpuštění sobě samým.

Duch je sice ochotný nás do Ježíšovy pravdy uvádět, ale ten, kdo se vzpouzí Ježíšovým slovům, odmítne i nápovědu Ducha.

Jak k nám může Duch prosáknout do našich srdcí?

Povím malý příklad k životu z Ducha.
Třicet let jsem říkal slova „Otčenáše“ (to je hrozný název), aniž bych těm slovům rozuměl.
(Na teologické fakultě ani v semináři nás nikdo do Modlitby Páně pořádně neuvedl. Předpokládalo se, že tomu všichni rozumějí.)
Až jsem si všiml Ježíšových slov (řekl je už před dvěma tisíci lety): „Když mluvíte s Bohem, nebuďte mnohomluvní jako pohané, ti si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“ (Mt 6:7-8) Jenže v církvi jako bychom ta slova neslyšeli. Dodneška někde Modlitbu Páně po sobě opakují (nejen na pohřbu), jakoby sto „Otčenášů“ bylo více než jeden skutečně promyšlený.
Bůh přece není nahluchlý. Není neuctivé Bohu stále mlít dokola stejná slova? (Jak my snášíme, když nám někdo znovu a znovu opakuje, co by si od nás přál?)
Dotknu se jen jedné prosby: „Přijď království tvé.“ Místo abychom přemýšleli, jak můžeme boží království budovat, stále ji jen opakujeme směrem k Bohu.
Kolik tisíckrát jsme tu modlitbu opakovali? Kde se co pohnulo?
Někteří křesťané ani nevědí, o co prosí.
Je-li boží království uspořádáním sebe a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel, pak nemáme mlít modlitby jako pohané, ale máme hledat, kde ve mně Boží království ještě nezapustilo místo. V čem se bráním, co mně chybí?
Máme to ochotně hledat a prosit nejbližší, aby nás upozornili na to, co ještě neumíme.
Připravujeme se na bohoslužby? Těšíme se na setkání s Duchem božím? Prosíme ho o pomoc, abychom se od něj dozvěděli něco nového? Neodmítáme už dopředu slyšet cokoliv dalšího?

Při Večeři Páně také říkáme: „Pane, na tvůj příchod čekáme,“ ale nejsme jako buddhistické modlitební mlýnky. A boží království není vlakem, který má zpoždění.
Vlaku nemůžeme jít naproti. Ale příchod božího království máme a chceme připravovat. 

Ježíš je laskavý a trpělivý učitel, ale jeho slova: „Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to nesnesli,“ jsou vážná. Ne málo lidí se s Ježíšem míjí. Nechceme mezi ně patřit.

Potřebujeme Ježíšova Ducha, aby nám připomínal Ježíšova slova.

A potřebujeme častou transfuzi Ježíšova Ducha. Jen potřebujeme vědět, že tato transfuze nepůsobí jako transfuze krve. Tu nám mohou poskytnout i v našem bezvědomí.
Bůh nám – z úcty k nám – dal možnost svobodné volby, můžeme jej i odmítnout a jeho dary nepřijmout.
Ale také svou ochotou a svými činy můžeme ukázat, nakolik o Boha opravdu stojíme.
A jak s Duchem božím spolupracujeme.

(Nechce být těmi, kteří si myslí, že už vše vědí a sebe sama pokládají za míru všeho posuzování.)

Bůh nám nabízí svou milující náruč, máme co slavit (i doma u rodinného stolu).

	2016
Slavnost Nejsvětější Trojice       Př 8:22-31       Ř 5:1-5       J 16:12-15       22. května 2016

(v Letohradě slavíme pouť k Janu Nepomuckému)

Říkáme si, k čemu nám slouží poznání o Boží Trojici. 

K evangeliu.
„Teď nejste schopni přijmout, co vám říkám.“ Apoštolové měli například o Mesiáši své představy a ani Ježíš s nimi nehnul.
Pro nás je důležité vědět, jak se otevírat Duchu. 

Opět slyšíme: „Duch vás uvede do veškeré pravdy.“ Nebude nám říkat nic nového, Ježíš nám řekl vše, co potřebujeme. To nás uklidňuje, nemusíme se obávat, že nám uniknou nějaké životně důležité informace. Máme se nořit do Ježíšových slov, abychom jim co nejvíce porozuměli. Máme prosit Ducha o pomoc.
(Nemusíme shánět „zjevení“ kdečeho nebo se nechat znepokojovat lidmi, vydávajícími se za lidi osvícené. Můžeme rozpoznat lžimesiáše všeho druhu – i politické. Podle ovoce se dá poznat jejich altruismus nebo vlastní kšeft.)
Ježíše můžeme a máme oslavit pečlivou spoluprací s ním, snažit se jednat jako on. (Bez porozumění Ježíšovým slovům a jeho postojům, to samozřejmě není možné.)

Duch oslavil a oslavuje Ježíše – židovským papežem byl proklet a prohlášen za největšího zločince. Působení Ducha (od dob apoštolských) Ježíše rehabilituje.
Ježíšova oslava nemá nic společného se slávou celebrit a světa. Bůh nepotřebuje ke svému lesku ani zlato, reflektory ani nějaké další parády. Ježíšova a Boží sláva spočívá v péči o lidi a svět.

V druhém čtení čteme: „Láska boží je nám vylita do srdce skrze Ducha svatého.“
Do srdce některých lidí.
Byli jsme ve Vsetíně, přespali jsme u lidí, jejichž čtvrté dítě je postižené. Obdivuhodně o něj pečují …
Rodiče trochu smutně říkali, že nejstarší syn přestal chodit do kostela … Ale za chvíli mimoděk vyprávěli, že před týdnem hoch – místo aby šel na rande se svým děvčetem – se věnoval tomu nejmladšímu sourozenci. A před časem rodičům řekl, že se o postiženého bratra postará, až jednou rodiče nebudou… 

Pochvalujeme si naší kulturu – umíme si všímat krásy světa a pozorností, které nám prokázali druzí a Bůh. Povznáší nás, vidíme-li, jak jsme pro některé přátele důležití. Ocenit to, pochválit, poděkovat, se nám stalo životním postojem dobrořečení.
U toho postiženého chlapečka, který se možná nikdy sám neustrojí, jsem si vzpomněl na jednoho starého pána. Začínala u něj skleróza a měl potíže i s ustrojením. Při svlíkání šatů si zapisoval jednotlivé kusy oděvu, aby se ráno mohl znovu obléci. Nemoc pokračovala …, jednou řekl: „Košili mám (na sobě), kalhoty mám, čepici mám…, ale kde jsem já?“
Znovu jsem si uvědomil, že není samozřejmostí, když se ráno strojíme a vůbec nad tím nemusíme přemýšlet …
A znovu oceňuji maminku, která mě týdny a týdny strojila, (už si to vůbec nepamatuji, ale naše maminky to tak dělají) a při tom říkala: Nejdříve trenýrky, košilku, košili, kalhoty … až jsme se to naučili. Některé děti toho nebudou nikdy schopny, a někdo o tento automatický návyk může přijít.

Každý den si všímáme dobrých věcí, těšíme se z toho a děkujeme za to Bohu i lidem. (Ve Vsetíně jsme za dva dny potkali řadu krásných, pohostinných, milých a pozorných lidí). Bůh je v tom všem bohatství namočený, od něj jsme dostali rodiče, děti, přátele, … schopnost se usmívat, přemýšlet, dát přednost druhému … Vnímavost k tomu pěknému nám zvyšuje dobrou náladu, je nám účinným antidepresivem (nepotkávají nás jen příjemné věci).

Když nás Ježíš zve k oslavě při své Hostině (on se těší z Otcova přátelství, z krásy světa, z ušlechtilých lidí …, jako nikdo z nás), přijímáme pozvání a slavíme s ním.
Jsme mu vděční za umění „dobrořečení“, od něj víme, jak, co jeho děkovná slavnost obnáší a jak se k němu můžeme připojit.
Na jeho slavnosti jsme dospělou nevěstou (ne malým děckem, které toho ještě mnoho neví). Když Ježíš děkuje Otci nad chlebem, a pak nad vínem, není to pro nás nějaká kouzelná mantra. Už tomu (v nějaké míře) rozumíme.
Slavíme-li slavnost našich blízkých, možná se zmůžeme jen na nějaké krkolomné přání, ale přesto víme, kým pro nás oslavenec je a co pro nás znamená.
(Ať se nikdo nikde nechlubí, že Večeři Páně nerozumí, znamená to, že je nevzdělaný a propadá z vyučování.)
K Ježíšově modlitbě smíme přidávat svou vděčnost i vše dobré, co se nám podařilo dobrého.
Povznáší nás, stojíme-li před Otcem vedle tak velké osobnosti.

Přidejme k tomu něco o Janu Nepomuckém. Je důležité ukazovat dětem a vnukům obdivuhodné osobnosti naší země. Co chceme z jeho osobnosti a postojů do svého života převzít?
Co Vás na Janovi zaujalo? 
Co o Janovi vyprávíte dětem a vnukům?

Jana jsem více objevil, když mě StB začala předvolávat k výslechům. Zajímalo mě, kde asi ke své statečnosti čerpal sílu – abych se také zbavoval svého strachu.
Jana jsem si bral jako svého průvodce k výslechům.
Čím Jan překonal strach z rozzuřeného a opilého krále a z mučení, jehož hrůzu si nedovedu představit? Nedivím se přísaze dalších zatčených mužů arcibiskupa, že o mučení budou mlčet a ve při Václava IV. s Janem z Jenštejna budou povolní vladaři (tak se to po výslechu a mučení dělá). Jan se mohl vymlouvat, že konal jen to, co si jeho nadřízený přál. Ale Jan stál na straně spravedlnosti, práva a v evangelijním postoji svého arcibiskupa (Jenštejnovi se podařilo utéci na svůj hrad v Roudnici).

Vážíme si náboženské svobody, nikdy jsme takovou v dějinách neměli. A přesto máme starost o budoucnost politickou i o splnění svého poslání, které nám Ježíš svěřil.
Kdo jiný než my má budovat demokracii, kdo jiný má dávat pozor, aby nám ji politici neukradli.
Před pár roky, po kritice na znesvěcení národní pouti ve Staré Boleslavi politickou řečí presidenta V. K., se jeden z biskupů vyjádřil, že mu nepřísluší presidenta hodnotit a nikdy jej nebude kritizovat. Stejně se později za vlády M. Z. vyjádřili dva další biskupové.
Je otázkou, zda politikům nezdravě nenadbíháme.
Pokusím se to ukázat na jednání s politiky na bohoslužbách.

První křesťané nedovolovali katechumenům účast na Večeři Páně. Čekatelé na křest nebyli ještě vzděláni k porozumění této slavnosti a nebyli do ní uvedeni. Po první (vzdělávací) části bohoslužeb odcházeli.
My přístup na bohoslužbu nekostelovým lidem nezakazujeme, ale bereme za to odpovědnost. Mohou být totiž zmateni – neznají slovník a význam našeho obřadu.
Nenutíme je, aby se křižovali, klekali nebo říkali slova modliteb… 

Když V. K. (coby president) přicházel na půlnoční (dnes už na bohoslužby nechodí), kníže kněžské k němu přišlo s „pozdravením Pokoje“.
Podobně tomu je s dalšími potentáty.
Známe varování apoštola Jakuba, že nemáme bohatým a mocným dávat přednost. 

Pokoj (šalom) je přátelstvím a harmonií s Bohem, s lidmi, se sebou, s celým stvořením – patří do něj úsilí o spravedlnost boží, přiznání si svých chyb a obrácení.
Pokoj je darem Ježíšova přátelství. Pozdravení Pokoje je gestem našeho životního postoje (před Bohem), je součástí modlitby. 

Přicházím-li s přáním Ježíšova pokoje, slibuji: „Budu se snažit jednat s tebou tak, jako by se k tobě choval Ježíš. Chci s tebou jednat, jako bych jednal s Ježíšem.“
Ježíš posílá své učedníky: „Přijdete-li k lidem božího lidu, zvěstujete jim: `Pokoj vám´. Budou-li hodni Pokoje, přejde na ně váš pokoj. Nebudou-li hodni Pokoje… odejděte od nich!“ 

Liturgické pozdravení Pokoje není povinné. A při bohoslužbách máme jeho význam (alespoň někdy) vysvětlovat. 

Nabídnout pozdravení Pokoje někomu nezasvěcenému, bez vysvětlení významu tohoto gesta patřícího k modlitebnímu vyznání je riskantní, můžeme tím opovážlivé snižovat naši modlitbu a mást lidi.
Zvláště v češtině může lehko dojít k neporozumění. Pozdravení Pokoje neznamená: „Milošku, já ti dám pokoj, nebudu kritizovat tvé chyby a doufám, že i ty necháš na pokoji mě a naše restituce.“

Ježíš nám význam Pokoje vysvětluje: „Pokoj vám zanechávám, svůj pokoj vám dávám; ne jako dává svět, já vám dávám. Ať se srdce vaše nechvěje a neděsí!“ (J 14:27)

Jan Nepomucký sloužil mši latinsky, nemáme představu, jak bohoslužbě rozuměl, ale evangelia znal.
(Teologie liturgie nebyla tenkráte tak rozvinutá jako dnes.) Pozdravení Pokoje se tenkráte při bohoslužbě neužívalo.)
My slavíme liturgii v naší řeči. Můžeme porozumět tomu, co Ježíš do své slavnosti vkládá, co nám nabízí a co máme konat, aby nám Ježíšova moudrost, Pokoj a sjednocení sloužila podle Božích záměrů. Abychom byli tvůrci a šiřiteli Ježíšova Pokoje: „Blahopřeji šiřitelům pokoje, neboť oni budou nazváni syny Božími.“ (Mt 5:9)

Pokaždé při Večeři Páně můžeme být nejen povzneseni svým postavením před Bohem, můžeme být nesmírně obdarováni.

Bůh nás zve do svého společenství, do své blízkosti a do svého způsobu života …

	2013
Slavnost Nejsvětější Trojice       Př 8:22-31       Ř 5:1-5       J 16:12-15       26. května 2013

Dnešní slavnost „Trojjediný Bůh“ není pro začátečníky. Je určena pokročilým Ježíšovým učedníkům.
Co pro vás Bůh v Trojici znamená? Hodí se vám to k něčemu? Co říkáte dětem? 

Jak použít dnešní čtení k „Trojici“? Jak jim rozumíte?
Uvedu k tomu opakováním.
„Boha nikdo nikdy neviděl …“ 

Přesto se lidé zkoumali, jaká božstva jsou (často se strachem). Představovali si je podle svých silných a neurvalých náčelníků – a měli je za ještě mocnější.
Při svých obřadech (rituální, předváděcí tanec byl dříve než písně a modlitby) si ten, kdo předváděl božstvo, bral masku (často strašidelnou).
Sochy pohanských božstev měly často zvířecí hlavy (například v Egyptě) nebo (například v Babylóně) měly těla sestaveny z různých částí predátorů (vypadaly jako bájná zvířata) – to vše ukazovalo na jejich velikou moc.

Židé dodneška udrželi zákaz zobrazování Boha. Důvěřují moudrosti Písma, zůstali při „audiu“. 

Židé a křesťané (v nějaké míře i muslimové) přijali boží slovo, kterým nám Bůh vypráví o nás i o sobě.
V našich výpovědích o Bohu nejsme odkázáni jen na své úvahy a pozorování božích projevů. Jsme vyučováni Bohem.

Katechismus nešikovně říká: Bůh je duch. Jenže my jsme žádného ducha neviděli.
Písmo říká: „Bůh je jako vzduch“ (bez vzduchu nemohu dýchat, kde jsem byl, tam byl vždy vzduch). Kde jsem byl, tam se mnou byl a bude vždy Bůh.
„Bůh je jako vítr.“ To nejsou primitivní obrazy, Známe užitečnost a sílu větru.
Pro vlastní pochopení a vzdělávání o Bohu (i pro děti) můžeme používat další obrazy z fyziky nebo jiných přírodních věd věcí, které nejsou vidět a mají velikou účinnost (el. proud, různá záření, zemskou přitažlivost, magnetickou sílu …)

Bible přirovnává Ducha božího k vodě nebo ohni. Voda je bezpodmínečně nutná k životu a je součástí našeho těla. Duch je jako oheň, svítí a hřeje …

Bůh nám říká, jsem pro vás jako táta, jako maminka, jako ženich … ani to není dětské nebo primitivní vyprávění.
Zakusili jsme bohatství rodičů, to není otrocká nebo ponižující závislost.

Děti začínají vnímat a poznávat svět skrze potravu, sladkosti, příjemné pocity a blízkost milujících. Proto začínáme dětem vyprávět o Bohu při jídle. Říkáme, mnoho dobrého pochází od Boha a my lidé jsme z potravin připravili dobrá jídla.
(Někteří „dospělí“ ustrnuli v poživačnosti, nepokročili dál, nedospěli.)
Nepřehlédněme, jak židé při každém jídle, při všech příjemných zážitcích chválí Hospodina – osvojili si důležitý návyk. Skrze jídlo zakoušejí boží péči.

Jak začnou děti rozumět příběhům, vyprávíme jim i biblické příběhy – a děti si oblíbí vyprávění i vypravěče.
(Někteří lidé se zastavili v této fázi a vrcholem je pro ně vyprávění nějakého baviče.)
Často při vyprávění dáváme dětem něco sladkého. Židovští rodiče ale dětem říkají: „Až se naučíš číst a budeš číst v Tóře o Božím přátelství, bude to pro tebe sladší (pro staré židy byl nejsladší med nebo datle). Vedou děti dál a dál, výš a výš, aby děti věděly, jaké postavení mají v božím srdci.
(„Pětiletý k Písmu, desetiletý k Mišně, třináctiletý k příkazům“, říká Pirkej Avot.)

Veliký žid, sv. Pavel řekl: „Bez Krista jsem malý velbloudí bobek“. Já bych řekl, bez Boha jsem úplné prd.
A přece nám – nepatrným, někdy nevábným Bůh říká: „Můj drahý …“ 

Bůh pečuje, abychom měli zdravé sebevědomí, aby se nám dobře dařilo, abychom nepromarnili život.
V Praze vídávám čím dál víc mladých lidí, kteří nic nedělají, žebrají a fetují. Každý má velkého psa, asi na obranu. Je to smutné, neobjevili svou cenu. Nejsou schopní se postarat ani o sebe, natož aby oni někomu přispěli, chátrají.
Potkáváme ale i lidi velikého výkonu, kteří jsou zahleděni do sebe, zakládají si na svém výkonu (mám na myli třeba poslední dva presidenty), ale ani tento druh lidí nesměřuje k životadárnému životu nebo k dobrému soužití…
Známe i další lidi, kteří se velice rozdávají druhým, až do roztrhání těla. Často nebyli v dětství dost milováni, ale velice se snaží mít rádi druhé, slouží druhým, aby nestrádali jako oni … (a podvědomě také proto, aby byli sami milováni. To nemusí být sobecké nebo vypočítavé, jsou často ušlechtilí. Ale i Bohu je líto, jak zapomínají na sebe. Přitom tito lidé by na místě Boha jednali stejně, řekli by (nebo to říkají): „Nemáš menší cenu než ti druzí, i tobě přeji dobrý život. I tebe mám velice rád, měj rád sám sebe, dopřej si také sobě, nemusíš se udřít pro druhé – všimni si, že já na nich nešetřím …

Připomínám, že je velikým bohatstvím porozumět Bohu, zakoušet jeho přátelství.
Přesto, že je Bůh naprosto jiný než my, není nám nesrozumitelný.
Říkáme-li, že je bytostí, pak myslíme, že je Někdo (ne něco), kdo nás oslovuje „Ty“ a my jeho také oslovujeme „Ty“.
I on sám o sobě mluví v obrazech a podobenstvích, abychom mu byli schopni správně porozumět. Ty obrazy: otec, matka, ženich, přítel mají vypovídající hodnotu veliké krásy a jedinečnosti, jen potřebujeme vědět, kde jejich výpověď končí (například: Bůh není mužem nebo ženou. Je nešťastné, je-li Bůh znázorňován jako muž).

Podobně i počty v řeči o Bohu nemají číselný smysl. Jsou jen „pomocným vyjádřením“.
Výpověď: „Bůh je jeden“, je úlevná. Známe úzkost zbožných pohanů, že nějakého neznámého Boha pominou a bude to pro ně mít veliké následky. (Srov. Sk 17:23)
Výpověď o „Trojici“ říká: Bůh není samotář, je „společenstvím“. Dokonce otevřeným ven, směrem k nám. Je překvapivé, oblažující a povznášející, že jsme zváni i do společenství s Bohem.
S druhými máme být Božím obrazem. 
Boží „parta“ se má propojit s naší partou.
V Bohu „jeden“ žije pro „druhé“, „jeden“ dává přednost „druhým“.
My jsme pro budování našich rodin přijali model podle uspořádání Boha: života jednoho pro druhého, vzájemné služby a úcty. Dávání přednosti druhému. 

Tady už sklízíme ovoce „boží Trojice“.
Lze si porovnat architekturu rodiny podle Ježíše s modely rodiny v jiných kulturách (například v hinduismu, buddhismu. 

Před čtyřmi tisíciletími se nám dostalo jedinečného poznání o Bohu a pozvání k přátelství s ním.
Připomenu základní milníky s Bohem:

I řekl Bůh: „Učiňme člověka, aby byl naším obrazem podle naší podoby.“ (Gn 1:26)
Hospodin postavil člověka do zahrady, aby ji obdělával a střežil. (Gn 2:15)

Abrame: „Učiním tě velkým národem, požehnám tě. V tobě dojdou požehnání veškeré čeledi země.“ (Srov. Gn 12:1-3)

Izrael zůstal trčet v Egyptě, dal přednost nabídce faraóna, místo aby se vrátil
do země darované Hospodinem, upadl do otroctví a hrozilo mu vyhubení.
Z otroctví jsem vás vynesl na orlích křídlech. Budu o vás pečovat. Necháte-li se vést, budete mi zvláštním vlastnictvím a královstvím kněží. (Srov. Ex 19:4-6, 20:2)
Izraelité prohlásili: „Poslušně budeme dělat všechno, o čem Hospodin mluvil.“ (Ex 24:8)

Izrael – po období slavných i neslavných, po několikeré ztrátě svobody –
znovu toužil po pomoci Boží a očekával Mesiáše.

Těm, kteří přijali Mesiáše a věří v jeho jméno, dal moc stát se Božími dětmi. (J 1:12) 

Mesiáš varoval: „Vzdalujete se Bohu, obraťte se. Ty, kteří se obrátili, vyučoval.
Daroval jim svého Ducha a poslal je do světa.
Přímluvce, Duch svatý, kterého pošle Otec ve jménu mém, vás naučí všemu
a připomene vám všecko, co jsem vám řekl. (Jan 14:26) 

Ušli jsme s Bohem veliký kus cesty a mnoho jsme od něj získali. Boží učení velice poznamenalo velkou část světa. (Přesto, že my křesťané jsme pod míru.)

Teď si všimněme prvního čtení. Je poetickým textem – poezie nám sdělí víc pravdy než próza. (Ten, pro něhož je vrcholem vyprávění nějakého baviče, těmto slovům asi neporozumí.)
Jako se rodiče malých dětí těší až budou moci dětem vyprávět a ukazovat jim, co objevili jako nejdůležitější pro život – tak se Bůh těšil, až bude moci lidi učit své moudrosti.
(V našem čtení je Moudrost personifikována. A pak byla křesťany teologicky přiřazena Ježíši.)

Židé mezi národy zaujímají význačně postavení. Netají se tím, jak nesmírně od Hospodina získali. 
K nabídce Boží přidali svou touhu a námahu ke spolupráci s Bohem.
Každý si můžeme vyzkoušet, kam nás posune například dodržování Desatera.
Vyžaduje odvahu například se rozhodnout: „Nebudu lhát! Nebudu obelhávat sebe, Boha ani člověka. (Víme, jak někdy kličkujeme… Například alkoholici ukrývají své láhve, předstírají kdeco, sami sobě namlouvají, že nejsou závislí a vše mají pod kontrolou …)
„Pravda nás osvobodí.“ To je ovoce Hospodinova vyučování a našeho učednictví.

Židé Ježíše nepřijali (naše nesnášenlivost jim k jeho objevení navršila obrovskou překážku).
My vyznáváme (myslíme si, že uznáváme) Ježíše za Syna Božího. Přišel, aby nás doučil o Bohu. 
Na konci svého pobytu mezi námi Ježíš oznámil příchod dalšího průvodce – Ducha božího.
Ten nás chce dovést k pochopení toho, co nám Ježíš řekl. Nepřichází s novým učením. Vše nám Ježíš řekl. To někteří lidé – od dob antických – znovu a znovu přicházejí s nějakou gnózí – poznáním, které je prý dáno určitým vyvoleným lidem. 

Duch je ochotný nám napovídat, připomínat Ježíšova slova a tak nás uvádět do veškeré pravdy. „Kdo má (kdo pracuje na porozumění), tomu bude dáno a přidáno.“
Přijmout tuto pomoc a službu Ducha také vyžaduje odvahu.
Můžeme s ním uzavřít dohodu, aby nás vedl. Smíme jej prosit, aby nám připomínal to, k čemu nás Ježíš zve a čemu se vzpíráme, v čem polevujeme, čemu se vyhýbáme, do čeho se nám nechce. 
Samozřejmě, že jednání s Bohem vyžaduje poctivost, úctu a pečlivost.
Bůh je velkorysý, ale není „hejpočkej“.
Za doprovodu Ducha můžeme vystoupat velice vysoko, ke krásnému lidství. Duch nám nabízí veliká obdarování.

Nikde v Písmu není řeč o „Trojici“, ale nemyslíme si, že jsme „trefili kozla“.
Poznání o „Trojici“ má veliký a praktický dopad na uspořádání našeho života a našich vztahů.
Pochopit a přijmout to, je pochopitelně možné jen po zpracování předešlých poznávacích lekcí (ale tak to je i u méně náročných věcí).
Duch nám je nabízen …
(Těší nás, jak nás římský biskup František vybízí k pozornosti vůči Duchu božímu.)

	2010
Slavnost Nejsvětější Trojice       Př 8:22-31       Ř 5:1-5       J 16:12-15       30. května 2010

Bůh je úplně jiná bytost než my. Je těžké o něm mluvit slovy z našeho lidského života – ale jiná nemáme.
Mluvíme-li o Bohu, těžko si můžeme něco počít s čísly. Přesto říkáme: „Věříme v jednoho Boha, ne ve více božstev“. Bůh není do sebe zahleděné „Já“, je otevřeným společenstvím v sobě i pro druhé.
Už Mojžíšovi Hospodin říká: „Jsem tu a vždy budu pro vás“.
Bible všemi svými slovy a příběhy vypráví o „Jménu Božím“, kým pro nás Bůh je.
Vypráví o Otci, Synu i Duchu.

Máme zkušenost, že k lásce je zapotřebí nejméně dvou (jinak jde o narcismus). Bůh žije ve společenství těch, kteří žijí a myslí jeden na druhého (dokonce i na své tvorstvo, včetně lidí), jeden druhému prokazují úctu a dávají si vzájemně přednost. To je pro nás důležité poznání, máme-li být obrazem božím.
Obrazem božím mohu být jen společně s druhými, nikoliv já sám. (Proto má společná činnost větší hodnotu než vystoupení sólisty – od modlitby až po soužití v rodině.)
Spolu s druhými zmůžeme mnohem víc než každý sám. Jedna včela neznamená a nezmůže nic …
Bible všemi svými slovy a příběhy popisuje „Jméno Boží“.

Rád bych se ještě jednou vrátil k Duchu a jeho dílu v nás a s námi. Duch nás chce uvádět do veškeré pravdy. 
„Pravda je to, co mě činí lepším“, říká Mahátma Gándhí.
Pravda není to, co tvrdím, ale to, jak boží pravdou žiji. Nakolik s ní souzním. 
K pravdivému „poznání“ se svým životem teprve blížím.
Máme štěstí, že se máme možnost nechávat vychovávat Bohem.

Léta naříkám, že naše „Pozdravení pokoje“ při bohoslužbě nebereme příliš vážně, že nemá mnoho vliv na náš život – nemáme ve společnosti pověst lidí moudrých, vstřícných, „tvůrců pokoje“. Kdybychom přistoupili na Ježíšova pravidla a soužití v „pokoji“, naše manželství by se nerozpadala. Řešili bychom své spory podle Ježíšových pravidel. 

Před týdnem jsem psal, že naše slovo „pokoj“ je pro současné lidi nevýstižné. Josef Schreier z „konference chlapů“ se dobře ozval. (Jeho cenné postřehy vložím do diskuse na web. stránkách naší farnosti letohrad.farnost.cz) Rád bych, kdyby význam slova „pokoj“ ožil v jeho šířce i hloubce. Ale hlavně: Ježíš si přeje, abychom byli „tvůrci pokoje“.

Před týdnem jsem připomínal, že už starozákonní „pokoj“ není něco bezbřehého, není postojem „dobráků“, má pevné „tvary“ a má zjevná pravidla. 
Ježíš starozákonní pravidla dovršuje. 

K dopravnímu provozu nestačí říci: „Chovejte se všichni na silnicích a ulicích ohleduplně“, dost dlouhá řada pravidel stanovuje, jak se máme v určitých situacích zachovat. Podobně v soužití s druhými nestačí výzva: „Mějte se rádi“, Bůh nám radí a ukazuje, jak je dobré v určitých situacích jednat. Rádi se u něho učíme.
Na Ježíšově životě vidíme jak jednat s přáteli i nepřáteli, s mocnými i podřízenými, jak se nehrbit a nepovyšovat. Jak udržovat dobré soužití, budovat o přátelství a vytvářet podmínky pro „pokoj“. 

K Ježíšově výzvě: „Milujte své nepřátele a modlete se za ty, kdo vás pronásledují“ (Mt 5:44) se budeme snad někdy věnovat zvlášť.

Kdykoliv se někde na světě vytvoří něco dobrého, má v tom prsty také Bůh.
Kdykoliv uděláme něco dobrého vědomě nebo nevědomě, spolupracujeme s Duchem Božím.
Kdykoliv udělám něco zlého, vědomě nebo nevědomě spolupracuji se Zlým. 

Podobně někteří lidé vědomě a jiní nevědomě spolupracovali s StB (z některých estébák získal, co potřeboval).
Za minulého režimu jsme vydávali a šířili náboženský tisk. V r. 1988 nám StB zabavila 11 rozmnožovacích strojů a několik lidí odsoudila.  U paní Strejcové našla uložené naše tiskoviny. Estébáci paní Strejcovou vyhodili z práce (byla nejlepší vychovatelkou na zdravotní škole v HK), šikanovali ji, ale nedovolili si sáhnout na její pověst. Krajský církevní tajemník ji (státní úředník pro potlačování církví propojený s StB) před dvěma kněžími (jeden byl členem kolaborantského kněžského spolku „Pacem in terris“, druhý byl spolupracovníkem StB) pomlouval: „Strejcová v pronajaté faře pořádá mejdany s chartisty, pijou a vyvádí tam“. Ti dva duchovní drb ochotně šířili dál.

Paní PhDr. Jiřinu Prekopovou někdo pomluvil za svobodna jejímu snoubenci, že mu zahýbá. Snoubenec byl zdrcen, nezjišťoval, zda je to pravda, beze slova se s ní rozešel.

Kdybychom byli „tvůrci pokoje“ podle Ježíšových pravidel, dokázali bychom řešit spory, byli bychom schopní si navzájem vyjasňovat nedorozumění a pomluvy.

Místo ujišťování Ježíše jak převelice jej milujeme, bychom měli raději brát vážně pravidlo (přikázání), které ustanovil: „Nechoď do kostela, pokud si nevyříkáš s druhým co proti tobě má“. (Srov. Mt 5:23-26)

Ředitelka odborné školy z krajského města vyprávěla: „Byli jsme v Kanadě na exkurzi středních škol. Studenti si tam váží školy i studia. Snaží se svou školu reprezentovat. Obrovským společenským trestem pro studenta je nesmět na dva tři dny do školy.“

Maminka v neděli nosila na stůl oběd. Kluk prohlásil: „To je hnusný žr…“ Táta chytil kluka za límec a vyhodil ho před dveře. „Až se omluvíš, můžeš dovnitř. Jídlo jíst nemusíš, ale nebudeš říkat, že naše maminka vaří něco hnusného“.

Kdybychom objevili Večeři Páně jako Bohem nám prokázanou velikou čest a veliký dar (alespoň jako kanadští studenti školu nebo jako zlobivý kluk hodnotu rodinného stolování), pak by na nás setkání s Bohem mělo vliv.
Kdy prohlédneme, že bohoslužba není naší službou Bohu, ale nesmírnou službou Boha nám?

Každý dar zavazuje. Přijímáme svou odpovědnost.
Bůh má zdravé sebevědomí, ví, co nám dává a co ho péče o nás stojí. Nabízí zdarma, ale nikoho k ničemu nenutí. Vyžaduje ovšem rovné jednání. Stojí o poctivé vztahy. Dopředu prohlásil, že nebude tolerovat pokrytectví. 
Nepřináším pohodičku za každou cenu: „Nemyslete si, že jsem přišel na zem uvést pokoj; nepřišel jsem uvést pokoj, ale meč.“ (Mt 10:34)
Ve světě se daří manipulátorům, mocným, lichotníkům, lokajům a překabátěncům. Ježíš nabízí ryzí přátelství, nevyžaduje bezchybnost, ale upřímnost a poctivost. „Pokoj vám zanechávám, svůj pokoj vám dávám; ne jako dává svět, já vám dávám“. (J 14:27)

Častěji si říkáme, že se k nám Ježíš sklání, jednou rukou nás pozvedá, druhou objímá a pak nám ukazuje cestu.

Každý si může přečíst, že Večeře Páně je svatební hostinou, na které nejsme svatebčany – ale milovanou nevěstou!
Chuďoučkou nevěstou z obecní pastoušky, kterou si král vybral za královnu!
V životě bychom si na takové postavení nepomysleli a netroufli.
Ježíš nekouká na velikost našeho věna. Ušlechtilá nevěsta, ráda přijme nabízenou vznešenost (samozřejmě, že nemá zapotřebí zlozvyků pavlačových klepen a nectností ulice).

Do takto veliké a krásné pravdy nás Duch uvádí. A pomáhám ji přijmout.

	2007
Slavnost Nejsvětější Trojice       Př 8:22-31       Ř 5:1-5       J 16:12-15       3. června 2007

Bůh si nás vybral za blízké společníky! Ne jen na chvíli.
Je to vůbec možné?
Také nemáte rádi mluvky nebo namyšlené lidi?
Baví nás povídat si s dětmi. Jsou upřímné, na nic si nehrají a ptají se. Nevadí nám, že toho neznají tolik, co my.
Má to Bůh podobně?

Oceňujeme, jak se Bůh postaral o uchování svých slov. Kdo si v dětství vyzkoušel tichou poštu, kdo si všímá, jak se překrucují informace, kdo se nespokojí s lidovou vírou (která vykládá o Bohu kde co, podle svého vkusu a polopohanských představ), ten ocení hodnotu psaného Božího slova.
Tím ale Boží veliká péče o naše poznání a vzájemné dorozumění nekončí.

Ježíš stihl říci všechno, co jsme potřebovali slyšet, ale ne všechno stihl znovu a znovu učedníkům dovysvětlit – pro jejich určitou neochotu a natvrdlost (apoštolové byli v mnohém velice dobří).
Rád by učedníkům všechno dovysvětlil: „Mám vám mnoho co říct, ale ještě to nemůžete snést.“
„Potřebujete dozrát. Nelámu nic přes koleno a netlačím na pilu. Nevěříte mně. Co se dá dělat, potřebujete zažít mé ukřižování, potřebujete vidět, kam naše hierarchie dovede zbožné lidi. („Ukřižuj! Na kříž s ním.“) Potřebujete poznat, kam vás zavede vaše jistota, že rozumíte Bohu lépe než tesař z Nazareta.
Počkám. Nic mně pro vás a pro vaše osvícení není zatěžko.
Pak vám pošlu místo sebe Ducha, kterým se můžete nechat uvádět do celé pravdy.“

Opatrně s těmito slovy. Povrchní čtenář by mohl mít dojem, že až přijde Duch svatý, všechno se srovná a Duch nám vše připomene.
Jenže Ježíš neřekl, že na některé věci on sám nestačí a že Duch je „šikovnější“, a až on vše dotáhne.

Podobně Ježíš netvrdí, že my, učedníci, po seslání Ducha svatého si už dáme říct.
Ježíš jen řekl, že po jeho smrti přijde vzkříšení a že se učedníci nemusí bát, nebudou sami („Pošlu vám svého Ducha“).
(Někoho zabít není legrace.
Svatého Vojtěcha naši předkové vyhnali, Komenského taky, emigrantů bylo … I Ježíši jsme řekli: „My tě nechceme. Nemluv nám do našeho života a do našeho náboženství.)

Skončila příležitost setkávat se s Bohem tváří v tvář (s Ježíšem tváří v tvář) a funkci spojovacího článku převzal Duch svatý.
To, co Ježíš kázal apoštolům, bude Duch svatý připomínat dalším generacím, takže všichni lidé budou mít stejnou příležitost, seznámit se s Boží naukou. Budou mít stejnou možnost pochopit Ježíšovo vyučování, jako měli apoštolové.
(Po Velikonocích jsme si říkali, že Ježíš učedníky odpoutával od své dřívější podoby. Tělesná podoba není důležitá. Přece řada lidí viděla Ježíše na vlastní oči, ale kdo nestál o jeho názory, nic mu to nepomohlo.)

Naslouchejme Ježíšovým slovům pečlivě. Ježíš neslibuje, že po seslání Ducha svatého bude vše v pořádku.
To si jen v každé generaci mnoho lidí v církvi myslí, že jsme téměř v pořádku (až na naše osobní hříchy). „Ano, všichni hodně ke zpovědi, ale jako celek jsme přece pravá neomylná církev.“ A hned nám někdo šikovně napoví (Duch svatý to není), třeba: „A já jsem s vámi až do skonání věků“. „A brány pekelné církev nepřemohou“. Takovými větami se rádi ukájíme a manipulujeme druhé (protože jim nerozumíme a ani jim rozumět nechceme).

Snad bych ani nemusel připomínat, jak se i sv. Petr bránil zjevení, kterým mu Ježíš chtěl sdělit něco velice důležitého – a bylo to už kolik let po seslání Ducha svatého!! Připomínám to znovu, abychom tuto důležitou věc nepřehlédli. Kdo to má vyřešené, tomu se omlouvám. 

Ježíš zařídil, abychom se i my mohli dopracovat stejné míry porozumění Bohu, jakou měli apoštolové, když mohli komunikovat s Ježíšem.
Samozřejmě, oni Ježíše mohli vidět, my ne, ale není nejdůležitější vidět Ježíše, nýbrž se od Ježíše něco dozvědět a naučit. Mít možnost si vyžádat od Ježíše to, co potřebujeme.
Jde o porozumění Bohu, Otcovým slovům (Hebrejské bibli) a Ježíšovým slovům.
Apoštolové se mohli zeptat Ježíše přímo, my tu možnost nemáme. Ale nám byl dán Duch svatý a my můžeme naučit naslouchat jeho vnuknutím. 

Je třeba nepodcenit náš odpor vůči Bohu. Jestli někdo odporoval Ježíši: „Takhle to není“, bude podobně umlčovat Ducha svatého.

Když sv. Petr řekl Ježíšovi: „Kdepak, to se ti nestane“, dostal od Ježíše vynadáno.
Duch svatý má v Bibli dva symboly (nejsou to lidské obrazy), oheň a holubice. Aby nám holub sedl na ruku nebo na rameno, je třeba se trpělivě a tiše chovat. Holub si nenechá poroučet. Oheň má velikou cenu, je rozdíl jíst syrové maso nebo zrní, nebo si něco upéci. Oheň se prokouše i železem, ale je třeba jej živit. A snadno se dá uhasit.
Říci Ježíšovi: „Nemáš pravdu, to se ti nestane“, tak to od Ježíše schytáme, ale Duch svatý nehubuje. Nechceš, nech být.

Na nás záleží, jestli a jak budeme spolupracovat s Bohem.
Některá místečka z Písma omíláme stále dokola – v písních a modlitbách. Ale jiných míst v Bibli se možná za celý život netkneme.
Naslouchání Ježíšovým slovům a Duchu svatému nelze nahradit „vznešenými“ slovy našich mnohomluvných modliteb. (Tři druhy litanie nemohou nahradit jednu Ježíšovu větu.
Při smažení řízků také sádlo nenahrazujeme zmrzlinou.)

Přemýšlejme nad Ježíšovými slovy a učme se naslouchat Duchu a pak se bude náš život měnit. Budeme vidět pokrok a bude nás přátelství s Bohem víc těšit.
Pouhá píseň: „Přijď o Duchu přesvatý“ nenahradí podíl naší práce s Duchem.

Tam, kde máme vzít do ruky evangelium a zamýšlet se nad ním, místo toho děláme předsevzetí. To je chyba, nejprve potřebujeme vědět, co nám Ježíš říká a teprve potom chtít měnit svůj život.
Mnozí děláme předsevzetí a vůbec se neptáme, jestli má Bůh o naše předsevzetí zájem a jestli naše předsevzetí budou nějak účinná.
Proto nám Ježíš říká: „Mám vám mnoho co říct, ale teď to nemůžete snést“.

Ta slova se týkala nejprve apoštolů, ale proč si nepřipustit, že se v ledačem mohou týkat i nás?
I nám má Ježíš mnoho co říct. To, že mu nerozumíme, není proto, že nám to neřekl, ale proto, že my jej nepouštíme ke slovu.
Je pravda, že se na ledacos Ježíše ptáme a toužíme po Boží odpovědi. Někdy nepřichází.
Proč?
Podobáme se lidem, kteří chtějí znát nějaké složité výpočty (třeba integrály), ale nemají ponětí o sčítání.
Ježíš nás chce nejprve naučit sčítat. Proč my jsme tak netrpěliví? Hned chceme být nahoře. (Máme rádi lanovky, ještě lepší by byla helikoptéra.) My chceme znát hned integrály.

Necháváme ležet ladem to, co nám Ježíš včera, nebo už dávno.
Pak se nedivme, že naše prosby zůstávají bez odpovědi.
Může to být tím, že jsme třeba před 10, 15 léty přestali naslouchat, co nám Ježíš říká.

Když jsme chodili do školy, hlásili jsme se při vyučování. Před třiceti roky se ale žáci nehlásili, to bylo pokládáno za šplhounství. Jak učit, když žáci nemají zájem a nespolupracují?
V kostele se nikdo neptá a nikdo se nehlásí.
Co myslíte, jakou šanci Duchu božímu dáváme?

Film „Vratné láhve“ má veliký divácký úspěch.
Pan učitel (Zdeněk Svěrák) odejde ze školy. Už jej nebaví učit žáky, kteří nemají zájem. Co by se vnucoval.
Svatý Vojtěch dvakrát odešel z Čech. Nevnucoval se. Jako my zpíváme: „Přijď svatý Duchu k nám“, tak naši předkové na jedné straně lákali svatého Vojtěcha do Čech a zároveň mu vyvraždili příbuzenstvo.
Ježíš se po zmrtvýchvstání na nějaký čas vrátil.
Znovu přijde na delší čas, až o něj budeme stát a až jeho příchod připravíme, aby nepřišel mezi cizí. Abychom zatím nebyli odkázáni jen na sebe, dal nám svého Ducha. S ním máme Ježíšův druhý příchod připravovat. Zatím máme využít Ducha svatého.
	Slavnost Těla a Krve Páně

	2022
Slavnost Těla a Krve Páně       Gn 14:14-20       1 Kor 11:23-26       L 9:11b-17       19. června 2022

V prvním čtení čteme o Abrahámovi, praotci těch, kteří se odvážně vydávají na cestu důvěřování Hospodinu. Na pokyn od Boha vyšel ze své země, svého rodiště a otcovského domu. 
S neplodnou ženou a pár lidmi se vydal na cestu do neznáma.
Abram je jako nevěsta krále, odcházející z otcovského domu do cizí země ke svému manželovi. Když Hospodin později prohlásil Izrael za svou nevěstu – princeznu, Abrahámův lid byl pro svou roli pohotově připraven.

Abrahám je velikou postavou (ne jako třeba antičtí nebo mytologičtí hrdinové, nebo praotec Čech). 

Abram pozval cizince ke stolu a v setkání s nimi rozpoznal setkání s Hospodinem. I v cizinci Melchizedechovi rozpoznal „větší osobnost“ než byl sám. 

Slyšíme-li nebo řekneme-li „král“ a „kněz“, představíme si někoho nemocného, komu je třeba sloužit. Takový je náš historický, poddanský návyk. Ale v Bibli je „král“, „kněz“ i „Bůh“ ten, který slouží nám! 

Svobodná služba z lásky není ponížením, naopak vypovídá o ušlechtilosti a obětavosti sloužícího.

Melchizedech ocenil Abramovu odvážnou a velkorysou výpravu na osvobození Lota a pozval ho k významnému rituálu. 

(Škoda, že my u prastarých biblických textů často ukvapeně utíkáme do alegorického výkladu – zde od chleba a vína utíkáme k Ježíšově hostině. Abrahám o Ježíšovi nic nevěděl, ale rituál s chlebem a vínem znal a nechal se jím obdarovat.)

Žehnání Melchisedecha bylo dalším darem Abramovi. 

Do slov požehnání nepatří přání: „Ať ti Bůh žehná,“ nebo: „Požehnán buď.“ Bůh o nás stále pečoval, pečuje a bude pečovat, stále nám žehnal, stále nám žehná a bude nám stále žehnat. Některá slova potřebujeme stále slyšet (pozdrav, přání, poděkování, vyznání přízně, všechna různá dobrořečení). Jsou životadárná, patří k našemu povzbuzování a ke slavnostem.
Boha nemusíme přemlouvat k dobru, k jeho péči o nás. Naše prosby před Bohem nejsou žebráním ani vyprošováním. Prosíme Boha o jeho péči, protože ji nepokládáme za samozřejmost. Proto naše prosby patří k dobrému mluvení o Boha nebo člověku.

Boží zaslíbení, jeho péče, věrnost a milosrdenství vycházejí z božího „srdce“.
Na své životní cestě nevidíme přesně dopředu, co nás potká. Požehnání toho, kdo je o něco dál před námi (vyšší žehná nižšímu – srov. Žid 7:7), je pro nás ujištěním, že jsme na správné cestě.

Svět je porušený, nespravedlivý, život je někdy krutý. Proto potřebujeme nové a nové ujištění, že Bůh o nás stojí, abychom unesli následky zla, které na nás nespravedlivě dopadají.
Jsme Bohu vděční za jeho projevy lásky. Jak bychom bez nich unesli trápení, které nás postihuje (smrt našich blízkých, ponižování nevinných, nemoci, násilí a války)?
Proč si místo promýšlení smyslu požehnání vymýšlíme podivnosti? 

K evangeliu tentokrát zmíním jen určitou symboliku. Každý z nás se můžeme stýkat jen s určitým množstvím lidí, ne s nekonečným počtem. Ale Ježíš sytí už po tisíciletí nekonečné zástupy.
Jeho přátelství je nevyčerpatelné.
Čím, kým se „živíme“, tím se stáváme.

K druhému čtení.
Který text ze čtyř zpráv o Ježíšově hostině je ten pravý, nebo nejlepší?
Všechny jsou správné. Nejde o písmena, ale o smysl a Ježíšův záměr.
(Ani některé naše slavnosti – třeba nedělní oběd – se nemusí vždy vydařit. Jídlo může být dokonalé, prostřený stůl může být slavnostní, ale nepřeskočí-li mezi námi jiskra přátelství, nesetkali jsme se v porozumění s druhými.)
„Co se narodilo z těla, je tělo, co se narodilo z Ducha, je duch.“ (J 3:6)
„Co dává život, je Duch, tělo samo nic neznamená. Slova, která jsem k vám mluvil, jsou Duch a jsou život.“ (J 6:63)

Jsem-li pozván k dobrému rituálu a mám-li respekt k autorovi, chci porozumět smyslu rituálu. Zanedbání vzdělání nelze nahradit lidovou tvořivostí. 
Nečteme Písmo „hebrejsky“, ale latinsky. Písmo je třeba otevírat biblickým klíčem. Auto nemohu otevřít klíčem od domu.
Z Ježíšovy hostiny jsme udělali zpřítomňování jeho oběti.
Potomci JUDr. Milady Horákové jinak slaví narozeniny své babičky a jinak prožívají výročí její popravy. Na oslavě svých předků (třeba zlaté svatby) slavíme, kým pro nás naši drazí jsou. Oslavujeme jejich přátelství, radujeme se z bohatství jejich životů pro nás.
Také vzpomínáme třeba výročí upálení Jana Palacha a myslíme na jeho obětavost, ale to je jiná slavnost.

Znovu zopakuji, že Ježíš má potřebu s námi často slavit boží i své jedinečné přátelství, které bylo už kdysi dávno přirovnáno ke krásnému manželství. Ježíš nás znovu a znovu ujišťuje, že jsme nevěstou Boží – princeznou, královnou. Tuto roli, toto vznešené postavení, máme přijmout a osvojit si je. Proč se stále popelíme na zemi jako slípky na dvoře, místo abychom pozvedli své hlavy, odlepili se od svého smetiště a s nadšením vzlétli vzhůru do Náruče svého ženicha?

Ježíš nikdy neslavil svou hostinu v synagóze nebo v „chrámu“. Použil rodinnou slavnost a její řeč.
(Kdo nerozumí řeči hostiny, neporozumí liturgii.)
My se svou povrchností a nezájmem šidíme o veliké bohatství. Neobjevili jsme bohatou řeč chleba. Hostie jsou mimo bílé barvy němé (bez chuti, vůně a hmotnosti, nikdo se jimi nesytí.)
Ježíšovu svatebnímu přípitku také nerozumíme a tak se o něj ani nehlásíme. Oželíme, že nám farníkům Krev Páně pravidelně vypijí kněží.
Místo geniálního rituálu jsme přešli do zvláštního církevního ustrojení (bělostné oplatky, krajky, zvláštní kostýmy, okuřování, zvonění, zlaté monstrance – vitríny na potravu. Ježíšovu hostinu jsme zaměnili za klanění.
Místo promýšlení co nám Ježíš svou hostinou nabízí a co od nás očekává, kam a k čemu nás zve, se nutíme do zbožných pocitů a folklóru. Místo do „pekařství“ chodíme raději do „cukrárny“, místo živých květin, umělé kytky, místo poctivých slov náboženské fráze. Zřekli jsme se vznešeného postavení královské nevěsty a místo toho tvrdohlavě lpíme na pozici pohanského poddanství.

Kolik našich lidí četlo Píseň písní?
Kolik lidí čte a promýšlí Ježíšova slova 6. kapitoly o obsahu Ježíšovy hostiny?
 –	„Amen, amen, pravím vám, nebudete-li jíst tělo Syna člověka a pít jeho krev, nebudete mít v sobě život,“ říká nám Ježíš.
„Kdo jí mé tělo a pije mou krev, má život věčný a já ho vzkřísím v poslední den.
Neboť mé tělo je pravý pokrm a má krev pravý nápoj.
Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm.
Jako mne poslal živý Otec a já mám život z Otce, tak i ten, kdo mne jí, bude mít život ze mne.
Toto je ten chléb, který sestoupil z nebe – ne jako jedli vaši otcové, a zemřeli. Kdo jí tento chléb, živ bude navěky.“ (J 6:52-58)

Kdy Ježíšova slova přijmeme jako svatební slib Mesiáše nám – své nevěstě?

Kdy se necháme nadchnout Ježíšovým vyučování a opustíme svoje konstrukce, které jsou slepou kolejí? 

	2019
Slavnost Těla a Krve Páně       Gn 14:18-20       1 Kor 11:23-30       J 6:51-58       23. června 2019

Jsem rád, že dnešní slavnosti už neříkáme „Boží Tělo“. 
Ale uvítal bych hlubší a výstižnější pojmenování. Například Slavnost Sjednocení.

Zopakujme si, jak velký dar nám Ježíš znovu a znovu nabízí.

Před tisícem let se lidé báli – pro svou hříšnost – přijmout Ježíšovo pozvání k jeho Stolu. Duchovenstvo zanedbávalo biblickou výchovu svou i druhých lidí a neučilo o Ježíšově záměru Hostiny – která je určena hříšníkům jako pokrm k Ježíšovu způsobu života. 
Místo toho zavedlo při mši pozdvihování a svátek Božího Těla. To byl veliký úkrok stranou.
Copak samotné jídlo může nahradit podívaná na jídlo vystavené ve skleněné vitríně?
Muže být slavení a stolování nahrazeno klaněním?
Ježíš neřekl: „Klanějte se,“ ale „vezměte a jezte, vezměte a pijte.“
Může podívaná na lék a meditace o něm nahradit užívání léků?

Mělo to zhoubné následky: podvyživenost v porozumění záměru a smyslu Ježíšova Hostiny. Strach z Boha, neplodné, zavádějící a povýšenecké teologické boje a soupeření. Rachitidu těla lidu božího a nedostatek výživy k porozumění a lásce.
Ty následky se dodneška táhnou. 
(Proč si stále myslíme, že my můžeme Ježíšovy dary a jeho vyučování vylepšit?)

Všechna biblická čtení k dnešní slavnosti mluví o setkávání s Bohem.

Doc. Jiří Beneš, biblista, žák profesora Jana Hellera, říká: „V Melchizedechovi se Abrám setkal s Hospodinem tak, jako se Hospodinem setkal při návštěvě Tří hostů (Gn 18:1n). (Víc o tom teď nestihnu povědět.) Ve vyprávění o Melchizedechovi je více důležitých informací, než si myslíme.

V druhém čtení Pavel vypráví o Ježíšově vyučování o jeho Hostině („učím vás to, čemu jsem byl vyučen“).

V evangeliu čteme o záměru Ježíšovy Hostiny od samého Hostitele – sjednocení s Ježíšem.
(Pavel ještě osvětluje: sjednocení s bratřími – skrze sjednocení s Ježíšem – 1 K 10:16n.)

Slyšíme o chlebu a vínu (které patří k Hostině), o dobrořečení, o smlouvě (manželské), o památce – zakoušení a prožívání přátelství Ježíše zmrtvýchvstalého a jeho lásky až za hrob (lásky navždy).
K co největšímu porozumění tohoto závratného bohatství si potřebujeme připomínat, co ta slova znamenají. A co nám Ježíš nabízí.

Potřebujeme spolu mluvit o významném symbolu chleba a vína.
Zjistil jsem, že některé děti chléb neznají (jedí jiná jídla a jiné pamlsky). Po mnohá tisíciletí v mnoha kulturách byl chléb základní potravinou …
„Vezměte a kousejte moje tělo,“ stojí v originále. 

Rád vyprávím, z čeho pochází polibek. Je pro nás nejen velikým projevem blízkosti, úcty a ochoty se dávat druhému – má životadárný původ.
Za mého mládí se pěstovalo československo-sovětské přátelství. Svazáci si dopisovali s komsomolci (mladým vysvětlete, kdo byli svazáci a komsomolci) a někteří směli jet na brigádu do Sovětského svazu. Jedna kamarádka mi vyprávěla: Měsíc jsme pracovali na stavbě přehrady. Pak jsme mohli jet na týden do rodiny komsomolce. Samozřejmě Češku přivítali hostinou. V pondělí ráno se paní domu ptala: „Co ti včera nejvíce chutnalo? Jestli chceš, uvařím ti to dnes znova.“ – „Pirohy s masem.“ – „Á, tak to nepůjde; až ve čtvrtek, až se dcera vrátí z města domů. Já už nemám žádné zuby.“
Dokud maminky neměly strojek na maso, užvýkávali jídlo starším kojencům (které ještě nemají vyrostlé stoličky) a starým bezzubým lidem. (Dodneška můžeme někde vidět, jak někde v cizích chudých zemích ženy některá jídla při jejich přípravě užvýkají.)
Maminky užvýkané jídlo dětem předávali z pusy do pusy.
(I ptáci krmí své děti ze zobáku do zobáčků ptáčat nebo třeba feny štěňatům z čumáku do čumáčku.)
A tak polibek není jen jedním z důvěrných projevů blízkého vztahu, má hluboký životadárný původ a tento smysl si zachoval.
Kdo neslyší a nezakouší: „Mám Tě rád“ – slovem, pohlazením, polibkem a náručí – strádá na těle i na duchu.
Toto bohatství vymyslel sám Tvůrce. A Ježíš je vědomě a záměrně vložil do krásy své Hostiny.

V jídle nevidíme jen potravu, ale dar boží. Zakoušíme, že „láska prochází žaludkem“. Stolováním si navzájem projevujeme vzájemnou přejícnost a blízkost.
Od Boha slyšíme, že on sám – jako první – má potřebu s námi slavit své přátelství (které už za Mojžíše přirovnal ke krásnému manželství).

Ježíšova hostina je největší slavností a největším rituálem lidských dějin.
Bohatství toho daru je nevyčerpatelné – jako láska sama.

Ježíš nám nabízí nebeskou stravu – pokrm nové výživy – své Slovo a svou Hostinu.
Slovo boží a Ježíšova hostina není určena ke klanění (neutíkejme od jeho darů stranou) ale ke konzumaci, k přijetí a vyživování.
Kdo se neživí u Ježíše, šidí se, je slabý a je podvyživen.
Používám přirovnání o mateří kašičce včel. Mateří kašičkou je živena včelí královna a každý den naklade více vajíček, než sama váží. Dělnice a trubci dostávají mateří kašičku jen první tři dny.
Chceš být královnou nebeského Ženicha nebo jen katolickým trubcem?
(I včelí trubec má svou úlohu a význam. Ale křesťan je povolán a pozván do množiny nevěsty.)

Apoštol Petr Ježíšovi vyznal: „Ty jsi Mesiáš, Syn Boha živého.“ (Mt 16:16)
Apoštol Tomáš po vzkříšení vyznal: „Pán můj a můj Bůh.“ (J 20:28).
Ježíš ale říká: „Ne každý, kdo mi říká `Pane, Pane´, vejde do království nebeského; ale ten, kdo činí vůli mého Otce v nebesích.“ 

Co vše se odehraje ve svatební den mezi ženichem a nevěstou? Jak velikým bohatstvím se navzájem obdarují – aby v umění obdarování stále a víc a víc rostli. 
Jestli Bůh přirovnává sebe k Tátovi, k Mamince, Ženichovi a Manželovi, jestli své přátelství k nám přirovnává k manželskému vztahu – není to jen hra se slovy.
A je to srozumitelné.

Malé děti nemají ponětí o vnitřním světě rodičů. Ale časem dorůstají a vstupují čím dál víc do světa dospělosti – k dávání sebe sama druhému a druhým.

Každý hříšník, který touží po novém způsobu života a obrací se k Bohu o pomoc, je velkoryse zván k Ježíšově hostině – ne jako host na svatbě, ale v postavení jeho nevěsty.
Tomuto daru lze porozumět.

Modlitba i setkání s druhým je především nasloucháním (o setkání s Bohem to platí nejvíce).
Bůh jako první má potřebu s námi slavit své přátelství. – Važme si toho.

Ježíš nám znovu a znovu opakuje svůj svatební slib a zve nás ke své hostině. Vedle svých darů jedinečné krásy nám navíc nabízí sám sebe.

Milující i milovaný touží po porozumění s tím druhým (porovnejte si to na svém vztahu rodičů a dětí v obou pozicích).

Stvořitel nám dal život z lásky, láskou nás obdarovává a k lásce nás zve.
Touží bydlet, přebývat v nás a uprostřed nás.
Nás chce proměňovat do své podoby, proto o nás pečuje v nejvyšší možné míře. Kdykoliv je schopen a ochoten nám opakovat svůj svatební slib.
(Víme, že některá naše slova patří mezi naše nejzávažnější činy. O svatebním slibu to platí ve veliké míře. Ježíš není mluvka, je mužem činu.)

	2016
Slavnost Těla a Krve Páně       Gn 14:18-20       1 Kor 11:23-26       Lk 9:11b-17       29. května 2016

Před týdnem jsme slavili Slavnost Nejsvětější Trojice.
Vážíme si toho, že nám Bůh o sobě něco říká.
Něco! 

Slavíme Slavnost Těla a Krve Páně. 
Co slavíme? Pokusím se o pár postřehů.

Naši předkové slova „Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi“ v modlitbě třikrát denně říkali.
(Někdo to říká jako mantru, někdo se do té krásy celý život hlouběji a hlouběji noří.)

Nespěchejme hned k Eucharistii, i když je závratná. (Běžně neskáčeme hned na sedmý schod.)

„Boha nikdy nikdo neviděl.“

„Ale jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.
Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi.“ 

Bůh je pro nás neviditelný a nepředstavitelný.
(Můžeme mít vztah s někým, koho jsme nikdy neviděli třeba k tátovi, který byl uvězněný dříve, než jsme se narodili, ale o člověku máme určitou představu. Bůh je nepředstavitelný, jen jeho jednání a vztah jsou představitelné.)

Bůh má potřebu se nám přiblížit, abychom ho vnímali víc než jen skrze jeho dary a jeho péči.
Žasneme nad jeho zájmem o nás.
(Mám rád psy, ale nemám zájem se kvůli nim stát psem, natož žížalou pro žížaly.)

Bůh touží s námi co nejvíce přebývat, Bůh se v Ježíši pro nás stal člověkem. 

Bůh závratným způsobem spojil svůj život s námi.

My už Ježíše sice nevidíme a nikdy jsme nepoznali jeho tvář, ale to, že je člověkem, má pro nás ohromný význam. Naši přátelé Ježíše viděli, chodili s ním, mluvili s ním, jedli a pili s ním, dotýkali se ho a on jich.
Smál se s nimi i plakal. Viděli na vlastní oči jeho krásný zájem o každého, i o ženy a děti, hříšníky, Samaritány i pohany. Zakusili jeho přátelství, uzdravování i odpuštění.

Je bohatstvím mít bratra. Je bohatstvím mít Bratra, který je Synem božím.

Je bohatstvím objevit a přijmout, že jsem Ježíšovou sestrou nebo bratrem a že druzí lidé mají stejné postavení jako my, jsou bratry a sestrami Ježíšovými.

Někdy pracně hledáme domluvu s druhým. I s lidmi blízkými, v něčem máme různé názory, jinou „řeč“, jiný pohled …
V církvi narážíme na pravidla Tradice (ta nejsou boží moudrostí a někdy dokonce stojí proti životu, utiskují a škrtí nás), ale evangelium je krásné, dokonalé, životadárné a život podporující.
Z Ježíšovy řeči a moudrosti jsme nadšeni. S Ježíšem ladíme.
(Naopak jsme nešťastní, když se ani na základě evangelia v církvi nedomluvíme a utlačujeme druhé nebo druzí utlačují nás).

Ježíš má potřebu se nás dotýkat …
Nebojí se nás.
Bohu nemůžeme plivnout do tváře, nemůžeme mu vytlouci okna, ale Ježíš přišel zranitelný. Přesto se nás nebojí. Je silný!

Naše děti jdou poprvé ke Stolu Páně.
(Nebude to pro některé první a poslední svaté přijímání?)
Mnoho záleží na rodičích, co pro ně(!) Ježíšova Hostina znamená a co dětem o jejím významu umějí říci.
Kdo se začal zajímat o hokej, umí o něm mluvit. Pokud se zajímáme o Boha, můžeme se o něm naučit mluvit. To umění ale nepřijde samo; naučili jsme se mluvit v hodinách zeměpisu, chemie, literatury, učíme se mluvit i o Ježíšově hostině.

Cestu k porozumění Bohu známe. (Mluvíme o umění „dobrořečení“, o naslouchání Božímu slovu a o spolupráci s Duchem.)

Vrátil jsem se z přednášek Manželských setkání. Vedli jsme řeč o tom, co dnes manželství ohrožuje a co manželství v dnešní společnosti posiluje.
Mimo jiné: U řady lidí narůstá zájem o hluboké vztahy, vysokoškoláci očekávají od svých učitelů odpovědi na otázky co je dobré a co je špatné (a odpovědi velice často neslyší). Narůstá zájem o psychologickou literaturu a knihy o manželství (mnoho dobrých knih máme). Řada lidí objevuje svobodu jako příležitost k dospělosti. Dnešní rodiny už nestojí na společenské sešněrovanosti, ale na dobrovolném rozhodnutí pro povinnosti. V rodinách začal dialog. V patriarchální společnosti se příliš často rozkazovalo a nevedl se rozhovor (žena byla pokládána za nevzdělatelnou, byly na úrovni dítěte, ženě muž rozkazoval). My už konečně (máme oproti Bibli zpoždění) vedeme s ženami a dětmi řeč. (Žena má svůj život, svůj často cenný názor, žena a muž se doplňují a navzájem obohacují).
Děti potřebují pevné hranice, ale v mnohém je smíme a máme zvát do rozhovorů.
(Mimochodem, kéž by se tento proces dostal také do vztahů v rodině katolické církve.)
To vše je ovocem Ježíšovy práce a práce Ducha božího.
Ducha božího přemlouvat nemusíme, stačí, abychom s ním spolupracovali.

K tomu všemu nás Bůh už dávno zval.
Od začátku bral i ženy jako své spolupracovnice …
Ježíš začal vyučovat i ženy, věnoval pozornosti i dětem. Vedl rozhovory s lidmi.

V dnešním evangeliu apoštolové mustrují Ježíše, aby skončil s vyučováním a dopřál lidem jídlo a odpočinek, jakoby Ježíš byl roztržitý nebo málo uvážlivý. A Ježíš se neurazil, od začátku přistoupil na rozhovor s lidmi …

	2013
Slavnost Těla a Krve Páně       Gn 14:18-20       1 Kor 11:23-26       Lk 9:11b-17       2. června 2013

Abram (Abrahám) se vydařil (ne každý povolaný obstojí a vytrvá v dobrém až do konce).
Vícekrát obstál, nenechal se svést mocí, slávou a bohatstvím. Ze svých chyb se poučil. Je příkladem otce, krále, přítele. Vydal se do nebezpečí pro svého synovce.
(Lot se nechoval ke staršímu příbuznému správně, vybral si bohatší krajinu pro sebe, koketoval s pohany …. Abram se neurazil pro Lotovu nevděčnost, dál za něj nesl svou odpovědnost, byl velkorysý …)
Král a kněz Melchisedech byl výjimečnou osobností a ctitelem Nejvyššího.
Bůh má více ctitelů, než si myslíme, to my jsme často nesnášenliví (v minulosti až příliš často). Bible netřídí ctitele Boží podle úřední příslušnosti k naší partě.
Melchisedech ocenil Abrama a pozval ho k bohoslužebné hostině chleba a vína.
I pohané měli liturgické hostiny. Část obětí sloužila k posvátné hostině, k té zval hostitel (božstvo, u židů Hospodin) obětující ke stolu na znamení, že jejich poděkování (oběť) přijímá. Nebylo obětujícího (u židů i u pohanů), který by se neúčastnil hostiny. (I my každého gratulanta hostíme.)
Abram stoloval s Melchisedechem – tím vstoupili do mnohem většího vztahu než při „obyčejném“ jídlu. 
Abram uznal Melchisedecha jako kněze – proto mu dal desátky.
I list Židům říká: „Abraham přijal od Melchisedecha požehnání – neboť není sporu, že větší žehná menšímu“. (Žid 7:6-7)

My jsme zváni k Ježíšově hostině – ta „Melchisedechovu“ hostinu převyšuje. Ježíš přináší k přátelství s námi víc než král Šalemu. Ježíš je knížetem Pokoje, dotuje šalom.

O Velikonocích jsme si všímali Ježíšovy potřeby slavit svou hostinu s apoštoly po svém vzkříšení. Domýšlíme novou atmosféru tohoto slavení oproti Poslední večeři.
Apoštolové během pár hodin prožili nesmírné události, přes zatčení Mistra a ztrátu víry, že Ježíš je Mesiáš, ale pak objevili smysl Ježíšovy vydanosti a vzkříšení. To je osvobodilo …
Narostlo jejich poznání, vděčnost, důvěra, nová chuť pracovat pro věc Ježíšovu.

I my při Ježíšově hostině máme slavit Ježíšovo vítězstvím nad hříchem a smrtí, velkorysé přijetí marnotratných synů.
K Ježíšově slavnosti patří radost z Božího přátelství a milosrdenství, je charakteristickým ovocem.
Je to zvláštní, jak se radosti bráníme a spíše tíhneme k pesimismu nebo k povrchní zábavě (ta se snaží zapomenout na vážné věci).
Velikonoční radost je silná, vydržela pohled na smrt. Ježíš obstál v ohrožení života (a mnoho lidí s Ježíšem).
„Smrt je pohlcena, Bůh zvítězil! Kde je, smrti, tvé vítězství? Kde je, smrti, tvá zbraň?
Chvála buď Bohu, který nám dává vítězství skrze našeho Pána Ježíše Krista! (1 Kor 15:54-57)
Z toho přinejmenším čerpáme naději na vítězství nad naším strachem a smrtí.

Proč tak často zůstáváme trčet pod křížem a zapomínáme na vzkříšení a na radost ze setkání se Vzkříšeným? 

Večeře Páně je přece mnohem více než návštěvou Golgoty, je setkáním se Vzkříšeným.
Samozřejmě, že je Večeře Páně také setkáním s Ježíšem ukřižovaným. Ježíš se stále vydává, stále je v pohotovosti, stále pro nás pracuje. Kdyby bylo třeba, kdykoliv je pro nás ochoten vrhnout se do ohně – proto říkáme Ježíšova slova: „Toto je moje tělo, které se pro vás (za vás) vydává“.
Výpovědí: „Pro naše hříchy byl Pán Ježíš ukřižován“, se schováváme. Poctivě přiznejme: „My jsme ukřižovali Ježíše!“ (V některých z jeho bratří ho možná právě znovu křižujeme strašným hříchem: pýchou, která plodí nenávist až na smrt.)

Slova: „Toto je kalich mé krve, která se prolévá za vás na odpuštění hříchů“, pořádně nedomýšlíme.
Ježíšova krev není vylévána na oltář Bohu, ale křičí jako prolitá krev Ábelova, usvědčuje nás z nejedné nenávisti, lhostejnosti, zbabělosti, dokonce z nejedné vraždy (co jste kterémukoliv člověku učinili, mně jste učinili).
Ježíš je sice tak velkorysý, že se zříká spravedlivého zadostiučinění ("Otče, odpusť jim, vždyť nevědí, co činí."), ale to neznamená, že budeme dál zlovolně jednat a opovážlivě spoléhat na milosrdenství Boží.

Apoštolové prožili svou bídu a pak obrovskou radost z osvobození od všeho, co je tížilo.
Pokud nebudeme zbabělí, a nebudeme svou bídu vytěsňovat, zažijeme také velikou radost. Jinak zůstaneme trčet na povrchu.

Ježíš nás varoval, že jsme schopní zkazit i náboženství a zavraždit Mesiáše.
Jeho varování bylo zjištěním zárodku nemoci při „preventivní prohlídce“: „Nosíte v sobě rakovinný virus pýchy a náboženské nesnášenlivosti. 
Ducha. 
Preventivní prohlídky jsou důležité, i duševní a duchovní.
Rakovina je smrtelným onemocněním těla, smrtelný hřích je těžkým onemocněním duše ohrožující soužití s lidmi a Bohem.
Jako je operace rakoviny nutná pro zachování pozemského života, tak je odpuštění nutné pro věčný život. 

Každý hřích, natož hříšný návyk, někde začíná. Jako u tělesného zdraví nejde jen o odstranění následků nemocí, ale především o zjištění příčiny a její odstranění – tak u duchovního zdraví nejde jen o odstranění hříchu, ale o odstranění jeho příčiny!
Jestli někomu uříznou vaječníky nebo prostatu a příčina zůstane, půjdeme příště na kudlu se žlučníkem, s ledvinami …, protože se nemoc vrhne na jiný orgán.

Evropská krize je především morální krizí. Neukázněným způsobem žijeme nad poměry. Finanční dotace, zaplacení dluhu, nepomůže. Je třeba změnit smýšlení a jednání.
My jsme při uvažování nad Ježíšovou záchranou použili jen jeden obraz – zaplacení dluhu: „Ježíš zatáhl náš dluh a jsme vyrovnáni“.
Ježíš neoperoval u Otce, operoval u nás.
Ježíš nevykrvácel kvůli oběti Bohu.
Vykrvácel pro nás. Kvůli nám, aby nás varoval.
Ježíš nepotřeboval hnout s Bohem, ale s námi. 

Proto nestačí jen Bohu děkovat za vykoupení a klanět se; je důležité se tváří v tvář prolité krvi nechat burcovat z falešné jistoty, že nám by se nemohlo stát něco podobného jako apoštolům. 

Ježíš nám nechce znovu a znovu namáčet obličej do našich selhání. Zve nás ke stolu jako své přátele. Ale na nás je, abychom objevili, kvůli čemu přistoupil na ukřižování.
(Chlap si přece nenechá bezdůvodně ubližovat.)
Díky Ježíšově prolité krvi si jsme konečně schopní přiznat pravdu, prosit za odpuštění. Díky přiznané pravdě nás Ježíš může pozvednout z prachu země.
Díky milosrdenství božímu opět smíme stát před Bohem jako svobodní lidé. U jeho stolu se můžeme radovat z jeho přátelství. Ducha božího prosíme, aby nám připomínal Ježíšova slova, pomohl nám Ježíšovi porozumět tak, abychom s ním šli mezi ty, které chce přivést do boží náruče.

Všímáme si Ježíšovy potřeby často s námi slavit (také se rádi setkáváme s lidmi, s kterými si rozumíme) – proto zvolil formu hostiny co nejjednodušší: chleba a víno – aby se mohlo slavit kdekoliv a kdykoliv. 

Ježíš chce s námi slavit společné vítězství nad zlem.
Jako on svůj život spojil s naším životem, tak své zmrtvýchvstání spojil s naším vzkříšením. „Nedovedu si bez vás představit svůj další život.“ Máme nadějí, že se jednou setkáme se všemi generacemi vzkříšených před námi i s těmi, kteří přicházejí a přijdou po nás. V porozumění se všemi. To nás láká, chceme pro to udělat vše, co máme.
Melchisedech byl králem Pokoje. Jsme mnohem více obdarováni Bohem než on.
I my smíme a máme být tvůrci pokoje.

Mnoha způsoby si říkáme s blízkými: „Mám tě rád“. Ježíšova láska je nejvynalézavější – jeho hostina propojuje všechny jeho přátele, bourá všechny společenské rozdíly, propojuje zemi s nebem.

Mnoho dobrých lidí se neodvažuje přijmout Ježíšovo pozvání k jeho Stolu.
Jak je zbavit zbytečného ostychu? Ježíšova hostina není za zásluhy, je hostinou pro hříšníky – z čistého a velkorysého přátelství.

	2010
Slavnost Těla a Krve Páně       Gn 14:18-20       1 K 11:23-26       Lk 9:11b-17       6. června 2010

Nic není samozřejmé, jen některá práva jsou vymahatelná. Někteří lidé nejsou vytopení poprvé. Letos si vážíme slunce.
Dobrý zážitek nás potěší a dodá chuť do života. Máme povinnost si obstarávat dobré zážitky.
Kdo objevil náboženský rozměr neděle, připadal by si bez něj chudý.

Na zázračném nasycení zástupů je mnoho „za zrakem“. (K té události jsme si něco už říkali.)
Je také určitým „podobenstvím“ k pochopení Ježíše jako Chleba (srov. J 6. kap).
V červnu přicházejí některé děti poprvé ke Stolu Páně, potřebujeme si něco k Večeři Páně připomenout. My, dospělí, rodiče (a prarodiče) především máme uvádět děti také do bohatství práce a slavení s Ježíšem.
Hodně záleží na rodině, jestli je nám spolu doma dobře. Jestli děti zakoušejí, že jsou milováni – ne až za výkon.
Jestli si doma o Bohu vyprávíme, jestli si přejeme, aby s námi doma Bůh žil, jestli si všímáme, že s námi Bůh žije.
(Dýcháme, srdce nám tluče, ptáci zpívají, druzí se starají … i když si toho nevšímáme, ale jsme-li pozorní, uznáváme, že to vše je veliká krása a nesamozřejmost.)
Děti můžeme a máme vést k umění dívat se okolo, pozorovat vztahy a vše co je za naším zrakem a ostatními smysly. Můžeme je vést k otevřenosti, k radosti z poznávání, k žasnutí a zkušenosti, že vytrvalost přináší další zážitky.

Chceme-li jít někam do restaurace na dobré jídlo, víme, co je k tomu potřeba ...

Nechutenství musí být hrozné.
Být společně s lidmi, kteří nás nemají rádi nebo o nás nestojí, je ještě horší.

Bohoslužba má být krásným zážitkem.
Kdo neumí stolovat, nepochopí liturgii.
Podstatou stolování (i v kostele) je setkání přátel.

„Proč a co slavíme? Rád tě vidím. Mohu si k tobě sednout? Jsem tu pro tebe. Máš dobré místo? Dobrý výhled? Sedí se ti dobře? Na co máš chuť? Na co si připijeme? Mohu ti nabídnout příbor, pečivo …? Chceš si přisolit, přidat? Seď, já ti to podám. Povídej, rád ti naslouchám, jak se máš? … Potřebuješ něco?“
„Maminko, tys vařila, nádobí umyjeme my!“ Děkujeme druhým za jídlo, za společenství.
„Jsem rád, že jsi.“
„Co budeme teď dělat? Zahrajeme si něco? Kam půjdeme? Kdy a kde se zase sejdeme? …“

Naše děti jsou bohaté přátelstvím těch, kteří je mají rádi. Jedním z velikých projevů blízkosti je společné nedělní jídlo. (Neděle je naším nejpřednějším svátkem). Vnější přepych není nejpodstatnější. (Drtivá většina našich prarodičů neměla zbytečných hraček a nemuseli být méně šťastní než dnešní děti.)

Kdo se dožije 70 let, má z toho 10 let nedělí. Je uměním slavit neděli. Je nám dána k radosti.
Slavení se potřebujeme učit, je třeba si stále udržovat umění žasnout, vynalézat, být pružný a udržovat dobré tradice, aby byly živé. (Nuda je jak mlha vystupující z vyprázdněnosti.)
Všechno cenné něco stojí, kdo nepracuje, ať nejí.

Kdo rád slaví, ten se samozřejmě připraví.
Dá najevo druhým, že se těší …, je-li třeba, upraví si především vztahy (také se děsíte toho, kdyby vám bylo cítit z pusy? a co teprve ze srdce?).
Se slavením bohoslužby je to stejné. (Samozřejmě Bůh slouží nám, ne my jemu, on je velkorysý hostitel.)
Kdo má „chuť k jídlu“, „zdravý žaludek“, je zdravý i na duchu a nepřivodil si „nějakou dietu“, kdo „umí stolovat“, kdo přišel „v rouchu svatebním“ – ten si to užije.

Jen my Češi říkáme: „Jdu do kostela“, ostatní říkají: „Jdu do shromáždění“ (do církve, do sboru), „k lidem“, s kterými mě spojuje láska projevovaná Bohem nám všem bez rozdílu pohlaví, národnosti, majetku, vzdělání, společenského postavení, sexuální orientace, mentální úrovně, velikosti provinění …“
Jdu mezi lidi, kteří jsou tímto velikým nezištným přátelstvím tak zasaženi, že si to vše (souhrnně tomu říkáme šalom – pokoj) nechceme nechat sami pro sebe ani jen pro naši partu. (Jako Otec, Syn a Duch.)

Při některém setkání potřebujeme, aby nás ten druhý vyslechl. Naše trápení může být tak veliké, že potřebujeme někoho, kdo je ochotný tu být jen pro nás.
Ale vrchol setkání a porozumění (i modlitby) nastane tehdy, jestliže – z překvapení nad velikostí setkání – zapomeneme na sebe a bytostně vnímáme krásu něčeho (třeba hudby) nebo krásu někoho, jeho přízeň, velikost, soucit, velkorysou přejícnost, odpuštění, ryzost jeho pozornosti, velikých nápadů a plánů …

Chlapi chodí do hospody, protože tam jsou uznávaní. Tam je nejméně náročná společnost.
Kde jsme víc uznávaní než v kostele? Jen to objevit.
Ocení to ten, kdo stojí o přátelství, o velké cíle a kdo je k práci.

Marie navštívila Alžbětu – už s Ježíšem. 
Slýcháváme nebo sami říkáme: „Víš, kdo mě dnes navštívil?“
„Navštívila mě sousedka“.
„Navštívil jsem, byl jsem pozván …“
Vážíme si cenných setkání. Letohrad navštívili asi tři prezidenti a madam Albrightová.
Českou republiku navštívil papež.

Nás Ježíš (často) navštěvuje v mnohem větší míře než Alžbětu při jeho první návštěvě.
To nás může náramně a dlouho poznamenat!
„Tady byl Bůh a já, a já jsem to nevěděl,“ řekl praotec Jákob, když se probudil ze snu, ve kterém mu Bůh nabídl svou přízeň.
„Hospodine, takovou nabídku jako jsi mi nabídl ty, mi nemůže nabídnout nikdo!
Abys věděl, že o Tvé požehnání stojím, ze všeho, co mi dáš, ti odvedu poctivě desátky.“

„Kdybych to byl věděl, že na tomto místě jsi, Bože, to bych nespal, to bych vylezl na žebřík.“

My, jsme vyučeni nejen Jákobem, nejen jeho příběhem, jeho zkušeností s velkorysostí Boží a se spolehlivostí jeho slova, my se navíc necháváme vyučovat Ježíšem, máme zkušenost s jeho slovem, s jeho poctivostí a přátelstvím.
Za bdělého stavu slyšíme – a sami říkáme (nikdo nás k tomu nenutí): „Hle, Beránek boží …“ – tady a teď je tu Ježíš s námi a pro nás!
Dokonce vyznáváme: „Pane, tvé přátelství jsem si ničím nezasloužil, nejsem hoden …, ale jestli vyslovíš své slovo milosrdenství, budu se s tebou moci setkat a budu si toho nadosmrti považovat.“

Jákobovo setkání s Hospodinem ve snu bylo tak silné, že Jákob – před tím vyděšený na smrt z výhrůžek rozzuřeného bratra – „vykročil lehkým krokem a přišel do země synů Východu“.

Ten, kdo se setká nejen s příběhem Nejvyššího a Nejbližšího, ale s ním osobně – odchází teprve povznesen.

Krása setkávání u stolu doma, u přátel nebo s přáteli někde jinde, něco vyžaduje.
Nejsme jen konzumenty, ale také spolutvůrci přátelství.
Nestihneme-li třeba na návštěvu přinést dárek, nemáme-li třeba čas pomoci po hostině s úklidem, smíme k přátelům přijít. (Vynahradíme jim to jindy.)
Kdybychom se ale třeba nemohli před návštěvou vykoupat a patřičně se do společnosti obléknout, zůstali bychom doma, neodvážili bychom se přijít, necítili bychom se ve společnosti přátel dobře.
Rozumíme Ježíšovu podobenství (modelu) o svatbě a „rouchu svatebním“. 
Vztahuje se na Boží království. A také na Večeři Páně.
Zváni, dokonce pod určitým nátlakem, jsou přivedeni „lidé z ulice“.
Bylo by ovšem drzé a opovrženíhodné, přišel-li by se někdo jen nacpat a napít a nezměnil-li by svůj život, svůj přístup k lidem, ke svatebčanům.

Máme a chceme být Ježíši užiteční, je pro nás ctí patřit mezi ty, kteří se mají stát nevěstou Beránkovou.
Máme a toužíme čistit, uzdravovat, budovat svůj vztah s druhými a vztahy mezi druhými.
Máme být zprostředkovateli domluvy a smíření mezi druhými, kteří se dostali do nedorozumění nebo sporu, máme být „tvůrci pokoje“.
Nepřipravovali jsme svatební hostinu, o našich svatebních darech nebo věnu nemůže být mnoho řeč. Jsme zadarmo pozvaní, z Milosti. Dokonce jsme dostali nové – svatební šaty. Neboť už nejsme hosty, smíme být nevěstou, byli jsme vzácným a vznešeným ženichem požádáni o ruku!
Ale nemáme mít na svatbě jen „nohy na trnoži“ – vzpomeňme na Ježíšovu matku, která si všimla, že na svatbě něco chybí, něco schází. „Ježíši, chybí jim „víno“ (radost, slavení je ohroženo), nedalo by se pro ně něco udělat?“ A hned nám radí: „Udělejte, co vám Ježíš řekne!“ 
My už ovšem nejsme pouhými služebníky, my si s už v nějaké míře s Ježíšem rozumíme – protože se s námi baví, vyučuje nás. On s námi (se svou snoubenkou) už nějaký čas „chodil“.
Máme se stávat – spolu s druhými – jeho nevěstou, máme se stát – spolu s druhými – ochotnou a vnímavou manželkou. A Ježíš se nežení pro reprezentaci (s námi zatím moc parády nenadělá).
Jsme tu pro práci – to je pro nás čest. A protože nepracujeme sami (copak bychom sami zmohli?) – jsme tu pro spolupráci. (Držíme se s druhými za ruce.) Jsme tu jeden pro druhého a s druhými pro druhé. 

Večeře Páně je hostinou hříšníků. Zván je každý! Jen by si strašně uškodil ten, kdo by přišel bez „svatebního roucha“, kdo by nerozhodl přijmout Ježíšova pravidla k soužití, kdo by nenarovnával své vztahy s druhými a neměnil svůj dosavadní život. 

Kdo ví, na jakou slavnost byl pozván,
kdo nepřeslechl, že se máme stát manželkou Velikého krále,
kdo ví, jakou láskou miluje Manžel svou milovanou manželku,
kdo ví, že manželé mají být „jedno tělo a jedna duše“,
– ten prosí Ducha, aby jej proměnil s druhými (kterým podává obě ruce) na nové Ježíšovo tělo, vydávající se (s Ježíšem – hlavou) na záchranu dnešního světa.

Kdo tomu rozumí, je nadšen, že Ježíš dokáže spojit i ty, kteří se dříve spolu nenáviděli. 
Kdo tomu rozumí, rád se na slavení svatby připraví (vykoupe se, navoní a oblékne si darované „svatební šaty“ – na kterých bohatý ženich nešetřil).

„Podle toho všichni poznají, že jste moji učedníci, budete-li mít lásku jedni k druhým.“ (J 13:35)
Kdo učiní to, co se sluší a patří k slavení svatby – odchází lehkým a radostným krokem.
	Slavnost Narození Jana Ponořovatele

	2007
Slavnost Narození Jana Křtitele       Iz 49:1-6       Sk 13:22-26       Lk 1:57-66. 80       24. června 2007

Co nám „narozeniny“ Janovy sdělují? Po vrcholných slavnostech liturgického roku?
Jana máme spíše spojeného s Adventem.
Jenže Jan není odbytou postavou. Ježíš jej cení (pro nás) překvapivě vysoko. Už jen nad tím bychom měli zpozornět. My jsme tak zaměřeni dopředu, tíhneme po nových věcech, objevech, technologiích, že šmahem podceňujeme minulost.
V našem chápání se Janovo působení jakoby smrsklo na ukázání Mesiáše a výzvu k obrácení – kterou často chápeme jako pouhý úvod k tehdejšímu vystoupení Ježíše.
Čím jsem starší, tím víc vidím jak obrácení, ke kterému Jan vyzývá (a Ježíš je potvrzuje) je základním a nutným celoživotním postojem. Nedá se odbýt jednorázovou akcí, má být stálým procesem.

Jan měl vynikající rodiče, kteří mu dali mu výbornou výchovu. (Nenechme se zmást tím, že jeho otec složil „maturitní zkoušku až na podruhé“, o tři čtvrtě roku později. Kéž bychom byli tak „špatní“ jako Zachariáš.)
Jan rodiče přerostl, „vystudoval s červeným diplomem“. „Amen, pravím vám, mezi těmi, kdo se narodili z ženy, nevystoupil nikdo větší, než Jan Křtitel“ (Mt 11:11)

Zachariáše zpráva od anděla zaskočila. Celý život čekal potomka, ale nakonec svou naději pohřbil, myslel si, že se modlil marně (neplodnost byla tenkráte navíc hanbou). Zachariáš se lekl anděla, ale ve věci potomka byl s andělem rychle hotový. Převedeno do dnešní řeči, ironicky odsekl: „Hele, s tím jste měli přijít dříve. Teď, když jsem tak starý, by si myslela, že jsem starý blázen. Dej mi pokoj.“
Anděl na to: „Abys věděl, že s Božím slovem nejsou žádné žerty, budeš němý.“
Zachariáš vyšel z chrámu a lidé se divili, že nemůže mluvit. Manželce mohl něco sdělit pouze, když to napsal. 
Zachariáš se při setkání s andělem zachoval jinak než Marie. Ta požadovala po poslovi legitimaci (o tom jsme už mluvili). Zachariáš to nepožadoval, ale naopak ve své rezignaci vůči Bohu byl už dost rozjetý. Přestal věřit v možnosti Boží a zájem Boha o člověka.

Jakpak asi staré manželé ovlivnil pobyt Marie v jejich domě? 
Při narození syna bylo dohadování okolo jména, Alžběta trvala na Janovi a Zachariáš to napsáním na tabulku potvrdil.
Pak mohl mluvit a vyprávět, jak to bylo v chrámu.

Postava Jana je nesmírně důležitá. Víme, že Ježíš odmítl, aby se Jan stal jeho učedníkem: „Jane, ty mne ponoř“.
Jan nekřtil, ale ponořoval, není Křtitel, ale Ponořovatel, Baptista. (Viz Poznámky k 2. neděli adventní 2006.)
V dnešním druhém čtení je také ta matoucí nepřesnost: „Jan hlásal všemu izraelskému lidu křest obrácení“. Správně je: „Jan hlásal všemu izraelskému lidu ponoření do obrácení“. (Při ponoření nastává obklopení kolem dokola.)

Jan hlásal: „Vyrovnejte cestu Pánu, učiňte ji přímou“, atd.
Hlásal obrácení. Obraťte směr, obraťte se k Hospodinu. Změňte smýšlení.
Bez tohoto poznání, že se sami míjíme s Bohem, je totiž setkání s Bohem hrozným nárazem (viz střet židů, kteří Ježíše nesnesli).

Malachiášova slova jsou cennou radou, která stále platí: „Hle, posílám svého posla, aby připravil přede mnou cestu. I vstoupí nenadále do svého chrámu Pán, kterého hledáte, posel smlouvy, po němž toužíte. Opravdu přijde, praví Hospodin zástupů.
Kdo však snese den jeho příchodu? Kdo obstojí, až se on ukáže? Bude jako oheň taviče, jako louh těch, kdo bělí plátno. Tavič usedne a pročistí stříbro, pročistí syny Léviho a přetaví je jako zlato a stříbro.“ (Mal 3:1-3) Do každého z nás (do chrámu) přece touží Ježíš vstoupit a s Otcem v nás přebývat. 

Ježíš potřeboval, aby Jan lidem i nadále vysvětloval důležitost „obrácení“. Proto Jana požádal, aby pokračoval ve své „přípravce“ před vyučování Ježíšovým. (Kvůli tomu se Jan nemohl účastnit Ježíšova vyučování, nemohl se stát Ježíšovým učedníkem, ač po tom velice toužil a byl by učedníkem vynikajícím nad jiné.)

„Obracení“ je podstatně důležité pro každého. Pro lidi, kteří od Boha odešli, ale i pro „věřící“ – my se rádi stále stáčíme stranou, z cesty k Bohu; aniž si to uvědomujeme.
Jan mluvil jednak k hříšníkům, kteří Boha opustili (velcí hříšníci, kolaboranti, žoldnéři, nevěstky), ale i k „zbožným“ lidem, kteří byli přesvědčeni, že jsou Bohu blízko.
Výraz „obracet se“ je výstižnější než vracet se.
Všichni se stále potřebujeme obracet k Bohu.
Na lodi se každý den opravoval kurz, správný směr (dnes mají zřejmě už dokonalejší automatickou navigaci, musím se přeptat).
Mylně se často domníváme, že jsme docela v pořádku (až na naše hříchy), myslíme si, že se k Bohu přibližujeme, myslíme si, že víme, kde a jak se s Bohem setkat.
Po pročtení evangelií, po poznání, jak Ježíš dopadl a dopadá mezi svými (neřekl jsem mezi Židy), bychom měli být obezřetnější.

Abychom vyšli z vyučování, které máme probrané, uvedu příklad, který jsme si už promysleli.
Nedávno jsme si znovu připomněli, jak i sv. Petr dlouhou dobu po Seslání Ducha svatého odporoval Ježíši. „Vstaň, Petře, zabíjej a jez!“
Petr odpověděl: „To ne, Pane! Ještě nikdy jsem nejedl nic, co poskvrňuje a znečišťuje.“
Ale hlas se ozval znovu: „Co Bůh prohlásil za čisté, nepokládej za nečisté.“
To se opakovalo třikrát. (Sk 10:13-16)
(Biřmování není konečná akce Ducha, v dalších letech zřejmě Petr získal ještě další obdarovaní Ducha svatého, ale vůbec nečekal, že by mohl Ježíši odporovat. Napadlo by vás to? Předpokládali byste to u svatého apoštola a prvního papeže?
Jenže, stalo-li se to Petrovi – tak mně se nemůže stát, že odporuji Bohu? 

Jan stále volá k přípravě volné cesty Božímu slovu v nás. K návratu k Bohu, k obracení se Bohu čelem.
Tak jako se každý nový překlad Bible pořizuje z původních textů (hebrejských a řeckých), tak se má každý jednotlivec a každá generace křesťanů v církvi neustále obracet ke Kristu (on je jediný Učitel a Mistr.) Je například zavádějící lpět na předešlých dobových vyjádřeních a zvycích. Vracejme se k prameni, tam je voda nejčistší.

Poznámka pro chlapy:
Před druhou světovou válkou spoléhali křesťané, židé a ostatní evropané na humanismus, demokracii, technický rozvoj a vědění („Ve vědění je naše spasení“, hlásaly nápisy na některých školách.) Většina obyvatelstva byla pokřtěná, ale „musely“ přijít hrůzy druhé světové války,  aby se ukázala nedostatečnost a povrchnost tehdejších křesťanů a aby se zjevilo, že humanismus a demokracie nepodrží slušné lidi proti zlu lidskému i nelidskému. 
Nikdo z nich si ani nepřipustil, že by se mohlo něco podobného v osvícené Evropské kultuře přihodit.

Křesťané se ale po válce neobrátili k Bohu podle Předchůdce Páně.
A neukázali cestu ostatním. Pominuli i Ježíšova slova: „Nebude-li vaše spravedlnost (vůči Bohu!!) o mnoho přesahovat spravedlnost zákoníků a farizeů, jistě nevejdete do království nebeského.“ (Mt 5:20) Nenaslouchali jim.

Nedošlo k „obrácení“ podle Bible (jako třeba po návratu Izraelitů z babylonského otroctví).
Evropští křesťané ani nerozpoznali příčinu válečné tragédie, natož aby přiznali svou chybu.
Nedošlo k církevnímu sněmu o této otázce nebo k rokování o příčinách krize.
Počítali jsme své mučedníky, aby dopředu vystoupilo utrpení křesťanů. (To vždy příliš rychle a povrchně prohlašujeme za zásluhy. Lacině si hrajeme si na Krista na kříži a „vykupujeme“ svět. Mimochodem: válka neskončila díky utrpení koncentráčníků, ale obětavostí bojovníků.)

Neuvědomili jsme si povrchnost našeho křesťanství, svůj antisemitismus nebo přinejmenším svou zbabělost a lhostejnost. Snažili jsme se zachránit vlastní kůži a kůže druhých nás – na rozdíl od Ježíše – nezajímala. To je pochopitelně lidské, ale ne křesťanské.
Evropa si myslela, že nacionální socialismus a komunismus byly jen jakýmsi vykolejením a nepřiznala si, že to byla dítka humanismu.

Nestačíme na život jen se svými lidskými silami.
Ani křesťané se po válce neobrátili k Bohu podle biblického receptu, jen dále chodili stejným způsobem do kostela a stejným způsobem se dál modlili.
A na kus Evropy přišla metla komunismu.
(Byl jsem překvapen, že Židé, kteří získali v koncentráku vytříbený „čuch“ na lidi, skočili komunistům na špek. Opatrně jsem se několika z nich ptal. Přiznali: „Po té hrůze … a po otřesu z návratu (v jejich bytech často bydleli jiní … a kdyby se jen nevraživě dívali na koncentráčnické navrátilce …), jsme chtěli věřit komunismu, velice jsme si přáli, aby existoval nějaký ráj. Prokoukli jsme až při tažení komunistů „proti sionismu“.)

Židé dostali po válce stát v Izraeli. Byli časem blízko pokojnému soužití s Araby, ale teď se míru vzdalují. I oni potřebují obrácení. Obrácení alespoň podle Ezdráše a Nehemiáše. Pak podle Malachiáše a následně podle Předchůdce Páně. Na druhých vidíme chyby lehčeji.

Ale ani my nechceme vidět krizi společnosti (a církví).
Demokracie je těžkopádná, nedokonalá (většina nemusí mít pravdu) a dlouhodobě nefungující. Prostor spravovaný muži nefunguje – bezpečnost, právní jistota, obrana proti zlu, ochrana postižených, obětí a slabých, nefunguje ale ani otcovství a chlapi v manželství).
(Ženský svět funguje o něco lépe – rozpadne-li se rodina, žena se postará …)

Společnost se nechává bavit a mnoho lidi i živit. Důležité jsou peníze, sláva a moc. V mediích je v největší míře předváděna „zábava“, „úspěch“, bohatství, loterie a reklamy.
O krizi, natož o hledání cesty k uzdravení už vůbec není řeč.

Ani církve nemluví o obrácení. Vybízí jen k modlitbám, k dodržování morálky.

Jsme například přesvědčení, že rozumíme Bohu a tomu, co si od nás Bůh přeje.
(Například kolik lidí si myslí, že modlitba a návštěva kostela je záslužná před Bohem. Přitom si nikdo nemyslí, že by děti měly zásluhu za to, když doma jedí nebo když jim rodiče něco vysvětlují.)

Předchůdce Páně nám ukazuje jak máme v sobě připravit cestu Bohu k nám, aby se k nám mohl vůbec dostat.
10. neděle v mezidobí

	2016
10. neděle v mezidobí       1 Kr 17:17-24       Gal 1:11-19       Lk 7:11-17       5. června 2016

Jsme rádi, že rozumíme řeči znamení (zázraků). 

Co z dnešních textů pro sebe vytěžíme?

Nejde v nich jen o naše tělesné zdraví a život „pozemský“. 
Pomohl by Ježíš i nám? Co je k tomu zapotřebí z naší strany?

Vdova ze Sarepty je výjimečná, vzácná žena. Rozpoznala (už dříve) proroka, přesto, že byl jiné víry, jiného náboženství a poskytla úkryt židovi na útěku pronásledovanému králem.
(O ženě z Naimi nic nevíme, ale důvody Ježíšovy pomoci nacházet můžeme ...)

Ježíš na velikost Eliáše vícekrát upozorňuje. 

Ježíš většinou chtěl, aby za ním nemocní přišli s prosbou o pomoc.
Většina těch, kteří Ježíše poprosili, byli uzdraveni.
Proč některé lidi Ježíš neuzdravil?
Kdo nehledá na tuto závažnou otázku odpověď, ať se nediví, že jeho děti přestanou mít o Boha zájem …

Kdo z nás si nevšiml, jak mu maminka dávala přednost?
Třeba sama mnoho let chodila v jednom kabátě a nám přála víc než sobě.
Nepochybovali jsme o její lásce, obětavosti a přejícnosti.
Mnoho rodičů žije pro své děti. Rádi.
Co dělá nejraději lékař? Uzdravuje!
Dobře známe Ježíšovo: „Kdo z vás rodičů by dal dětem kámen, když vás prosí o chleba? Ukažte mi rodiče, který by děcku řekl: `Tady máš k obědu úhoře a dal by mu zmiji?´ Jestliže tedy vy, ač jste zlí, umíte svým dětem dávat dobré dary, tím spíše váš Otec v nebesích dá dobré těm, kdo ho prosí!“ (srov. Mt 7:9-11)
Říkáme: „Pán Ježíš za nás z lásky umřel na kříži, uzdravil, vzkřísil ty a ty lidi.“

Onemocní-li naše dítě, modlíme se o pomoc – a přesto někdy dítě zemře!
Pak si, klademe palčivou otázku: „Kde je Ježíšova slitovnost?“ 
Slyšíme, že nás má Bůh rád víc než naši rodiče, ale když nás postihne trápení, jsme zaskočení.
Odpověď: „To je tajemství“, nám nepomůže. 

Jak to, že Bůh, který nás má všechny rád, na nás dopouští trápení?
Jak to, že Ježíš v jednom pohřebním průvodu vzkřísí mrtvého chlapce, a jiné dítě neuzdraví?

Vytvořil Bůh nedokonalý svět nebo si utrpení nějakým způsobem zaviňujeme? Ne přímo, nemusí to být hříchem.
Potřebujeme brát evangelium vážně a učit se s ním pracovat jako s každým jiným vyučováním.

Od Eliáše se můžeme mnoho naučit. Například vícekrát „bojoval“ – ne s Hospodinem – ale o vlastní porozumění Bohu. Soucit ho táhl k usilovnému hledání jak pomoci mamince a dítěti.
(Eliáš je „bojovníkem“ jako Abrahám, Jákob, Mojžíš …).
Nepřemlouval Boha, zkoušel – jako spolupracovník Boha – co může udělat sám, aby se naučil něčemu novému.

Bylo by škoda strnout na úrovni pohanské modlitby a chrlit množství Otčenášků.
Říkáme: „Ježíš pro nás zemřel na kříži.“

Mnoho lidí si představuje, že Ježíš zemřel na kříži proto, aby na nás nedopadla Adamova vina. Místo hledání svých vin nespravedlivě obviňujeme chudáka Adama, že nám pokazil svět.
Je důležité se ptát: „Potřebuje Bůh utrpení?“ 

Věřím-li, že mě má Ježíš rád a nemá zájem na mém utrpení, pak se budu ptát, proč nás utrpení potkává. Má Bůh nějaký důvod k tomu, že naše utrpení dopouští?

Bůh nabídl Izraelitům bohatou péči. (Mimo jiné: „Nebudou vás sužovat morové rány“, a vybavil je předhygienickými přepisy. Křesťané ovšem měli „starozákonní přikázání“ za zbytečná.
Při morových ranách se pak postili, bičovali se a prosili: „Pane Bože ochraň nás“, místo toho, aby z úcty k Bohu jednali podle přikázání (které Ježíš potvrdil jako životně důležitou boží moudrost). 

Máme povinnost zjišťovat, zda Bůh nedodržuje své přísliby nebo zda je chyba u nás.
V druhém případě máme hledat příčiny a odstranit je.
Jestli je chyba na straně Boha, máme povinnost to lidem sdělit.

Kdyby se rodiče starali, a děti by nedbaly jejich péče a někde hynuly ve špatné společnosti (příklady nemusím uvádět), naříkali bychom, že jsou děti nemilosrdní vůči rodičům.
Kdy se smilujeme nad Ježíšem a budeme brát jeho slova a péči vážně?

Zatím často lenošně a slepě chodíme okolo různých cenných(!) míst v evangeliu.

Netvrdím, že to sám umím. Ale hledám tímto směrem. Nepomlouvám Boha, že utrpení je pro nás záhadou, kterou nám Bůh zatajil, a že je mu naše utrpení milé.

Ježíš je stále tentýž, je ochoten pro nás jít třeba znovu na kříž – kdyby to bylo třeba.
Ježíšovi bylo líto maminky z města Naim, která plakala na smrtí svého dítěte a je mu stejně líto každé maminky, která má trápení …

Ale také čteme, že Ježíš některé lidi neuzdravil, i když ho prosili o pomoc. Kdybychom si nedali práci s pochopením této bolestivé věci, budeme lajdáci.
(Vícekrát jsme si to říkali při čtení o uzdravení ochrnutého u rybníku Bethesda J 5:1-18).

Lidé nám mizí z kostelů (někteří preláti to popírají, na církevních parádách se opájejí účastí pár tisíc lidí), děti nebaví náboženství (vinou rodičů a nás, duchovních), mimo jiné i proto, že v kostele slyší, jak je třeba přidávat další množství modliteb – aby Bůh opravil náš svět – a přitom se nic nehýbe. 

Eliáš byl výtečným učedníkem Hospodinovým.
Ježíš potvrzuje, že Eliáš, Mojžíš, Jan Baptista a Ježíšova matka jsou většími světci než apoštolové!!
Nenarodili se jako světci, naučili se, jak člověk může porozumět Bohu.
Modlitba pro ně byla nasloucháním Bohu, rozhovorem, konzultací k tomu, aby mohli s Bohem pracovat podle jeho představ.
Modlitba nenahrazuje práci rodičů, učitelů a lékařů.
„Světského“ vzdělání si vážíme a dětem se snažíme ke vzdělání dopomoci. (Zaostalí lidé si mysleli, že není nutné posílat děti do škol.)

Bůh nám nabízí vzdělání a pomoc nejen pro život pozemský, ale dokonce pro věčnost!

	2013
10. neděle v mezidobí       1 Kr 17:17-24       Gal 1:11-19       Lk 7:11-17       9. června 2013

Co to znamená zemřít?
Setkám se s Kristem, nebo jej minu? 

Řada pohanských náboženství si myslí, že v sobě máme něco nesmrtelného, že jsme součástí božstva, že jsme vlastně bohové. Písmo říká, že nám Bůh chce po smrti darovat další životní prostor, ale že věčný život není automatický.
Esoterika nezná hřích, „vše je dobře“. (Osvětimí se esoterici nezabývají.)

Událost vzkříšení syna vdovy ze Sarepty i naimského chlapce je krásná a dojemná. 
Oběma matkám přejeme šťastný konec. Ale koho z nás, nejen na pohřbu, nenapadne toužebné přání: kdyby se Ježíš zachoval stejně i v „tomto“ – našem případu …?
Naladil nás Ježíš k očekávání zázraku a pak se zdráhá?

Je Ježíš stále tentýž nebo už je méně citlivý?
Jako mu bylo líto vdovy z Naimi, tak je mu líto každé maminky, které umírá dítě, každého tatínka, každého dítěte, které zůstává sirotkem.
Proč tedy smrt kosí lidi a děti bez překážky? Je Ježíši z nebe k nám daleko?

Ježíš nám dává najevo, že si velice přeje, abychom se měli dobře. Nepřeje si utrpení člověka ani jakoukoliv nouzi.
To my se buď snažíme věřit v zázrak – nebo když se zázrak nepodaří, prohlásíme: „Bůh po mně asi chce nést můj kříž“.
(Ti první doporučují: „Je třeba silně věřit v zázrak – jinak se zázrak nepovede.“ A hned se ohání citátem: „Všechno je možné tomu, kdo věří.“ (Mk 9:23) – aniž Ježíšovým slovům rozumí.
Ti druzí se ve své duševní lenosti zabydleli v utrpení a kdeco obětují, jen aby sebou nemuseli hnout – nemají rádi pohyb Ducha božího.)

Ježíš neskrblil, pomohl mnoha lidem. Ale kolik lidí řeklo: „Ten člověk přichází od Boha, Ježíši, co si od nás Bůh přeje, můžeš překouknout můj život? Co mohu dělat lépe? 
Ježíši, myslíš si, že máme dobře uspořádanou „synagogu“ (církev)?

Je dobře si v evangeliích všímat, kolik uzdravených se asi stalo Ježíšovými učedníky. Při uzdravení deseti malomocných to byl jen jeden z nich.

Máme Bohu za zlé, že je ve světě a v našem životě zlo.
Zapomínáme, že svět byl stvořen dobře, že jsme byli stvořeni k Božímu obrazu a že nám Bůh k tomu požehnal. Naše svoboda má svůj program, jenže my jsme boží program opustili. Nechali jsme se svést a prohlásili jsme, že budeme sami bohové, budeme sami rozhodovat, co je dobré a zlé. (Vzpomeňme na čtyři typy hříchu (3.-11. kap. Gn). Proto náš svět tak vypadá.

Bůh nám zůstal věrný, nabízí nám pomoc.
Ježíš si nepřišel otevřít kliniku univerzálního lékařství, přišel uzdravit naše srdce, z kterého vychází vše, co ničí život a svět. 
Kolik uzdravených dalo přednost Ježíšovu učení před tím, co je učili rabíni v náboženství a v kostele. 

Na druhých vidíme chyby snadněji – jak to, že židé – a uzdravení tím více – nepovstali a neřekli: „Nazaretský rabi je největší učitel, jděme za ním. Já jdu za ním, přináší uzdravení, má slova života věčného“. Tak to řekl Petr a držel se Ježíše, i když ho Ježíš někdy káral. 

Uzdraveným šlo o zdraví. Byli nadšení Ježíšem, říkali: „Ježíš je asi poslem božím, přicházejícím před Mesiášem“ a později už říkali: „Možná je Mesiášem“.
„Představ si, že mě Nazaretský uzdravil. Běž za ním také. Ani za to nic nebere.“
Nepřemýšleli o Ježíšových slovech. („Opravte si své názory, přečtěte si pořádně Mojžíše a proroky a uvidíte, kudy vede cesta k Bohu. Poznáte, kam vás vedou rabíni, světci a vaše tradice.
Nakolik jste ustrnuli v značně zkreslených a dětských představách.“)

I dnes mnoho lidí říká: „Hlavně to zdravíčko, vše ostatní si obstaráme“.
I dnes mnoho lidí zůstalo trčet v tom, co se naučili o Bohu z dětství. Bylo by stačilo, kdyby pár lidí řeklo Pilátovi: „Ježíš je pouze náboženský reformátor“.
Vždyť Pilát chtěl Ježíše osvobodit a je pravděpodobné, že by Pilát Ježíše propustil. A vedení církve by si netrouflo postavit se proti mínění lidí.
Jenže zbožný lid byl primitivní a nemyslící, proto s ním mohli velekněží manipulovat.

Když pár lidí začalo o Ježíšovi prohlašovat, že je zatčen, že na Velikonoce nepřijde a dávat to jako důkaz, že není poslem Božím, lidé rychle otočili a na hierarchii si netroufli.
Otočili se i uzdravení, i jejich nejbližší.
Možná, že z upřímného srdce děkovali nějakému farizeovi, že jim „otevřel“ oči.
Tak to chodí.

Když to čteme nebo posloucháme, máme židy za darebáky. Jenže Ježíšovo ukřižování se týká každého národa a každého z nás. Nejsme o nic lepší než židé. Kolik z nás se zamýšlí pořádně nad evangeliem a podle něj si přestaví svůj život?
Jen tak lehce evangelium šimráme.
Bohu vytýkáme, že neuzdravuje. Kdo z nás se alespoň cítí provinile, že neuzdravujeme jako Eliáš, Elíša nebo Ježíšovi učedníci. Jestli oni křísili mrtvé, proč ne my?
Protože bychom museli přiznat, že jsme pod míru – od kostelníka až po biskupa.
Raději pomlouváme Boha a vykládáme lidem o prospěšnosti a nezbytnosti utrpení.

V úryvku evangelia, nad kterým uvažujeme, čteme po vzkříšení chlapce: „Všech se zmocnila bázeň, velebili Boha a říkali: „Veliký prorok povstal mezi námi, Bůh navštívil svůj lid“.“
Ale koncem Ježíšova života už měli lidé jiný názor.

Ježíš nás přišel zachránit, nejen uzdravit a prodloužit nám pobyt na zemi.
Stálo ho to život. Ale to pro nás mnoho neznamená, „elegantně“ se z toho vymluvíme: „To si přál Bůh, aby nám mohl odpustit, to víte, spravedlnost je spravedlnost. Někdo musel odčinit naše hříchy. Ach jak je k nám Bůh nesmírně milostivý.“
Ježíše falešně litujeme jako Jeruzalémské ženy na křížové cestě, ale v podstatě jsme rádi, že Ježíš za nás vyřešil naše dluhy.
Tak jako netrneme při obětování Izáka, tak netrneme nad Ježíšem (však to nakonec dobře dopadlo).
Nenecháme se vyburcovat ani prolitou krví, mlčíme ke zlu v době, kdy je ještě možné zlo v začátcích zastavit. 

Nejsme stateční a obětaví, navzájem se ohlupujeme: „To nebude tak horké …“
I naše slavné autority – které přijaly svůj úřad s tvrzením, že budou hájit svobodu a spravedlnost – podávají ruku lumpům a svou nevěru prohlašují za diplomacii. (Jde jim o moc, slávu a peníze.)
Který profesor a který biskup se přidal v „hilsneriádě“ k profesoru Masarykovi?

Naše děti poprvé přijaly pozvání k Ježíšově hostině. Říkali jsme si s nimi, že není snadné dát druhému některé věci, hračky nebo dobré jídlo … Své blízké bychom nikdy nedali.
Vyprávěl jsem jim, jak jedna teta přišla do rodiny s deseti dětmi a prosila rodiče, aby jí jedno dítě dali, protože sama děti nemohla mít. Mně to vyprávěla paní, kterou jako dítě ta teta chtěla. Vyprávěla, jak se bála, aby jí rodiče tetě nedali.

Upozorňujme děti na ty lidi, kteří nás mají rádi a nám dávají přednost před sebou. 
Jsou naším největším bohatstvím.
Pomáhejme dětem také objevovat – na konkrétních každodenních věcech, jak o nás Bůh pečuje a že Ježíš patří mezi naše nejobětavější přátele.

Otec neposlal Syna, to Syn se nabídl a Otec dovolil.
Některé matky dovolily i svým posledním synům jít do války – pro svobodu, a doufaly, že syn přežije.

Společný zpěv, společná modlitba, společné stolování, nás spojuje, vytváří pouta přátelství.
Naši rodiče nás mnohokráte hostili a sloužili nám, proto jsme schopni jim důvěřovat.
Pomáhejme dětem objevovat pozornosti od Boha, aby viděly, jak jsou bohatí.
	11. neděle v mezidobí

	2016
11. neděle v mezidobí       2 Sam 12:7-13       Gal 2:16-21       Lk 7:36-8:3       12. června 2016

Litovali jsme děti, které nebavilo chodit do školy. Někdo chodí do kostela z povinnosti, jiný se těší, co nového objeví a co prožije krásného.

Kdyby si někdo k prvnímu čtení doma nepřipomněl Davidův příběh, dnešní úryvek prvního čtení by mu mnoho neřekl (vidíme-li z filmu jen poslední scénu, kolik toho můžeme pochopit). 

Jak to, že tak duchovní osobnost jako David, mohl v takové míře selhat?

O tělesné zdraví umíme pečovat. Dáváme pozor na klíšťata, hlídáme si mateřská znamínka, podezřelé bulky na těle, abychom se vyvarovali rakoviny, chodíme na preventivní prohlídky …
K celostnímu zdraví také patří dobré vztahy s lidmi i Bohem. O prevenci a péči o ně mluví Písmo.

Příběh o farizeu Šimonovi nás může naučit něčemu velice důležitému.

Jen co Ježíš začal vyučovat „náboženství“, začalo se o něm mluvit. Někteří z něj byli nadšení: skvělý učitel, kazatel, prorok, Mesiáš? …
Jiní: je to blázen, pyšný člověk, bourá naši svatou víru, alkoholik, děvkař…

Šimon, horlivý a zbožný farizeus, si také Ježíše zařadil mezi pochybné kazatele. Pozval ho do společnosti zbožných, aby jej „nachytal na hruškách“.
(Dětem, prosím, vyprávějte podrobně podrobnosti této události) 

Ježíš nás zná, ví, co si myslíme. „Šimone, rád bych ti něco řekl.“
„Čekáme na tvé slovo, Mistře.“
„Jeden věřitel měl dva dlužníky …“
Šimon v duchu zajásal: „Věděl jsem, že je Nazaretský primitivní, ale že z něj vypadne něco tak hloupého a jednoduchého jsem nečekal.“ Možná teatrálně pronesl svou odpověď.

„Ta žena mě vynahrazuje, cos mi zůstal dlužen,“ ocenil Ježíš změnu smýšlení veřejné hříšnice. (Kdyby Šimon přiznal svou chybu, pochválil by Ježíš i jeho.)

Šimon od Ježíše nic nečekal.
Můžeme být nebezpečné neprokouknout darebáka (dějiny nám ukazují, kolikrát jsme skočili na lep podvodným politikům nebo jiným podvodníkům), je škoda minout se s osobností.

Ježíš nás učí, jak s námi manipulují naše sympatie nebo nesympatie. 

V péči o tělesné zdraví nepodceňujeme ani malou bulku, víme, že čím dříve se nemoc podchytne, tím větší je šance na uzdravení.
Nesnadno se svých nesympatií vzdáváme, často je pokládáme za svůj poklad. Pro péči o duševní a duchovní zdraví nám Ježíš radí: „Jestliže tě tvé (zlé) oko svádí k hříchu, vyrvi je a odhoď pryč; lépe je pro tebe, vejdeš-li do života jednooký, než abys byl s oběma očima uvržen do ohnivého pekla.“ (Mt 18:9)

Uznal Šimon svou chybu? 
(Kde asi stál po Ježíšově ukřižování?)
Asi neměl tolik hříchů, co ta žena, ale žil určitou spokojeností, že je lepší než druzí. V evangeliích se tento typ objevuje vícekrát.
(Už víme, že se nemáme poměřovat s lidmi, kteří měli třeba horší výchozí podmínky.)

Hřích nám ukazuje, co neumíme, co jsme zanedbali. Králi Davidovi jeho strašné selhání ukázalo zanedbaný vztah s Hospodinem. Ukřižování nastavilo zrcadlo falešné a jedovaté zbožnosti sympatickému Izraeli (i Bohu je Izrael sympatický). Šoa nás – pokřtěné Evropany – usvědčilo nejen z našich hříchů ...
Justiční vražda Milady Horákové, zvěrstva na Sudetských Němcích usvědčila náš národ (nám i Bohu sympatický) ze zbabělosti a nenávisti.

Šimon od setkání s Ježíšem nic objevného nečekal.
Co si ze setkání s Ježíšem odnesli ostatní hosté?
(Sami u sebe začali říkat: „Kdo je to, že i hříchy odpouští?“ Co myslíte, říkali to se sympatiemi nebo pohoršeně?)

Co my čekáme od setkání s Ježíšem?
(Kdybychom čekali velké obdarování z bohoslužby, asi bychom se na ni i víc připravovali a vraceli se k němu).

Nepopíráme svou hříšnost, umiňujeme si „více nehřešit“, ale nehledáme příčiny našich selhání, zanedbáváme své vztahy. 

Král David ukradl cizí ženu. Jak to, že mnoho lidí dnes ukradne cizí ženu anebo manžela?
A ukradne sám sebe svému manželovi/manželce?
Kde to začíná?
Co zanedbáváme?
Na co zapomínáme?
(Například většinou přehlížíme, jak mnoho dnešních dětí velice trpí rozvodem rodičů. Jejich kamarádi a spolužáci se strachují, jestli se nerozpadne také jejich rodina. Je třeba s dětmi o jejich obavách a úzkostech mluvit!) 

Král David se dopustil řady zločinů. Protože se obrátil, pokládáme jej za svatého krále Izraele.

Žena z evangelia byla velice povzbuzena a potěšena.
Ježíš je připraven naše vztahy a naše slabé křesťanství posílit.

Jaké bohatství získáme z dnešních čtení a ze svatební hostiny Ježíšovy?

	2013
11. neděle v mezidobí       2 Sam 12:7-10. 13       Gal 2:16. 19-21       Lk 7:36-8:3       16. června 2013

(Poznámky pod čarou uvádím vždy pro opakování látky nebo pro nepokročilé.)

Budu mluvit o slušných lidech:
Setkání provinilce se svou vinou není snadné.
Setkání provinilce se svou obětí není snadné.
Setkání hříšníka se spravedlivým není snadné.
Setkání hříšníka se Spravedlivým teprve není snadné.
Co nám Spravedlivý řekne? Co jiného než vynést soud.
Bůh je ale natolik suverénní (není zákoník), že nad tím, kdo hledá spravedlnost, může vyřknout omilostnění. Může se ujmout našeho provinění, ukřivděného i viníka. Jeho možnosti přesahují naše možnosti.

Hřích je pojem používaný židy a křesťany. Zbožní pohané jsou přesvědčeni, že za zlo přichází neúprosně trest. Svévolníci se neohlížejí napravo ani nalevo, nebrání se zlu.
První čtení a evangelium nám opět připomíná, že jakýkoliv hřích může být odpuštěn, kaje-li se viník. 

Kdo si prošel vyučovací „starozákonní lekce“ o vině a odpuštění, ví, jaký je rozdíl mezi postojem provinilého Kaina, Jidáše, krále Saula a mezi lítostí Davida nebo ženy z dnešního úryvku evangelia. 

Vyučovací lekce o hříchu a jeho dalších následcích jsou geniálně popsány ve 3.-11. kap. Geneze.
Kdo je zná, pochopí větu: „Davide, již nikdy se nevzdálí meč od tvého domu“.
Pokročilým připomenu Lámechovo zpupné prohlášení. 

Hřích někde začíná, máme rozpoznávat už jeho první příznaky.
Víme o nebezpečí chřipky nebo klíšťat, nepodceňujeme je a necháváme se očkovat.
Zamilovanost někde začíná; už první opilost ukazuje, co ohrožuje naši vládu nad sebou. 

Naším heslem není: „Nevaž se a odvaž se“. Stavíme se proti zlu, víme, že jeho virus se v nás znovu a znovu objevuje.
Opar je nepříjemný, rakovina je nebezpečná smrtelně. Nikdo ji nepodceňujeme a nekurýrujeme si ji sami.
Kupodivu ale společnost nevidí jiná veliká nebezpečí. Neděsíme se chlastu ani manželských nevěr krále Václava IV, ani současných vládců, neděsíme se následků našich vážných selhání na našich dětech.

Král David mohl zůstat králem a je pro nás svatým (kajícím se) králem Izraele díky odpuštění Hospodina. Ale „meč se nevzdálí z jeho domu“ – David dal dětem velice špatný příklad. Následky zla „otců“ často bují ve svedených. Následky selhání autorit působí nedozírné škody.
(Opilec lže sobě i druhým, tvrdí, že má své pití ve svých rukách a že pití neškodí, schovává láhve alkoholu před druhými … Národ, který toleruje presidentovi opilství a prolhanost má spoluvinu na špatném náhledu nových generací. Paní, která žije ve třetím manželství, řekla: „Moje dcera je pitomá, rozvádí se“. Nesoudím je. Obě jsou mimo jiné špičkové lékařky, jen uvádím podivnou logiku.)

Kdo se zamýšlí nad Ježíšovým varováním o svedení nejslabších? 

O scéně na návštěvě Ježíše u zbožného člověka jsme podrobně mluvili.

Někteří lidé pokládají za ctnost, že trpí nechutenstvím a povyšují se nad ty druhé. 
(„Jak mohou někomu chutnat houby?“ „Co ti chlapi na sexu mají, já jdu raději do kostela!“?)
Jiní jsou postiženi deprivací. Trápí sebe i druhé. 

Pochopení Ježíšovy věty k hříšné ženě: „Tvá víra tě zachránila“, stojí za námahu.
Uvěřit v Ježíše předpokládá obrácení a změnu smýšlení. 
Spasen, zachráněn ze zla (které nás stále ohrožuje i z vnitřku) je ten, kdo přijme Ježíše za svého Učitele, Mistra, Lékaře, kdo se stane jeho učedníkem, kdo dá Ježíši za pravdu svým životem, přijme jeho životný styl – jen tak dojde do náruče Otce. (Nestačí věřit, že Ježíš zadostiučinil za naše hříchy. Někteří z amnestovaných znovu páchají kriminalitu.)

Boží spravedlnost je jiná než naše. Bůh je pevný i milosrdný.
Odpuštění je vysvobozením pro obě strany, pro pachatele i pro oběť. Víme, jak bezmocná je světská spravedlnost. Bůh se ujímá postiženého a kaje-li se pachatel, ujímá se i jeho.
Viník svou prosbou o odpuštění začíná napravovat poškozenou čest postiženého. 
Viník je povinen napravit i ostatní škodu. Není-li to v jeho možnostech, má prosit Boha, aby se jeho neřešitelného stavu sám ujal.
Poškozený si má všímat, co vše mu Bůh nezaslouženě dopřává a nebrat boží dary jako samozřejmost, nebýt jako rozmazlené děcko. Vím, že mě Bůh vícekrát milostivě podržel a ledasčehos uchránil.

Odpouštění se máme učit. Ten, kdo ví o svých vinách, kdo zažívá odpuštění Boží, má odpouštět svým viníkům.
Kdo odpouští, rozumí milosrdenství Božímu. (Znovu připomenu: odpuštění má svá pravidla, není slabošské ani laciné).
Je nutné odpovědně hledat pravdu (zvláště v mezilidských střetech), hledat řešení nové spravedlnosti a naučit se správnému druhu lítosti. Opravdová lítost provinilce a jeho poctivá snaha o nápravu posiluje velkorysost poškozeného a odvahu odpustit. (Máme veliký smysl pro spravedlnost – zvláště, když jde o naše poškození – někdy váháme s odpuštěním, máme za to, že viník přijde k odpuštění příliš lacině.)
Bez hledání pravdy a nápravy spravedlnosti nedojde k odpuštění.
(I naši čest například uráží jednání R. Janouška, který si myslí, že penězi zacpe pusu zraněné Vietnamce, kterou se snažil přejet autem.)

Jen letmo připomenu věci, které jsme už probírali:
Často slyšíme: „Já se na něj nezlobím, ale už s ním nebudu mluvit“. Málokdo se zamýšlí nad tím, zda je takový přístup oprávněný, málokdo se řídí Ježíšovým pravidlem o odpuštění a jeho slovy: „… ať je ti jako pohan nebo celník“. 
Jen v určitém případě máme přestat s druhým mluvit. Kdo s druhým přestal mluvit svévolně a není ochoten hledat smíření, není tvůrcem pokoje.

Kdo nerozumí Ježíšovým slovům o nastavení druhé tváře , lacině odpouští, nestaví se proti zlu a kazí útočníka.

Kdo se namáhá porozumět slovům evangelia o postoji Josefa, snoubence Marie, ten se může mnoho naučit, jak správně přemýšlet, jak hledat spravedlnost v náročných situacích a kdy můžeme očekávat pomoc od Boha. 
(Mnoho lidí si myslí, že Josef Marii podezříval, že mu byla nevěrná.)

Někdy se ještě opět budeme věnovat Ježíšovým slovům o oku.  A dalším textům, které nám pomohou porozumět fungování zla a porozumět podmínkám pro získání Boží pomoci vůči zlu.

Odpuštění hříchu je životně důležité – nikdo nejsme bez hříchu.
Bez odpuštění nelze osobnostně růst.
Křesťanství nenabízí bezhříšnost, ale odpuštění.

Znát podmínky k odpuštění je nutné. Navíc nás vedou k rozlišování, pomáhají nám hledat zpětnou vazbu a opravu chybného jednání.

	2010
11. neděle v mezidobí       2 Sam 12:7-10. 13       Gal 2:16. 19-21       Lk 7:36-8:3       13. června 2010

Kdo by se spokojil v prvním čtení jen s úryvkem, ošidil by se o porozumění životu. Je důležité si přečíst celou 11. a 12. kap. Druhé knihy Samuelovy.

Mnohý dnešní člověk má hned výhrady k Hospodinu:
jak to, že „se násilí nevzdálí Davidovu domu?“
jak to, že Bůh způsobí, aby proti Davidovi povstalo zlo z jeho domu?
jak to, že Bůh zasáhne smrtí kloučka, který za nic nemůže?

Jakmile někdy na svém těle objevíme podezřelou bulku, hned se děsíme. Rakoviny těla se děsíme mnohem víc než zla a jeho bujení.
Podceňujeme a omlouváme zlo, neděsíme se zločinu, zlehčujeme vinu, nehlásíme se k odpovědnosti za svá jednání. Nechceme vidět následky zla a nebojujeme proti zlu. 

Často straníme pachatelům a nemyslíme na oběti. Hledáme, jak se vyvléci z vlastní odpovědnosti, svalujeme chyby na předky, společnost, okolnosti, dobu, genetickou výbavu a kde co (nepopírám, že tyto věci mívají určitý podíl na spáchání zla).
Už Adam obviňoval Boha: „Ty jsi vinen, chtěl jsem od tebe pořádnou manželku, a tys mně dal podřadné zboží. Eva říká: „Já jsem si myslela, že jsem v Ráji, a zatím se tady plazí kdejaký svinstvo. Koukej si tady, Bože, udělat pořádek.“

Nezastáváme se pronásledovaných a špiněných, spravedlnost pro druhé nás netáhne, křivda páchaná na druhých nás nepobuřuje. Svou zbabělost někdy dokonce zakrýváme pomlouváním obětí. 

Místo usilování o spravedlnost vyhlížíme štěstí, náhodu, nečervenáme se nespravedlivou výhrou.
Ti, kteří jsou přesvědčení, že by si zasloužili lepší plat, se ale už neptají, zda za nakoupené zboží dostali spravedlivě zaplaceno ti, kteří na něm pracovali.
Spoléháme na medicínu, která má(!) všechno spravit. Neošklivíme si mazané advokáty, kteří za peníze hájí zločince a vysekají je z trestu.
Neučíme se rozpoznávání co je dobré a co je zlé, co nám prospívá a co škodí.
Hlasatelé módní esoteriky dokonce tvrdí: „Nic není špatně“ (když zrovna jim nikdo nešlápl na nohu).

Letos se nečetla čtení z 10. neděle v mezidobí. V Prvním čtení z 1 Kr 17:17-24 je řeč o vdově, která přijala pronásledovaného Eliáše do svého domu: „Po čase syn vdovy umřel a vdova řekla: „Přišel jsi ke mně, abys mi připomněl mou nepravost a mému synu přivodil smrt?" Vdova se hlásila k nějaké své vině.
Když dnes někoho potká něco nepříjemného, už má na jazyku: „Za co mě Bůh trestá?!“
Postihne-li katolíka něco zlého, hned je ochoten utrpení obětovat za druhé, hned si hraje na spasitele.

Veliké a úctyhodné pohanské kultury netvrdí (na rozdíl o marxismu ), že člověk je bez viny. Jejich pohádky často končí špatně. Tak to přece v našem světě chodí. Život je tvrdý a nespravedlivý. Aby východní lidé (kde je mnoho nemocí a chudoby) nepropadli zoufalství, pomáhají si představou o převtělování. Neznají odpuštění. Selhal-li samuraj, japonský rytíř, sám se potrestal spácháním harakiri, aby zachránil zbytek své cti.
Buddhisté a hinduisté nesou trápení trpělivě. My jsme vedeni k tomu, abychom hledali příčiny trápení a poručený svět stavěli na nohy (ovoce křesťanské kultury …)
Kristus uzdravoval, ukazuje, že vždy existuje nějaké dobré řešení, nikdy neřekl: „S tím se nedá nic dělat“.
Bible mluví o milosrdném Bohu  a učí nás, kde se v nás bere zlo. Stavíme se na místo Boha, my si chceme svévolně rozhodovat, co je pro nás dobré („jíme ze stromu poznání dobrého a zlého“) a nechceme, aby nám někdo do života mluvil.

Izraelský král měl pečovat o svěřený lid. Ke službě byl vybaven od Hospodina. Měl jít příkladem a jako první měl bránit zem a lidi. Jenže David za sebe poslal do boje druhé. Přednímu důstojníkovi, který byl konvertita, ukradl manželku, opětovně jej sváděl k přestoupení příkazu o pravidlech boje a nakonec se dopustil několikanásobné úkladné vraždy. To vše v době válečného stavu!
David vinu přiznal, přijal trest – nesl následky a byl nesmírně vděčný za odpuštění viny.

Díky milosrdnému Bohu je možné kajícníkovi odpustit. Něco se dá spravit hned, něco velice pozdě, někdy až po smrti.
Jak ale třeba napravit špatný příklad? Nebo pomluvu?
Bůh nebude každému, kdo pomluvu opakuje, vyškrabovat lež z pusy. Máme svůj úsudek, svou svobodu a odpovědnost. Můžeme být požehnáním nebo pachatelem zla.

Než se David dopustil svých zločinů, delší čas sklouzával dolů. Těžkého zločinu se nedopustí člověk z čistého nebe. Kolika lidem dal David špatný příklad?  Co vše ve svém okolí – na královském dvoře, pokazil?
Dát špatný příklad je velikým proviněním, říká Ježíš. 

Davidovi je odpuštěna vina – odpuštění se může dostat tomu, kdo se kaje, ale následky zla často působí a šíří se dál jako kruhy na hladině, když do vody hodíme kámen). 
„Proto se už nikdy nevyhne meč tvému domu“ – to je konstatování. „Davide, to, cos způsobil, nemůže nikdo zastavit.“
Další verš: „Hle já způsobím, aby proti tobě povstalo zlo z tvého domu, před tvýma očima vezmu tvé ženy a dám je tomu, kdo je ti blízký; ten bude s tvými ženami spát za bílého dne ...“ – je opisem toho, že Bůh bdí nad zlem (má jej pod kontrolou), aby nenarostlo do rozměrů, kdy by úplně převážilo nad dobrem. 

Bůh nám nabízí pomoc tam, kde nemůžeme sami napravit nespravedlnost, nabízí nám odpuštění vin, které člověka drtí.
Ale naše pokřivenost má sklon k vychytralosti. 
Před týdnem jsme si připomínali člověka, který přijde na svatbu bez svatebního roucha. (Která nevěsta by přišla bez svatebních šatů?) My jsme někdy podivnou nevěstou.

Všechny židovské děti se učí, že David je svatým králem Izraele. Ale také se učí, jak hrozných zločinů se dopustil. Všechny děti se učí, že mu Bůh odpustil, protože přiznal svá provinění. Proto mohl David zůstat králem.

K důstojnosti člověka patří hlásit se ke své chybě a snažit se jí napravit. Milosrdenství Boží nám to umožňuje. Hlásíme se ke své vině a jsme ochotní nést svou odpovědnost a následky svých činů.

Davidův syn zemřel (smrt dítěte byla pro židy, kteří žijí pro své děti jako málokdo, obrovskou ranou). Můžeme se dohadovat proč asi. Z mnoha jiných míst víme o Boží spravedlnosti a milosrdenství. Nemusíme tedy Boha obviňovat z tvrdosti srdce.
Biblický příběh vždy sleduje jednu myšlenku vyučovací lekce (neutíká stranou jako já) a neřeší věci okolo. Je jako reflektor v divadle, který na scéně osvětluje hlavní postavu. (O možnosti zemřelých dětí se můžeme dočíst jinde.)
Ježíšovo jednání s hříšnicí v domě farizea Šimona mluví o Ježíšově milosrdenství a odvaze. (Před třemi roky jsme se tomuto krásnému příběhu věnovali.)
S lidmi obětavými, statečnými a čestnými se dobře žije.
	12. neděle v mezidobí

	2016
12. neděle v mezidobí       Zach 12:10-11       Gal 3:26-29       Lk 9:18-24       19. června 2016

Jsme vděčí tomu, kdo nám poskytne informace, jak nepřijít o peníze, udržet si zdraví nebo jak si budovat dobré manželství. Za cenné informace někdy platíme.
Porozumět úryvku prvního čtení je pracné, bez porozumění 11.-14. kap. knihy proroka Zachariáše, nemožné. „Bez práce nejsou koláče.“
Vzpomínáte – Táta u nedělního oběda bručel: „Farář se nepřipravil na kázání, varhaník hrál falešně, zvadlé květiny zapáchaly …“
„Co bys chtěl,“ pravil syn, „za desetikorunu, kterou jsi dal do košíčku?“
Kdo se připraví na bohoslužbu, mnoho získá. 
Text Zachariášův můžeme nahlížet už z pozice Ježíšova ukřižování a vzkříšení. 

K druhému čtení.
Apoštol Pavel řekl: „My, ponoření v Krista, jsme oblékli Krista (rozhodli jsme se přijmout jeho životní styl). 
Můžeme domyslet, co znamená: „Ponořený do Krista už není židem nebo pohanem… už nejsi muž anebo žena; všichni jste jeden v Kristu Ježíši.“ 

O textu z dnešního evangelia jsme mnohokráte mluvili.
Ježíš nás zná. Ví, jak názory druhých snadno označujeme za špatné nebo povrchní. Na sebe nevidíme.
Druhé soudíme snadno, sebe velice omlouváme.
Proto se Ježíš ptal: „Za koho mě lidé pokládají?“, a pak nechal učedníky, aby se pohoršovali nad zabedněností Izraelitů. Až později si učedníci přiznali, že si od svého milovaného Mistra nenechali vysvětlit, jak to s Mesiášem dopadne.

Všiml jsem si, že jinak přijímáme obecné vyučování o životní moudrosti a jinak, když nám někdo, koho si vážíme vypráví, jak sám selhal.

Manželé přednášející na Manželských setkání někdy mluví o svém selhání. Není lehké přiznal před druhými svou chybu, jaký jsem hlupák a v čem jsem selhal. Ale je to velice účinné!
Řekne-li nám náš milovaný dědeček, že si chtěl udržet dobré místo a kvůli tomu podepsal přihlášku do Komunistické strany – a že jeho chybu nemáme v podobné situaci opakoval, je to velice působivé. Přesto, že selhal, náš obdiv k němu naroste.
A apoštolové nám poskytují velikou laskavost přiznáním svých chyb. Díky jim už víme, čeho se máme vyvarovat a jak se máme zachovat.

V Ježíši máme skvělého Učitele, ukazuje nám co je důležité, čemu se potřebujeme pro život naučit.
V Lukášově evangeliu není popsáno, jak Petr Ježíše káral za jeho tvrzení, že Mesiáše neslýchaným způsobem umučí náboženští vůdci. Ano, nikdo si nedovedl a nechtěl(!) představit, že by vážení páni mohli tak strašně selhat.

Poděkujme apoštolům, že nám přicházejí na pomoc, když o svém selhání mluví.
My se můžeme této časté chyby lidí vyvarovat.
Divíme se například, že mnoho lidí podcenilo varování bystrého a milého novináře a spisovatele Karla Čapka před nacismem a komunismem.
Nikdo si nedovedl představit hrůzy dvou světových válek a koncentračních táborů.
Jestliže si něco neumíme představit (dobrého nebo špatného) neznamená to, že se to nemůže stát.
Ježíš nás vyvádí z naivity (ta je nebezpečnější než si připouštíme).

Nebudu se vracet k otázce, zda Ježíš mluvil o „kříži“ nebo ne (abych nepopudil některé lidi nesnášející něco, co dříve neslyšeli.) Ježíšovu výzvu zúžím na: „Kdo chce být mým učedníkem, ať mě následuje.“

Co to znamená? Použiji výraz, který v Písmu nenajdeme: Ježíš nás zve k budování charakteru.
Ježíš je nejkrásnější a nejcharakternější osobností, která kdy žila.
A u této nejkrásnější osobnosti se můžeme učit. Zdarma.

Jsme vděční rodičům, že nás vedli k vysokým, křesťanským ideálům. Ale my starší jsme se přesvědčili, jak náročné je se v krizových situacích zachovat charakterně.

Pilátovi byl Ježíš docela sympatický, nechtěl ho popravit, ale při procesu s Ježíšem, dal přednost své kariéře – i když vydal nevinného na smrt.
Kaifáš viděl, že Ježíš není lotr, ale nechtěl ztratit „svou tvář“, svou důstojnost nejvyššího velekněze, nepřiznal, že se mýlí a vydal Ježíše na kříž.
Petr a apoštolové přiznávají, že po zatčení Ježíše přestali věřit, že jejich Mistr je Mesiášem.

Díky těmto případům, upřímnosti apoštolů a ochotě Ježíšova vyučování se ptáme, jak se na náročné životní situace připravit.
Ježíš nás učí ptát se, kde naše selhání začínají. Co je příčinou, že někdy zradíme své ideály (na které jsme dříve se samozřejmostí přísahali)?

Použiji oblíbené církevní slovo „kříž“ jako obraz (i když nepřesný).
Být Ježíšovým učedníkem, následovat Ježíše, obnáší pěstovat si způsob Ježíšova myšlení, jeho postojů a jeho charakter. To je náročnější než třeba nést rakovinu těla.

Na příkladech okolo nás to můžeme vidět. Který politik je charakterní? Kde je charakter ceněný?
Ani k církevním postům se na prvním místě charakter nevyžaduje. Přednost má poslušnost představeným. Často není důležitá schopnost vést nebo mít vizi. („Papež František daleko, Bůh vysoko.“) 

I Ježíš si mohl snadno získat dobrou pozici u davů a mocných. Stačilo, aby přistoupil na parádní oblečení mocných funkcionářů, účastnil se hostin s mocnými, využil politiky, slávy, diplomacie, dokonce zázraků… (Srov. Mt 4:1-10; Lk 22:23-34)
Ježíš mohl usednout na Davidův trůn.

Velké množství politiků se chce za každou cenu udržet u moci, jsou povolní mocnějším, vyznávají populismus ... a jejich voliči od nich často nevyžadují charakter. 

Někteří slušní lidé chtěli vykonávat své místo v zaměstnání a sklonili hlavu před mocnými.
Někteří kněží nechtěli ztratit souhlas ke „kněžské činnosti“ a podepsali Státní bezpečnosti spolupráci (pro službu oltáře udávali nepříteli své bratry). Někteří si nechali poradit kolaborujícími kolegy, jak se zajistit.
Někdy nás zradí strach ...

Ježíšovi učedníci říkají: „Určitou mez v žádném případě nelze překročit. Zachování pozemského života za každou cenu není mou největší hodnotu.“

Ježíš nás učí otevřenosti k hledání Pravdy. 
Učí nás věrnosti, proč, jak, kde a čím si pěstovat charakter.

	2013
12. neděle v mezidobí       Zach 12:10-11       Gal 3:26-29       Lk 9:18-24       23. června 2013

Tento týden učitelé napíší dětem vysvědčení.
Jaképak vysvědčení bychom my napsali například politikům?

Napišme vysvědčení sami sobě!
Děcko se učí být dobrým dítětem, školák školákem, učeň učněm ...
My se učíme být manželem, farářem dědou … a každý z nás se učíme být učedníkem Ježíšovým a učitelem náboženství dětem, vnukům.
Jakou známku bychom si dali za práci s biblickým vyučováním Ježíše?

V některých církvích si lidé do kostela přinášejí Bibli a biblická čtení sledují ve své Bibli.
Biblické příběhy a podobenství se snadno pamatují, jiné texty je třeba nejen vyslechnout. S každým textem máme pracovat. Jinak ustrneme.

„Na dům Davidův a na obyvatele Jeruzaléma vyliji ducha milosti a prosby o smilování.“

Znamená to, že prosbu o smilování předchází boží dar (milost je darem zdarma daným)? Je možné, že jej někdo nedostane?

Některé nemocné Ježíš neuzdravil. 

Kain, Saul, Jidáš a další byli upozorněni na nebezpečí hříchu a vybídnuti k obrácení.
Ježíš nás všechny vybízí k celoživotnímu obracení se. Někdo se obrátí, jiný ne.
V podobenstvích o rozsévači, o hřivnách o pannách na svatbě je řečeno, že za hospodaření s dary Božími neseme odpovědnost. Čas jednou skončí. Odjezdy některých vlaků promeškáváme. S nekonáním nelze koketovat, stejně jako s pokušením a zlem. 

Zřejmě každý dostane dost příležitostí k nápravě, ale Bůh není opičí matkou, která je závislá na svém dítěti a mlčí k jeho zlému konání.
Už dávno křesťané věděli o „hříšném spoléhání na milost Boží.

„Budou hledět na toho, kterého probodli a budou nad ním naříkat …“
Kain nad mrtvým bratrem neplakal. Saul plakal nad sebou, ne nad Davidem, Petr, apoštolové, Nikodém, kající hříšníci plakali správně. Jidáš litoval sebe, ženy jeruzalémské plakaly nesprávně.
Ten, kdo lituje Ježíše pro jeho utrpení a nepláče pro trápené v jeho době, je náboženský pokrytec. Neslyšel: „Co jste kterémukoliv z nejmenších udělali, mně jste udělali“?

Zamilovaní litují jen sebe, pláčí nad sebou, nepláčí nad dětmi, kterým strašně rozpadem manželství ublíží.

Bůh je nejvýše milosrdný, ale umí se svými dary hospodařit dobře, „nehází perly sviním“.
Někomu se dar slz a účinné lítostí dostane a někomu už ne. Z toho pro nás vyplývá poznání, že máme prosit a pečovat o svou schopnost k obrácení, hledání pravdy, ochoty hledat chyby a jejich příčin.

Ponořit se, obléknout se do Krista, do jeho pláště, do jeho způsobu života, je bytostnou proměnou. Křesťanství není životním názorem, ale životním stylem. Pokřtěný má být druhým Kristem (Pomazaným).
Manželství je změnou stavu: „Jsem tu pro tebe“ (biblickou řečí: „Jsem Tvůj otrok“). 
Ježíš je boží (a náš) otrok. 

Ježíš nám nabízí bezvýhradné přátelství, ale máme si rozmyslet, zda s ním vstoupíme do „manželství“.
Láska proměňuje.
Kdo nechce být proměněn, kdo po proměnění netouží a vytrvale pro lásku nepracuje, neměl si s ní ani začínat. 

Zeď se staví na základu. Kdo má, bude mu dáno a přidáno. Svátost nenahradí existenci něčeho, co neexistuje, nemůže viset ve vzduchu. Kde nic není, ani čert nebere.
Postavení domu ledacos vyžaduje. Vybudování manželství ještě více. Křesťanova služba světu vyžaduje ještě více.
Ježíš varuje každého, aby pečlivě vážil, zda vstoupí mezi Ježíšovy učedníky. (Srov. Lk 14:26-35)

Bůh nabízí Abrahamovu potomstvu veliké dědictví. Ne bídu, trápení, ponížení a prohru.

I dnešní evangelium k tomu má snad co dodat.
Židé toužebně vyhlíželi božího krále Mesiáše (snažili se nějakými způsoby, podle svého, jeho příchod uspíšit). Když Petr vyznal, že Mesiášem je Ježíš, hned byli apoštolové upozorněni, že Mesiáš nejvíce narazí na představitele židovské církve. V sousedním evangeliu i Petr za toto tvrzení Ježíše káral. I pan profesor JUDr. Nikodém něco takového naprosto vylučoval. („Odsoudí náš zákon někoho, aniž ho napřed vyslechne a zjistí, čeho se dopustil?“ J 7:51)

Vícekrát jsme se věnovali slovům: „Vezmi svůj kříž a následuj mě“. Ta slova by znamenala: „Kdo denně nevystupuje na popraviště, nemůže být mým učedníkem“?

Je pravda, že Ježíš přišel zastavit prolévanou krev, proud pomluv, nespravedlnosti a lži?
Řekl, že království boží začíná přicházet mezi těmi, kteří se řídí jeho přikázáními?
Také prohlásil: „Amen, pravím vám, není nikoho, kdo opustil dům nebo bratry nebo sestry nebo matku nebo otce nebo děti nebo pole pro mne a pro evangelium, aby nyní, v tomto čase, nedostal spolu s pronásledováním stokrát více domů, bratří, sester, matek, dětí i polí a v přicházejícím věku život věčný. (Mk 10:29-30)
Mnoho let jsem se těmito slovy trápil, víte, že tvrdím, že je Ježíš těžko pronesl tak, je máme přeložena. Stauros je kůl, sloup. Přeložit je jako kříž je pozdním výkladem. (Viz k tomu moje poznámky z dřívějších let.)

Jen krátce zopakuji: Prohlašovat naše každé trápení za Ježíšův kříž je dost opovážlivé. Hráli bychom si na někoho, kdo svým utrpením zachraňuje svět.
Na Golgotě byly tři kříže. Ti dva ukřižovaní po stranách Ježíše si utrpení přivodili sami.
Pro jednoho bylo ukřižování začátkem pekla, pro druhého cestou k obrácení. Ale ani jeden nemohl své trápení obětovat Bohu na „vykupování světa.
Účastí na Ježíšově kříži není trápení, které jsem si přivodil, ani neštěstí, které mě postihlo, nýbrž pronásledování pro věc božího království.

Nepomůže nám naříkat nad probodeným Ježíšem, pokud nenaříkáme nad kterýmkoliv „probodeným“
člověkem v současnosti. Nemáme být pohřebním bratrstvem nebo plačkami, oplakávajícími Ježíšovu smrt, ale těmi, kteří se staví proti dnešnímu zlu.
(Každého člověka Ježíš prohlásil za svého bratra. Bůh nemá žádné nevlastní děti.)
Kdo je pronásledován pro to, že hájí spravedlnost a staví se proti nespravedlnosti, ten bude trpět pronásledováním. 

Věnujme se nejprve poctivě Ježíšovu varování: „I někteří církevní představitelé se strašně staví proti Bohu“.
My jsme ta slova umístili do dávných dějin: Ano, ta slova platí na nejvyšší židovský církevní dvůr a velekněze, který veleradě předsedal.
Opakujeme chybu tehdejších židů. Vylučujeme, že by tato Ježíšova slova a slova z jeho kázání v Nazaretě mohla platit i nás: „Stavíte náhrobky těm, které vaši otcové umučili a sami mučíte současné proroky“. (Srov. Lk 4:16-30)

Letos slavíme 1150. výročí příchodu sv. Cyrila a Metoděje na Velkou Moravu.
Ano, nepopíráme, že i sv. Metoděj byl pomlouván a vězněn pro boží království.
Ale myslíme si, že nám by se to dnes už nemohlo stát.

Proto vzpomenu na odstranění arcibiskupa Róberta Bezáka. Býval na Velehradské pouti, dnes tam už nesmí. Už nesmí v žádném kostele sloužit mši. (Tak nás trestali komunisté, když knězi vzali souhlas k „duchovenské činnosti“ a takový kněz se nemohl bránit.)

Neznáme důvod Bezákova odvolání. Ale máme obavy, že i o nás mohou platit Ježíšova slova o pronásledování současných proroků.
Je možné, že se R. Bezák provinil. Proto prosíme, aby se mu dostalo obhajoby a řádného soudu podle Ježíšových pravidel. Bez této možnosti těžko můžeme hájit církev jako příkladné uspořádání společnosti. Všechna preevangelizace a evangelizace je pak neúčinná.
Proto jsme se některými přáteli rozhodli, že pošleme papeži Františkovi prosebný dopis, aby R. Bezáka přijal. (Jan Pavel II. několikráte mluvil i s atentátníkem Mehmetem Ali Ağcou.)
Řada z nás ke konci 80. let kdysi podepsala výzvu „Augustina Navrátila“ o obraně občanských a náboženských práv křesťanů. I my máme právo se slušně domáhat práv, která nám Ježíš zaručil a která každý křesťan křtem přijal. 

František Mikloško na Slovensku organizuje podle „svíčkové demonstrace“ shromáždění k modlitbě za prošetření případu R. Bezáka.

	2010
12. neděle v mezidobí       Zach 12:10-11       Gal 3:26-29       Lk 9:18-24       20. června 2010

Není to dlouho, co jsme slavili Svatodušní svátky. Trochu se podívejme, jak k nám Duch svatý promlouvá, jak s ním spolupracujeme a jak „nás uvádí do veškeré pravdy“ (srov. J 16:13).

Odkývat všechna tři čtení nám nedělá problém. Ale porozumění těmto textům není úplně snadné.
Máme dost hluboko vyjeté koleje svého myšlení. Katechismové odpovědi nestačí k porozumění božím plánům a božího jednání s námi.
Písmo je vyučujícím textem k myšlení a poznávání. 
Pochopení úryvku ze Zachariáše je pracné a nemožné bez přečtení 12. a 13. kapitoly.
Můžeme se z něj naučit určité opatrnosti a pokoře, jak naslouchat biblickým proroctvím o budoucnosti (proroctví není věštbou). Proroctví přesně porozumí až ten, který se dočká jeho naplnění. Ale má dopředu sloužit k poučení mnohým.

Co mohli staří židé z tohoto textu vyčíst? Juda a Jeruzalém bude nejen zachován a zachráněn z nájezdů okolních národů, ale stane se uzdravujícím zdrojem.
Vítězové, pijící z poháru na hostině oslavující svá vítězství, padnou opilí, bez vlády nad sebou.
Pyšní siláci se budou marně pokoušet zvednout kámen, doplatí na svou troufalost.
Jeruzalém obstojí.
Ale i Davidův dům projde jakousi tragedií, v tříbení obstojí jen třetina lidí („aby vyšlo najevo smýšlení srdcí“, „kutna mnicha nedělá“).

Kdo bude tím „Probodnutým“, kvůli němuž bude mnoho lidí naříkat?
Kdo a proč jej probodne?

My si myslíme, že už víme kdo je „Probodeným“ ...

Je ovšem důležité se zastavit u toho, co nikdo(!) nepředpokládal – Mesiáše probodli jeho vlastní lidé. Dokonce ti, kteří byli skálopevně přesvědčení, že už dopředu jsou jeho oddanými služebníky. Vždyť se snažili si jeho příchod od Boha „vyprošovat“ a zasloužit.
Budoucí vrahové ovšem byli Nazaretským včas varováni. („Syna člověka zlikviduje duchovenstvo, teologická fakulta a biskupská konference v čele s papežem“.)

„Na dům Davidův a na obyvatele Jeruzaléma vyliji ducha milosti a prosby o slitování.“
Jak byl vylit duch milosti?
Jak působil Duch smilování?
Kdo se měl nad kým smilovat?
Bůh? Ten nemusí být přemlouván, sám se smiloval nad Izraelem a poslal Mesiáše. 

Ježíš svým životem, svým jednáním vyhlásil „Milostivé léto“ (které trvá dodnes!).
Ježíš se smiloval nad Izraelem, sloužil mu do roztrhání těla. Snažil se Izrael získat. 
Co měl ještě udělat více?

Kdo koho prosil a měl prosit o smilování?
To Izrael se nesmiloval nad Otcem a jeho synem.
Už když Ježíš poprvé židy varoval, strašně se urazili a krutě se na něj obořili. 

Pokud se někdo nepoučí z historie, hrozí mu, že bude opakovat chyby svých předků. Židé se nepoučili ze strašných chyb svých předků (kteří odporovali Duchu božímu a nemilosrdně likvidovali proroky) a zavraždili vlastního Mesiáše, který je přišel zachránit. 

Ale pokročme od židů (nad kterými se hloupě pohoršujeme a povyšujeme a myslíme si, že nám se něco podobného nemůže stát), k Ježíšovým učedníkům.
Ani ti Ježíše za Mesiáše téměř nepřijali.
Někdy mu odporovali, že říká nesmysly. A naopak se holedbali, že budou Ježíše chránit vlastními těly.
I kvůli nim šel Ježíš na kříž. Ničím jiným je nepřesvědčil, jak náboženské pojetí židovských učitelů odvádí lidi na opačnou stranu, od Boha. Jak jsou představení synagógy (tehdejší církve) nebezpeční Bohu a lidem, jak jsou zatvrzelí a nesnášenliví.
Ježíš nepřesvědčil ani učedníky, že Mesiáš bude vládnout naprosto jinak než z Davidova trůnu.

Nejednou jsme si říkali, jak to je s větou: „Kdo chce být mým učedníkem, ať každý den vytrhává svůj kůl z kolové hradby farizejské zbožnosti (jejich názorů na Boha, na Mesiáše) a následuje mě.
Vyber si za svého učitele mě nebo pana rabína“.
Učedníci si přece ověřovali, nakolik Písmu odpovídají názory Ježíše nebo učitelů Zákona.

Našimi nejstaršími křesťanskými předky jsou apoštolové a učedníci.
Nepoučíme-li se z jejich chyb, hrozí nám, že budeme opakovat jejich chyby.
My si ovšem za žádnou cenu nechceme připustit, že by se nám něco podobného mohlo stát (natož že bychom se mohli tak tupě zachovat jako židé v nazaretské synagóze).
Naše náboženství je přece pravé, máme Bibli, patříme do pravé církve, naši představení jsou potvrzení od Boha, máme řadu příslibů, že církev nebude přemožena atd.
Ale copak takovouto výbavu neměli židé? A nevyučoval učedníky řadu měsíců sám Ježíš?
Nebyli židé přesvědčeni, že milují Boha? Neměli své mučedníky pro víru?
Copak to Petr nemyslel dobře a upřímně, když Ježíše káral: „Co máš pořád s tím ukřižováním?“

Je pravda, že apoštolové se nechávali Ježíšem stále „obracet“ k Bohu. A podstatné je, že se s Ježíšem nerozešli a že se ze svých chyb v ledasčem poučili.
Ve svých názorech na Boha ušli s Ježíšem veliký kus cesty.

Ale je nám třeba prozkoumat:
zda Bůh poskytl židům i učedníkům dost možností Ježíše pochopit,
zda jim k tomu nabídl dostatečné bohatství Ducha,
zda slyšeli dostatek proseb o smilování se nad Bohem,
zda Bůh nabízí dostatek pomoci nám hříšným,
a pak z toho učinit závěr,
zda uznáváme Boží milosrdenství
a zda my jednáme s Bohem poctivě a spravedlivě.

I židé si vybírali jen určitá místa z Písma, ostatní místa míjeli. Stejně činíme i my.
Zkusíme si uvést příklad.
Když někteří renesanční malíři namalovali na obrazech nahé lidi, někdo nařídil, aby jim přimalovali plavky.
Když někteří malíři namalovali Boha jako starce, nic se nedělo.
Ale přece v Desateru říká: „Nezobrazíš si Boha zpodobením ničeho, co je nahoře na nebi, dole na zemi nebo ve vodách pod zemí.“ (Neptáme se už ani, jaký smysl toto přikázání má.)
Kdyby si žížaly zobrazily Boha jako žížalu, vepři jako kance, kulomety jako kulomet, protestovali bychom.
Zeptají-li se nás Svědkové Jehovovi, adventisté nebo židé, zda uznáváme Ježíše za Mesiáše, odpovíme: „Ano!“ Co jim odpovídáte, když se ptají, proč nedodržujeme zákaz zobrazování Boha?
Co odpovídáme Bohu? 
A co jestli nedodržujeme některá další přikázání?

Vraťme se k vylévání Ducha svatého: „Na dům Davidův a na obyvatele Jeruzaléma vyliji ducha milosti a prosby o slitování.“ Byl dán Izraeli Duch v dostatečné míře skrze Ježíšovo působení?
Pokud ano, vina za nepřijetí Mesiáše padá na Izrael. Jinak je vinen Bůh.

Zkusíme uvažovat dál. U proroka Jóela (1-2) čteme: „I stane se potom: Vyleji svého ducha na každé tělo. Vaši synové i vaše dcery budou prorokovat, vaši starci budou mít sny, vaši jinoši budou mít prorocká vidění. Rovněž na otroky a otrokyně vyleji v oněch dnech svého ducha.“
Číst umíme, umíme také správně povědět, že Ježíšovou smrtí začíná konečné vylití Ducha na připravené. Ale jsme schopni uznat, že třeba i skrze ženu může mluvit Duch svatý? Vyhlížíme a toužíme po něčem takovém. Jakou šanci na přijetí by Duch svatý měl, kdyby chtěl promluvit skrze ženu?
Mesiáš přišel v civilu jako laik. U židů měl šanci být uznán. Jaké vyhlídky poskytneme Ježíši při svém druhém příchodu, aby byl přijat? Co kdyby opět přišel jako laik? Jak bychom jej poznali? Jestlipak bychom mu dali za pravdu? A co kdyby přišel jako žena?
To bychom mu nedovolili! Klademe Bohu tvrdé podmínky.
Kdo je Bůh a kdo jsme my, že my poroučíme?
Přitom klidně, bez rozpaků při druhém čtení (Gal 3:26-29): „… ten, kdo byl ponořen v Krista, kdo jej oblékl, už není muž nebo žena; všichni jste jeden v Kristu Ježíši“, zřejmě všichni odpovíme nebo jsme odpovídali: „Slyšeli jsme slovo Boží“. Slyšeli jsme, odpověděli jsme, ale nakolik jsme to přijali srdcem do svého způsobu života? Dva tisíce let mezi křesťany se nadvláda mužů nad ženami neměla vůbec vyskytovat. Mohli bychom uvádět další příklady.

Je nám snazší přijmout verzi Ježíšovy věty: „Kdo chce jít za mnou, zapři sám sebe, den co den ber na sebe svůj kříž a následuj mě“, než tu: „Kdo chce být mým učedníkem, ať každý den vytrhává svůj kůl z kolové hradby farizejské zbožnosti (svévolných názorů na Boha, na Mesiáše) a následuje mě.“ (Vícekrát jsme o tom mluvili.)
Uvidíme, co nám jednou Ježíš řekne, uvidíme, kam se necháme vést Ježíšem a v čem si budeme tvrdit svou. 
Zacházíme s Písmem nezodpovědně a nepečlivě. Používáme formulace, kterým mnoho nerozumíme a které jsou pro lidi zvenku úplně matoucí.
Co jsme udělali z šibenicí kříže? Nebo z věty: „Šťastná vina“. To je úctyhodná básnická metafora mluvící o Bohu, který i zlo dokáže využít pro naše dobro. Ale s takovými slovy musíme jednat uvážlivě. Kdo by se odvážil říci dceři paní Milady Horákové: „Paní, neplačte, oběšení vaší maminky je šťastnou vinou – my jsme si uvědomili svou zbabělost, prohnilost naší humanity a dluh vůči demokracii.“
Jsme vinni, zločin zůstane zločinem, zbabělost zbabělostí a vlastní namyšlenost pýchou. Hřích je hříchem, který ubližuje a ničí. I když byl odpuštěn, zranil a byl neštěstím. Nelze jej vzít zpět nebo zapomenout.
Pokud se nepoučíme na chybách druhých, hrozí nám záhuba.
Nemůžeme říci, že jsme neslyšeli mnohá varování proroků, spisovatelů (třeba Karla Čapka) a samotného Nazaretského.
Chceme patřit mezi ty, kteří počítali s protříbením, přijali je (jako apoštolové) a obstáli. 
I „starozákonní“ proroctví pro nás může platit, může nás mnoho naučit a mnohého zla uchránit.
Písmo je živým a uzdravujícím slovem pro toho, kdo netvrdí, „já vidím!“
	13. neděle v mezidobí

	2022
13. neděle v mezidobí       1 Kr 19:16b-21       Gal 5:1. 13-18       L 9:51-62       26. června 2022

Opakování.
Elizeus byl nadšen možností stát se učedníkem proroka Eliáše. 
Eliáš nebyl proti rozloučení Elizea s rodiči (aby je políbil, poděkoval jim a sdělil, kam odchází).

K našemu poučení evangelium ukazuje, co obnáší učednictví u Ježíše. Čeho je k učednictví třeba.
(Apoštoly si necháme na konec.)

První zájemce horlivě prohlašuje: „Půjdu za tebou všude …“ Ale Ježíš do něho vidí, ten člověk pokládá Ježíše za Mesiáše politického ražení a rád by u něj – až zvítězí nad Římany – udělal politickou kariéru. Proto mu Ježíš říká: „Pro tebe by učednictví nebylo, moji učedníci jsou záchranáři vystaveni protivenství a útokům od falešných bratří. U mě by ses nedočkal toho, po čem toužíš. Potřebuji tahouny a ne kočárové kobyly.“ 

Další jsou lidé, které Ježíš volá, ale ti se vymlouvají. Jeden na pohřeb otce (obřady pohřbu v Izraeli trvaly řadu dní).
Další oslovený je příliš vázán na rodinu, nechce se vyvázat z nezdravé závislosti na nejbližších. 
Ježíš říká: „Hoří, společnost je v nebezpečí, je třeba „běžet k ohni“, zachraňovat ohrožené. Nelze váhat, je nutné okamžitě operovat.“

My si k Ježíšovu volání učedníků potřebujeme prověřit naše pravidla. Sto let se modlíme za nová kněžská a řeholní povolání, ale opravdových zájemců je čím dál méně. Proč jsme si v římské církvi v 2. tisíciletí nařídili povinný celibát, když Ježíšovi nevadilo manželství apoštolů? U katolických křesťanů východních ritům slouží ženatí muži dodneška. Proč z kněžské služby svévolně vylučujeme ženy, když Ježíš pověřil samařskou ženu a „ženy u hrobu“ aby byly jeho apoštolkami?
Nejen Josef Zvěřina dávno prohlásil, že proti kněžskému svěcení žen nemáme žádné teologické důvody.
Proč se neřídíme zavazujícími slovy Písma: „K mým pokynům nic nepřidáš a nic neubereš“? (Dt 13:1)
Bláhově si myslíme, jak si s Ježíšem rozumíme, jak mu jsme oddáni a jak bychom jej s nadšením následovali.

Vraťme se na začátek dnešního úryvku evangelia. Také jste překvapeni, že svatí apoštolové Jan a Jakub chtěli vypálit samařskou vesnici?
Teď – v době výročí vypálení Lidic a Ležáků německými nacisty – si uvědomujeme hrůznost toho nápadu.

Ježíš třikráte vybízel apoštoly, aby rozmnožili jídlo (jednou pro 7 tisíc lidí, podruhé pro 5 tisíc, potřetí na lodi). Eliáš a Elizeus takové znamení učinili. Apoštolové se k tomu neměli. Ale měli chuť zahubit samaritány. Na Eliášovo zahubení vojáků si vzpomněli, ale ne na Eliášovu pomoc hladovějícím.
Navíc, Eliáš se bránil, když mu šlo o život. Samaritáni neposkytli Ježíšovi a učedníkům nocleh a pohostinství, to nebylo pěkné, ale nikoho neohrožovali na životě. Jan a Jakub chtěli samaritány neúměrně potrestat.
(Podobně apoštol Petr neúměrně potrestal Ananiáše a Safiru, za lež je popravil. K sesazení Kaifáše, který zavraždil Ježíše, se ale neměl.
Na slabší si troufáme, před mocnými se krčíme. Teď někteří katolíci silně brojí proti LGBT, ale před válečným zločincem největšího kalibru Putinem nevarovali a nestavěli a nestaví se proti němu.)
Jak to, že jsme z náboženské nesnášenlivosti nechali mnoho lidí upálit?
Kde se v nás bere ta velká útočnost, agresivita, náboženská nesnášenlivost a nenávist k jinověrcům, k lidem jiných názorů a ke slabším?

Jako bychom od Ježíše neslyšeli, že právě v ochraně slabších se projevuje naše porozumění Ježíšovu učení.
Jak to, že tak rádi saháme po meči a ohni?
Ježíš nás varuje před pokušením moci: „Nevolám vás na místo soudců, nikoho neprohlašujte za kacíře.
Zvu vás mezi mé záchranáře potřebných a slabých.“

Některé lidi – třeba apoštoly – prohlašujeme za svaté. Svatost pokládáme za morální dokonalost. Ale Písmo mluví o zasvěcování.
Apoštolové se nechali Ježíšem zasvěcovat, uvádět do božího království. Postupně se učili přijímat Ježíšovy postoje.
I oni pohrdali jinověrci. Pohrdání snadno vyústí do nesnášenlivosti a nenávisti. Pravdivý, pokorný člověk ví, že je teprve na cestě k přijetí Ježíšových postojů.

Máme se nejprve v sobě stavět proti zlu.

Už dlouho žiji v církvi, s církví a pro církev, ale pozoruji, že jsme mnoho Ježíšových pokynů nepřijali a jak se nápovědě Ducha svatého bráníme. Velice se vzpíráme novým věcem. 

Ježíš nás neverbuje do řad inkvizice, přišel nás získat pro nový život. „Dám vám nové srdce a do nitra vám vložím nového ducha. Odstraním z vašeho těla srdce kamenné a dám vám srdce z masa.“ (Ez 36:26)
Válka nás usvědčuje. My, pokřtění, jsme zanedbali péči o mír, Rusové ničí a vraždí.
Za dva tisíce let křesťanství jsme ještě nenaplnili příslib: „Vlk a beránek se budou pást spolu a lev jako dobytek bude žrát slámu, hadu však bude potravou prach. Nikdo už nebude páchat zlo a šířit zkázu na celé mé svaté hoře.“ (Iz 65:25)

(Právě mně Jana hlásí: „Rusové dnes (a to neděli říkají vaskresénie) ráno zasáhli v Kyjevě devíti patrový obytný dům.)

	2019
13. neděle v mezidobí       1 Kr 19:16b. 19-21       Gal 5:1. 13-18       L 9:51-62       30. června 2019

Dnešní texty jsou příkladem skvělého biblického vyučování – jejich porovnáním se učíme přemýšlet a získávat životní moudrost.

Každý z nás máme všeobecné vzdělání a téměř všichni pak nějaké vzdělání odborné. Moji prarodiče měli jen 5 tříd obecné školy. Jedna prabába se sama naučila číst, ale psát neuměla. Táta měl dva roky ekonomické školy, maminka byla vyučená švadlenou (na další školy v rodině nebylo peněz).
Izraelité Ježíšovy doby byli vzdělaní.
Zkusím přirovnání: v prvních letech studovali Mojžíše („číst, psát a počítat“) – Tóru. Pak probírali Proroky a další knihy. Při každém svátku četli jednu z malých knih (Píseň písní, Ester, Rút, …) Znali všechny žalmy. Izraelité z diaspor měli v řeckém překladu navíc deuterokanonické knihy. 

Ježíšovi učedníci prošli ještě přípravkou Jana Baptisty a pak se jim dostalo „vysokého učení“ od Nazaretského Učitele. Později křesťané, dnes my, se ještě učíme z dalších knih (od Skutků apoštolských až po Knihu Zjevení).

Dnes děkujeme za vše, co se děti v minulém školním roce naučili nejen ve škole. Děkujeme také za naše celoživotní vzdělávání. Moudrost, která nám je nabízena v kostele a doma, jinde nenajdeme, žádná vysoká škola nám nic takového neposkytne.
Ježíš na vysvědčení nepíše známky, ale je v našem zájmu, abychom mu byli jako jeho učedníci co nejvíce platní.

Apoštolové přiznávají, že v Ježíšově škole neměli samé jedničky (viz například dnešní úryvek evangelia).

Čteme-li o Eliášovi a Elizeovi, často si říkáme, že ten, kdo chce být Ježíšovým učedníkem, potřebuje jejich příběhy znát, abychom svému poslání Ježíšova učedníka porozuměli (hned si toho všimneme podrobněji).
Ježíš s apoštoly tyto příběhy pečlivě probíral.
Apoštolové přiznávají (i v dnešním úryvku evangelia), že neměli „samé jedničky“.

Pro vaši kontrolu si vám dovolím položit několik otázek z dřívějšího vyučování. 
Ty otázky jsou určitými body, které nás navedou k dalšímu hledání, odpovědi jsou dalším klíčem, kterým otevřeme další dveře k porozumění Písmu.

 –	Otázka 1.: Co mají proroci na práci?
 –	Otázka 2.: Proč považujeme Ježíše za největšího proroka?

Ne náhodou jsou příběhy Elizeovy velice podobné Eliášovým.
Elizeus si velice přál, aby byl jako Eliáš.
 –	Otázka 3.: Vzpomínáte, kde se o tom píše?
Elizeus se hodně se snažil a mnoho se mu z toho podařilo.
 –	Otázka 4.: Z čeho víme, že Mojžíš, Eliáš a Jan Baptista jsou největšími proroky a světci?
 –	Otázka 5.: Jak rozumíš Ježíšovým slovům: „Někdo ze slyšeného slova božího přináší různou úrodu: jeden stonásobnou, druhý šedesátinásobnou, třetí třicetinásobnou.“?
 –	Otázka 6.: Jaký měl Eliáš plášť? Čím byl plášť tenkráte pro lidi a čím byl plášť proroka?

 –	Otázka 7. je k evangeliu: Je Ježíš přísnější než Eliáš, když nechtěl, aby jistý zájemce o učednictví nešel na pohřeb svého táty?(Odpověď na otázku je v textu evangelia.)

Pokuste se, prosím, nejprve odpovědět na otázky, až pak pokračujte ve čtení Poznámek.

I někteří současní vládci nerespektují ani slušnost ani ústavu. Hospodin se o nás pečlivě stará. Proroci bděli nad dodržováním životních pravidel, která nám Hospodin k dobrému soužití daroval.
Ježíš je největším prorokem, varuje nás před zneužíváním náboženské moci (klerikalismem) i politické moci.

Při křtu jsme přijali službu založenou na prorockém poslání. Pokojné demonstrace (vzpomeňme na M. Gándhího, M. L. Kinga …) mohou mít tento smysl, vyžadují-li a usilují-li demonstranti o něco z požadavků Ježíšova šalomu.

Plášť měl tenkráte veliký význam. Je překlad „hodit plášť“ srozumitelný? Na nevěstu nehodíme závoj ani na nikoho neházíme kabát.
Plášť byl také pokrývkou (někdy jedinou) na noc. 

Eliáš dovolil Elizeovi rozloučit se s rodiči a spolupracovníky. Velkorysá hostina svědčí o velkorysosti Elizea.
K naší kultuře patří, že si doma říkáme, kam jdeme a kdy se vrátíme, aby o nás členové rodiny neměli starost. Stát se může cokoliv. 

Slova, „přibližovala se doba Ježíšovy smrti,“ vypovídají o naléhavosti situace.
Proto Ježíš zájemci o učednictví klade podmínku, aby nešel na pohřeb táty. Už tomu rozumíme: „Už mně utíkají poslední minuty. Chceš-li se ode mne něco naučit, je třeba se učit hned, za chvíli mně odjíždí vlak. Když hoří, hasiči všeho nechají a běží zachraňovat.“ 

„Pane, máme na Samařany (kteří věří jinak než my a tvrdí, že Hospodina lze uctívat na hoře Gerazim a ne v Jeruzalémě) svolat oheň z nebe jako Eliáš na vojenské komando poslané králem?“ („Dopravte ke mně proroka, živého nebo mrtvého,“ rozkázal král vojákům.)

Jak to, že u Jana a Jakuba náboženská nesnášenlivost a nenávist převládly nad Ježíšovým učením?
Ježíš jim určitě ukazoval, kam Eliáš došel – třetí královo komando už nepobil, a jak Eliáš vyučil Elizea jak se ubránit nepřátelům bez použití hrubého násilí.

Vzpomínáte, jak se Ježíš při svém prvním kázání v Nazaretě ptal posluchačů, zda nezabijí Mesiáše, když jejich tátové vraždili proroky? Ptal se, zda se odvrátí od této nesnášenlivosti a obrátí se k Bohu. Tito zbožní lidé se urazili až na smrt …

Když to všechno apoštolové v Nazaretě slyšeli a viděli pokus nazaretských Ježíše ukamenovat, nenapadlo je, že oni sami někdy budou ochotní zabíjet příbuzné jinověrce. Přecenili sami sebe a podcenili své temné síly v nás, lidech.
Ani já jsem si ve svých 30 letech nepomyslel, že bych mohl ublížit lidem, které mám rád. A pak jsem jim ublížil. Který ženich nebo nevěsta by připustili, že jednou přispějí svým podílem k rozpadu svého manželství?

Neposloucháme slovo boží a odporujeme mu. Nevšimli jsme si, že Ježíš je proti násilí a trestu smrti? Jak to, že křesťané páchali pogromy na židy? Jak to, že papežové dovolili mučení? Jak to, že vedli náboženské války a vydávali kacíře (jinak věřící lidi) k upálení? Jak to, že i v 21. století se vedou náboženské války?
Nemysleme si, že by to nás nemohlo potkat, když to potkalo samotné apoštoly.

I my „v sobě nosíme nábožensky nesnášenlivého tatínka“ ve větší míře než si myslíme. Hodní a zbožní lidé (ne pohané) ukřižovali Mesiáše! Neříkám, že pohané jsou lepší, než my, ale Ježíš nás varuje před tím, čím jsme nebezpeční druhým i sobě (Jidáš byl také hodný a zbožný – jinak by si jej Ježíš nevybral za učedníka, dokonce za apoštola – a sám sebe připravil o život.)

Důvěřovat Bohu, který vidí dál než my (a který nás nepodceňuje ani nepřeceňuje), je otázkou života a smrti.

Ke slovům: „Kdo položil ruku na pluh, ať se neohlíží nazpátek,“ povím jen něco málo.
Každý dospělý a každý z manželů se má vyvázat z nezdravé závislosti na rodičích  a učit se přijmout odpovědnost za své jednání, za svá slova a myšlenky. O nás pokřtěných to platí dvojnásobně – Ježíš si nás vybral a svěřil nám vynikající úlohu, budování „božího království“, a my jsme přijali svůj díl odpovědnosti. Chceme být světlem, solí a kvasem. Je nám to ctí.

K druhému čtení, povím jen stručně – Je třeba si prostudovat, promyslet předchozí text od 3. kapitoly.
K porozumění svobodě, o které Pavel mluví, je třeba znalosti základních pojmů.
Co naši překladatelé myslí slovem Zákon? Tóru nebo (klerikální) tradici otců?

Tóra je požehnáním – je slovem boží Moudrosti.
Tradice otců se ukázala jako smrtonosná.

Tóra je darem od Hospodina, není otrockým jhem („ani písmeno není řečeno špatně“ srov. Mt 5:18).

Co se slovy: „Tělo touží proti duchu.“?
Ekumenický překlad už někde místo „hříšného těla“ říká (ale nedůsledně) „hříchy lidské svévole“.
Kdo zná knihy Richarda Rohra, může si tam dosadit také „falešné já“.

Tóra ani Mojžíš ani proroci neučili, že by pouhé formální dodržování micvy stačilo k bohabojnému životu. I my křesťané víme, že 100x „nábožně slyšet nedělní bohoslužbu“ (taková byla katechismová formulace přikázání o svěcení neděle), nemusí nic znamenat. Formální modlitba, formální přijímáni svátostí nám mohou dokonce uškodit.
Bůh nám dopomáhá k citlivému svědomí a natolik nás vzdělává, že můžeme rozpoznat, kdy máme „přikázání“ dodržet a kdy porušit. Židé – díky naslouchání Duchu božímu – došli k poznání, že pro záchranu života můžeme všechny „přikázání“ – mimo tří – nedodržet.
Svěcení sedmého dne je pro nás velikým darem. Jsme svobodní lidé, nejsme otroci. Nejsme tažný dobytek a ani ten, ani pohanští otroci, nesměli pracovat v sobotu.
„Sobota je pro člověka a ne člověk pro sobotu.“
Boží vyučování nám nedává klapky na oči a nedělá z nás tupé nemyslící bytosti poslouchající jen povely: „Pochodem vchod! Vpravo v bok! Vlevo hleď! Zastavit stát!“

I Češi jsou šikovní. Mám rád kutily, umějí si poradit. Jen si dejme pozor, abychom nebyli náboženskými „kutily“, kteří všechno vědí nejlépe. Važme si velikého vyučování od samého Boha a věnujme mu dost času. Žasnu například nad velikým vzděláním překladatelů Kralické bible. Kde k němu – při svém zaměstnání – došli? My máme mnohem větší možnosti než oni.

Svědci Jehovovi každý týden stojí u naší fary a čekají, zda si jich někdo všimne a bude se zajímat o Boha.
Máme k sobě navzájem úctu. I my můžeme a máme být misionáři.

	2016
13. neděle v mezidobí       1 Kr 19:16b. 19-21       Gal 5:1. 13-18       Lk 9:51-62       26. června 2016

Elizeus velice toužil být učedníkem Eliáše a mnoho pro to udělal.
Příběhy Eliáše a Elizea (Elíši) Ježíš s učedníky probíral, aby porozuměli, co učednictví u Ježíše obnáší. 

Ježíšův učedník přijal Ježíšovu svobodu (dcer a synů božích), říká dnešní druhé čtení. 

„Máme vypálit tu kacířskou vesnici nebeským napalmem?“
„Nevíte jakého ducha jste“ (uvádějí některé rukopisy), kdo s vámi hýbe! „Syn člověka nepřišel lidi zahubit, ale zachránit!“
Prosím Ježíše, aby mě upozornil na to, co dělám špatně. 

Ježíš některým zájemcům o učednictví jejich záměr rozmlouval.
Ta slova stojí za zvážení. 

Kdo podporuje rodinné vztahy víc než Ježíš?
Co Ježíš pokládá za zbytečné, co nás zdržuje od práce pro boží království?

K orbě: v Izraeli Ježíšovy doby měl každý, až na malé výjimky, kus zemědělské půdy, která jej živila. Ježíš uměl orat. Tato práce je dost namáhavá, potřebuje fortel a pečlivost. 

Co dělám pro církev?
Boží království má také přicházet ve mně a skrze mě.
Jak přichází boží království do mé rodiny? Co dělám pro boží království ve farnosti?

Kdo jsou pro Ježíše „mrtví“?

Izraelité se už dávno rozhodli: „Nebudeme se věnovat stavbám, ale stavitelům.“ 
Stavitelé budoucnosti jsou děti. Izraelští rodiče se věnují dětem, učí je moudrosti boží (jedním z příkladů je modlitba „Slyš, Izraeli“).
Ježíš se nevěnoval dětem (nesuploval rodiče), ale věnoval se dospělým (učedníkům).

My vzděláváme děti a jejich vyučování často končí, když přestanou chodit na náboženství.
Kolik dospělých se nábožensky vzdělává? 

Dětem přejeme vyšší vzdělání než máme my.
Naše generace neměla motiv ke studiu cizích jazyků. Dnešní děti umí naštěstí více cizích jazyků než my. Zdalipak se také domluví s Bohem? Vidí na nás, že je to důležité?

Nedávno děti z 3. tříd přijaly pozvání ke Stolu Páně. Ne všichni na bohoslužbu o nedělích přicházejí.
Děláme si starost, jak to bude po prázdninách? Kde jsou děti z minulých ročníků?
Nejvíce záleží na jejich rodičích a na nás dospělých zda na nás děti vidí, jak si Večeře Páně ceníme.
Potřebujeme si k tomu zase něco říci – to se týká učednictví.

Apoštolové měli nejlepšího Učitele a nejlepší přípravu k „prvnímu svatému přijímání“, ale kolik z té krásy Poslední večeře Páně napoprvé pochopili? I oni až časem čím dál víc té slavnosti rozuměli. Ježíš s tím počítá, proto řekl: „To čiňte na mou památku.“
Po vzoru apoštolů se snažíme čím dál víc rozumět významu Ježíšovy slavnosti, víc a víc se snažíme nořit do velikosti a hloubky Ježíšova přátelství.
(Učedník, touží přibližovat se úrovni Mistra. Elizeus se snažil dosáhnout úrovně svého mistra Eliáše.)

Doma a v kostele se učíme kultuře dobrořečení (apoštolové jí prošli ve svých rodinách).
Opakoval jsem dětem, jak se snažíme všímat si co dobrého nás každý den potkává a objevovat dárce. Všímáme si jak jsme bohatí … I děti říkaly, že některé děti všechno bohatství, kterým jsou obklopeny, berou jako samozřejmost. Mluvili jsme o ledovcích – nad hladinou vidíme jen asi desetinu z jejich celkové výšky. Říkal jsem dětem, pozorný člověk vidí jen malou část z toho, co dostáváme od lidí a od Boha – je to jako s tím ledovcem … 
Ustrnuli jsme u našeho pojetí Ježíšovy oběti.
O narozeninách neslavíme jen to, že nás maminka porodila. Čím jsme starší, tím více si ceníme maminčiny obětavosti, lásky a péče v těhotenství a pak po celý její život.

Ježíš při posledních Velikonocích věděl, co ho čeká. Do velikonočního dobrořečení nad chlebem a vínem vložil všechno žasnutí nad krásou života, vděčnost za přátelství Otce i jeho přátel.

Mrzí mě, že naše slova při Večeři Páně nad chlebem a vínem splývají dohromady. Říkáme v jednom tahu: Ježíš při večeři vzdal díky (Otci), lámal, dával svým učedníkům a řekl: „Vezměte a jezte z toho všichni: toto je moje tělo, které se za vás vydává“.
Nad kalichem zrovna tak.
Ale Ježíš dodneška při své Hostině mluví k dvěma adresátům: k Otci a pak k nám.
Vnímejme to, nespěchejme, prožijme to! Pak se budeme měnit …

Myslím si, že je to tím, jak o mši mluvíme pouze o oběti. (Oběť je hrozivým rituálem.) 

Ale Večeře Páně je krásnou a bohatou slavností dobrořečení (svatbu, křtiny, všechny ostatní svátosti slavíme).
(Samozřejmě, že se na slavnosti pečlivě připravujeme; k modlitbě, i ke společnému stolu přicházíme patřičně ustrojeni). Jsme hrdí na svou kulturu setkávání a slavení (nejen na kulturu práce).

Naše teta v 46 letech umřela na rakovinu. Jen já jsem o Vánocích před její smrti věděl, že jsou poslední …
Ježíš rád slavil. Velikonoce jsou pro Izraelity největší slavností božího slitování a nové svobody.
Ježíš se těšil k Otci, ale věděl, že jeho pozemská blízkost je pro apoštoly velikým darem. Co všechno krásného Ježíš s učedníky prožil …
Zkusme si sami v soukromí promyslet, s jakými pocity asi Ježíš slavil…
A co vše do své modlitby nad chlebem a pak nad vínem asi vložil…

Máme jedinečnou možnost se k této jeho modlitbě přidávat a s ním dobrořečit Bohu.
Navíc víme, že se této modlitby můžeme účastnit v neuvěřitelném postavení nevěsty ...
(To je větší slavnost než vyznamenávání zasloužilých osobností ve Vladislavském sále Pražského hradu, větší než naše svatba.)

Kdo tuto krásu objevil, nenudí se a není roztržitý. Přišel s vděčností poděkovat za své postavení před Bohem. Přišel s vděčností poděkovat za bohatství minulých dní. Od Boha přijal pozvání slavit.

Příprava je důležitá. Každý den se učíme dobrořečit. A ke společnému dobrořečení se připravujeme už doma před bohoslužbou; před dětmi nebo partnerem říkáme, za co jdeme děkovat.
Poděkování je naší pozorností vůči všem pozornostem, které jsme dostali (od Boha i od lidí).
Při modlitbě přípravy nad chlebem a vínem k těmto darům přidáváme svou vděčnost. Co jiného Bohu přinést? Chléb a víno jsme nepřinesli Bohu (ale pro sebe).
(Při zvláštních slavnostech to výrazně vyniká, při svatbě děkujeme za bohatství od rodičů …, při pohřbu za bohatství, které jsme dostali od zesnulého. Tak je bohoslužba propojena s naším životem, nemusí být nesrozumitelným obřadem.)

Říkáme, že láska bolí. Nemám děti, ale někdy mě bolí srdce z vlastní nemohoucnosti druhým sdělit, jak je mám rád. Vy, rodiče to znáte asi mnohem více.
Ježíš byl Mistr slova a života, ale učedníci byli teprve na začátku, bránili se, byli zaujatí a zabednění vůči velikosti Ježíšova přátelství – myslím si, že Ježíš bolest určitého míjení se se svými přáteli prožíval. (Ne tragicky a bolestínsky, ale plakal i na hřbitově u Lazarova hrobu, nad Jeruzalémem …)

Nespěchejme při Ježíšově děkování Otci nad chlebem a vínem, prožijme souznění s Ježíšem při této vrcholné modlitbě …

Až pak se nechme unášet Ježíšovou závratnou láskou k nám, láskou manželskou.
(To je jen nedostatečný obraz lásky „na život a na smrt“ a „až za hrob“. To, co zatím z Ježíšova přátelství umíme zachytit, je mnohem menší kousek než jaký vidíme u ledovce v moři.)

Rodiče jsou prvními a nenahraditelnými anděly (posly) od Boha.
Rodiče první uvádí děti do života (i do života s Bohem). 

	2013
13. neděle v mezidobí       1 Král 19:16b-21       Gal 5:1. 13-18       Lk 9:51-62       30. června 2013

Pomazání Elizea za proroka a jeho povolání být učedníkem a nástupcem proroka Eliáše předcházelo mnoho dramatických událostí.
Eliáš patří mezi veliké muže boží a nejvýznamnější proroky.
(Proroci nepředpovídají budoucnost, hájí boží a jméno a pošlapanou důstojnost ponížených – nejen proti utlačujícím vládcům, ale i proti kariéristům v lidu božím. I v církvi se vyskytují „privilegovaní“, kteří evangelium nahrazují ideologií.)

Elizeus zřejmě věděl o Eliášových bojích proti svévolnému králi, jeho Ježibabě, proti královským „prorokům“ a kolaborujícím kněžím. A také věděl, jak je protest vůči mocným nebezpečný.

Elizeus (Elíša) obdivoval Eliáše, vážil si ho. Ale dobře víme, že je něco jiného sympatizovat se statečným, který brání spravedlnost a něco jiného je proti nespravedlnosti vystoupit. (Mnoho lidí souhlasilo s Chartou 77, ale málo jich Chartu podepsalo.)

Přemáhat strach není snadné. (Strach je v mnohém užitečný, jen blázen nemá strach. I diktátoři se klepou strachy. Ale člověk může svůj strach překonat a chránit ubližovaného.)
Elizeus věděl, že zastávat se boží cti, hájit svobodu a spravedlnost pro druhé a ujímat se utlačovaných je riskantní. Ale patřil mezi ty, jež nemohou jinak. Soucit a smysl pro spravedlnost a Boží pomoc převáží prorokům jejich lidský strach.

Mojžíš, Eliáš a Elizeus se ubránili zlu. Ježíš se také ubránil; jeho rozhodnutí nechat se popravit, má úplně jiný smysl.
Každý se máme bránit, odporovat zlu a nenechat si nadělat na hlavu.

Elizeus byl tak poctěn, tak nadšen tím, že smí být učedníkem Eliáše, že uspořádal pro své lidi velkorysou hostinu (nemá smysl se ptát, zda je možné orat s dvanáctispřežením býků, jestli se dá na jařmech uvařit tolik masa, kolik lidí bylo na hostině, zda všechno snědli atd.).
Pohostinnost, společné jídlo, společné slavnosti a zážitky slouží k budování přátelských vztahů. Také společná práce a společný cíl budují přátelství. Tak jedná a obdarovává nás i Bůh. (I Večeře Páně nám je dávána k obrovskému obohacení.)
Elizeus hostinou ukazuje svým přátelům, jak mnoho si váží jejich přátelství, a že jejich vzájemné přátelství trvá i nadále.

Ježíš je větší než Eliáš, stát se jeho učedníkem je větším obdarováním a větší ctí než být učedníkem Eliášovým!
Bylo by ale povrchní si myslet, že Ježíš od nás vyžaduje zbavení se cenných vztahů. Jaký by to mělo smysl? Neznáme štědřejšího a pozornějšího člověka.
Ježíš nežárlí na naše vztahy a nevyžaduje, aby se jeho učedník všeho vzdal. 

Bůh nám dává víc, než jen potřebujeme – abychom měli z čeho rozdávat. 

Ale proč Ježíš některé lidí odrazuje od křtu – od učednictví?
Křest je veřejným vyznáním Boha člověku: „Jsem tu pro tebe. Mám tě rád, co je moje, je tvé.“
Úplně se nám dává.
Úkolem dítěte je všímat si lásky rodičů, nechávat se jimi milovat – to nás ovlivňuje a proměňuje.
Podobně si máme všímat Boží přízně – to s námi udělá své.
Bůh nás svými dary nesvazuje, ale dar zavazuje. 
Nevšímat si obdarování, mrhat darem, nevyužít jej nebo si nechat pro sebe to, co jsem dostal pro druhé, je nepěkné a nespravedlivé. (Děti, které mají doma křečky, vědí, co znamená křečkovat, vědí jak si křečci plní své lícní torby.)

Proto Ježíš varuje před neuváženým křtem, někomu rozmlouvá jeho zájem o učednictví.
„U mě nedojdeš kariéry, po které toužíš.“
„Potřebuji statečné obětavé a skromné lidi. Tebe přitahuje majetek, jaké dědictví dostaneš po zesnulém otci.“
Ježíš nás vybízí k budování vztahů, ne k jejich opouštění.

Orat s předchůdcem ruchadla a pluhu – hakovat (orat) s „hakem“ bylo namáhavé. Zařízení se muselo tlačit do země, oráč musel mít určitou váhu, děcko nebo hubená žena nemohla orat. Navíc v kamenité půdě bylo nutné dávat pozor, aby se „pluh“ nerozbil o velký kámen v políčku. Oráč nemohl lelkovat, chybou by udělal víc škody jak užitku.
Pracovat pro boží království je teprve náročné, je třeba pečlivě dbát Hospodářových instrukcí.

Ne každý se tedy hodí za učedníka Ježíšova. Ne každý se může ženit nebo vdávat, ne každý může být rodičem, hasičem, záchranářem, lékařem, soudcem nebo učitelem. Přivedlo by ho to k neštěstí. (Vzít funkci nebo službu, které nejsem schopen je trestuhodné. Bez vzdělání, zkoušek a řidičského oprávnění nesmím sednout za volant, přivedl bych sebe i druhé do neštěstí.)

K čemu by bylo, kdyby se někdo oženil a nechtěl sloužit, dávat se druhému, nestál by o děti?
Nedovedeme si představit, že by se někdo chtěl stát hasičem, ale nechtěl by vybíhat k ohni. Kvůli uniformě?

Politici berou veliké peníze, ale je zlé, jestli za ně neodvedou pečlivou práci. Před božím soudem je poslanecká imunita neochrání.

„Poslouchej, ty se nenech křtít“, říká Ježíš, „pokřtěné přivádím do Boží náruče, zvu je k modlitbě Páně, tobě by uškodilo, kdybys říkal: `Otče odpusť mi, jako já odpouštím druhým´. Ty nebudeš chtít odpouštět a ta slova – tvé neodpouštění – by se ti stalo vlastní pastí.
Svým učedníkům dávám veliké dary (hřivny), ale ty nejseš k práci, ty bys hřivny promrhal nebo nechal ležet ladem.“

Ostrým pokáráním Jakuba a Jana – za nápad vypálit samařskou vesnici – nám Ježíš provždy zakazuje pronásledovat ty, kteří mluví jinak o Bohu, než my.
Řekněme si to naplno, Jakub a Jan chtěli vypálit samařskou vesnici, jako nacisté vypálili Lidice a Ležáky. 

Jak to, že Ježíše neposloucháme?
Jak to, že si nepřipouštíme, že nám hrozí stejné nebezpečí jako těmto dvěma ze tří nejlepších učedníků? Jak to, že si myslíme, že jsme lepší než oni?
Jak to, že se čtení o záměru apoštolů – vypálit samařskou vesnici, nečte při biskupském svěcení, aby byl každý biskup včas před božím lidem varován o nebezpečí, do kterého spadli i první apoštolové?
Jak to, že se někteří biskupové někdy chovali nebo se chovají jako dozorci – bachaři, místo bdění nad druhými – aby nikomu nic nechybělo, přinejmenším, aby nikdo nebyl krácen na své cti a důstojnosti pokřtěného (na cti boží dcery nebo syna)?
Jak to, že biskupové nebdí nad tím, aby se v církvi nepomlouvalo?
Jak to, že se v církvi trpí anonymy a nespravedlivě pomlouvaným jsou kladeny strašně ponižující otázky? (Ještě horší, než byly kladeny arcibiskupovi R. Bezákovi? Ani to nemohu říkat.)

Ježíš se nikdy nezřekl své důstojnosti, nikdy by nepřistoupil na ponižující otázky, neodpověděl by na ně. Přistoupil na popravu, když neměl jinou možnost nás přesvědčit, že my – ohánějící se Boží láskou – jsme schopni ničit a zničit nevinného člověka. Dodneška mu to nevěříme. O jeho smrti prohlašujeme, že ji potřeboval Bůh k odpuštění našich hříchů. Rouháme se, když to vyslovujeme ve svých modlitbách, aby Bůh přijal Ježíšovu krev za nás.
Neslyšel jsem modlitbu: „Bože uchraň mě hříchu církevních představených a jejich pomahačů a udavačů, kteří ukřižovali tvého Syna – abych já nikoho nekřižoval. Nešetři mě, raději mi uraz ruku a nech uschnout můj zlolajný jazyk.“

Deklarace lidských práv nás zavazuje prosazovat lidská práva pro každého. (Druhým máme dávat přednost před sebou – nás učí Písmo.)
Evangelium Ježíše Krista nás zavazuje velikou péčí o druhé.
Kdo má rád církev, nemůže jinak než bránit zlu, které ubližuje druhému.
Křtem jsme nesmírně získali. Byli jsme ale také pověřeni prorockou službou – svědčit o boží spravedlnosti. Máme být tvůrci pokoje.

 –	V poznámce  pod čarou nabízím k přečtení a případně podepsání dopis, který posíláme papeži Františkovi.
V neděli jej po bohoslužbě přečtu a nabídnu věřícím. Tak jsem to udělal v Chlumci nad Cidlinou v r. 1989 s peticí Augustina Navrátila, požadující náboženskou svobodu pro věřící – aby stát dodržovat to, k čemu se zavázal.

	2010
13. neděle v mezidobí       1 Král 19:16b 19-21       Gal 5:1. 13-18       Lk 9:51-62       27. června 2010

Bylo škoda, když se z úryvku dnešního evangelia dělal jen ubohý a falešný závěr pro řeholníky a řeholnice – zákaz jet svým rodičům na pohřeb, neboť: „Kdo položil ruku na pluh, se už nesmí ohlížet na svou rodinu“. Copak si Ježíš necení rodičů? (Nejen svých?)

Kdo se zamýšlí nad biblickými texty o Eliášovi a Elizeovi (Elíšovi), tomu dnešní úryvek mnoho připomene. (1 Kr 17.-19. kap. a 2 Kr 1. a 2. kap.)
Kdo je nezná, možná nad vytrženým úryvkem jen pokývá hlavou. Kdo chce být učedníkem Ježíšovým, tomu znalost příběhů Eliáše a Elizea nasvítí, co učednictví obnáší. 
Přinejmenším si něco zopakujeme.

Elizeus nejen rozpoznal v Eliášovi proroka, ale také velice toužil stát se jeho učedníkem.
Elizeovy znamení (zázraky) jsou podobné znamením Eliášovým.

Naši bratři evangelíci oceňují Jana Husa, jeho odpovědnost a statečnost za nápravu společnosti. Za svou kritiku ručil hlavou (žádné nadávání po straně, žádné přikrčené „nehas, co tě nepálí“). Každý slušný člověk si váží paní Milady Horákové (jejích statečných postojů za války i za komunistů) a těch, co bojovali za svobodu a spravedlnost.
Eliáš ale navíc důsledně využil nabídky boží pomoci. Tak byla jeho pomoc lidem účinnější.

Eliáš byl možná konvertita. Není popsáno, jak nebo skrze koho přišel k setkání s Hospodinem. Z jeho jednání je vidět, že byl Božím přátelstvím uchvácen.
Pokud původně vyšel z pohanství, tím víc ocenil velikost, přejícnost a eleganci vztahu Hospodina k lidem. Tím více se děsil, kam se Izrael sesouvá – od přejícného a pečujícího Hospodina k nesmyslným, primitivním a pomyslným službám pohanským božstvům (včetně lidských obětí). Děsil se svévole krále a jeho Ježibaby. 
Eliáš horlil pro Hospodina. (Srov. 1 Kr 19:10. 14)

Elizeus chtěl velice získat ducha Eliášova. 
Pro své vyučení u Eliáše udělal víc než apoštolové u Ježíše. 
Apoštolové často nedosáhli Elizeovy úrovně.
My zase nedosahujeme úrovně Ježíšových učedníků.
Porovnejme si to.

Eliáš vyzval Bálovy proroky na souboj, na boží soud.
Proč totéž neudělali apoštolové? Proč Petr nevrátil život ukamenovanému Štěpánovi? Uzdravovat apoštolové uměli, Pavel například vrátil Eutychosovi život (oba zemřeli na zhmožděninu mozku). 
Proč Petr nepřivedl živého Štěpána před velekněze jako důkaz moci Vzkříšeného? Proč Petr nedal veleknězi ultimatum: „Jestli ještě jednou někoho ukamenujete, vyzvu tebe a veleradu (Nejvyšší církevní shromáždění a Nejvyšší soudní dvůr) na boží soud! Vyberete dva malomocné. Nejdříve se budete modlit vy k Hospodinu, aby uzdravil „vašeho“ malomocného. Pak se budeme modlit my za uzdravení druhého malomocného ve jménu Ježíše, kterého jste vy ukřižovali, ale který žije, neboť ho Bůh vzkřísil z mrtvých ...“
Církev mohla mít pokoj od židů jako před ukamenováním Štěpána.
Na velekněze si apoštolové netroufli, ale na Ananiáše a Safíru si troufli! (srov. Sk 5:1-16)
Na samaritánskou vesnici si troufali.

Eliáš zachránil vdovu ze Sarepty a jejího syna od smrti hladem, syna později probudil ze spánku smrti.
Elizeus učinil totéž jako jeho učitel Eliáš.
Jak jednali apoštolové? Než Ježíš nasytil zástupy na poušti, vyzval učedníky: „Dejte jim najíst“.
To se několikráte opakovalo – bez odezvy apoštolů.  Nevzpomněli si na Eliášovo a Elizeovo rozmnožení potravy. Neřekli: „Ježíši, Eliáš rozmnožil potravu, máme tady pár dalamánků a jedny sardinky – to je pro tebe hračka“.
Ani později neřekli: „Ježíši, Eliáš „naučil“ Elizea rozmnožit potravu. Ty jsi větší prorok než Eliáš, a my jsme tvoji učedníci, myslíš, že bychom se mohli pokusit o to, co se povedlo Elizeovi a rozmnožit tu trochu jídla, co se tady mezi lidem našlo?“ (Znamení Ježíšových učedníků by bylo větším svědectvím pro lidi než znamení jejich Učitele.)
Učedníci si nevzpomněli na Ježíšovo proměnění vody ve víno na svatbě v Káni Galilejské.
Učedníky nenapadlo proměnění vody ve víno aplikovat na proměnění hlíny na chleba. Na „poušti“ bylo dost hlíny – satana to napadlo hned, že Ježíš je schopen z „kamení“ udělat chléb rychlejším způsobem než to umí obilí (tomu to trvá čtvrt roku). 

Ale při trestání fungovala učedníkům paměť dobře. Když jim Samařani odepřeli nocleh, hned si vzpomněli na Eliášovo zničení vojenského trestného komanda, které ho mělo zajmout. Hned chtěli vesnici vypálit: „Máme svolat z nebe oheň?“

Apoštolové nevystudovali s červeným diplomem jako Ježíšova máma. Ta hned na svatbě zareagovala: „Došlo jim víno, nedalo by se pro svatebčany něco udělat? Eliáš by jim uměl pomoci.“

Jak jsme na tom my, si můžeme lehce zkontrolovat.
My bereme Eliášovu a Elizeovu obranu proti vojenskému komandu možná jen jako legendární vyprávění. Ale copak se nebránil Ježíš podobným způsobem? 

My, místo uzdravování, doporučujeme lidem analgetikum: „Koho Pán Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje“, „Nes trpělivě svůj kříž“, „Obětuj své utrpení Bohu za své děti, za duše v očistci …“

My, místo postavení se proti zlu, radíme druhým: „Kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou a kdo se chce s tebou soudit o košili, nech mu i svůj plášť“. (Mt 5:39-40) (Ježíšova slova citujeme jen jako náboženskou frázi, nedáme si práci jim porozumět. )

Eliáš byl větší průkopník v porozumění a spolupráci s Bohem než Elíša.
Elíša byl větší průkopník než apoštolové.
Apoštolové byli větší průkopníci než my – dnešní učedníci Ježíšovi. Ale jako měli apoštolové předčit Elíšu, tak bychom my měli předčit apoštoly.

Dnešní rodiče nemohou vychovávat své děti tak, jako byli vychováni oni (ani ve vztahu k Bohu). Podobně my nemůžeme ve svém křesťanství a učednictví zůstat na úrovni našich předků. Tragédie 20. století nás k tomu mají vyburcovat. Nestačí jen říci: „To se nesmí už opakovat“, ale co pro to uděláme a jaké máme možnosti? A jakou pomoc nám nabízí Bůh?

Dnešní „západní svět“ je v řadě věcí zušlechtěn křesťanskou kulturou. 
Ale ve svém křesťanství proti prvním učedníkům zůstáváme pod míru.

Apoštolové byli lidmi blízkými Ježíši. Obdivujeme jejich velikost, ale také se máme poučit z jejich chyb. Jim samotným záleží na tom, abychom jejich chyby neopakovali.

Za Ježíšovo vyučování a využívání jeho nabídky a péči jsme dnes odpovědní my.
I kdybychom uměli odříkat celý katechismus, k učednictví nám to nestačí. (Proto nám Bůh nechal pořídit Bibli.)

Dobře víme, že řadu věci vlastní vinou zapomínáme. Řada věcí nám – stejně jako apoštolům – nedochází, nejsme zvyklí se slovem božím pracovat.
Mnoho nezdarů v životě a mnoho nevyslyšených modliteb si zaviňujeme sami.

Charismatické hnutí nám připomnělo nabídku Ducha svatého. Žijeme v době Otce, Ježíše i Ducha božího. Například uzdravování už nepokládáme za něco dnešní době nedostupného.
Byl jsem svědkem některých uzdravení skrze svátost nemocných i skrze modlitbu, ale přeci jen je to dost řídké. Sám jsem se modlil za uzdravení některých lidí. Před 35 lety nám umřela ve svých 46 letech teta, kterou jsem měl velice rád. Ptal jsem se: „Bože, proč umřela máma od tří dětí? Proč jsi nevyslyšel naše modlitby? Proč nás v Bibli na něco nalákáš a pak mlčíš?
Čí jsou slova: „Zůstanete-li ve mně a zůstanou-li má slova ve vás, proste, oč chcete, a stane se vám.
(J 15:7) Jsou to tvoje slova nebo nějaký lidský přílepek?

Také jste se tak ptali? Co vám bylo odpovězeno?
Bůh se mi nezjevil, a přesto si myslím, že jsem našel v Bibli odpověď.
Trampoty ve světě nás mají vyburcovat k horlivějšímu a pečlivějšímu přístupu k božímu slovu. Veliké množství lidí se například vážně zabývá hledáním léků proti rakovině. Myslím si, že se snaží víc než my ve vztahu s Bohem.
Nad každým neuzdraveným nemocným si uvědomuji svou nízkou úroveň. Mluvím o své bídě. Kdybych „uměl uzdravovat“ (omlouvám se za primitivní pojmenování), mohl bych si myslet, že Bůh potvrzuje moji náboženskou úroveň. Operovat v nemocnici může až ten, kdo má tuším dvě atestace a předtím řadu semestrů pečlivého studia. (Ne vždy, když jsem dostal nezaslouženě lepší známku, jsem se studijní látce znovu věnoval natolik, aby mé znalosti obdržené známce odpovídaly.)
To není povzdech lišky: „Hrozny jsou kyselé“.

K čemu jste došli vy?
Nejde o naši dokonalost, ale o úroveň našeho hlásání evangelia, aby odpovídalo Ježíšově nauce.

Jsme naučení odříkávat různé modlitby, ale nejsme zvyklí hledat porozumění s Bohem. Naším ideálem by měla být modlitba vycházející na základě pochopení Bohu. „Zůstanete-li ve mně a zůstanou-li má slova ve vás, proste, oč chcete, a stane se vám.“
Eliáš a Elizeus přemýšleli, hledali, reagovali na to, co pochopili.
V manželství také nekomunikujeme tak, že by jeden stále recitoval Máchův Máj a druhý mu odpovídal písní „Vyletěla holubička ze skály“. (Tím nechci snižovat velikost některých modliteb.)

Téměř si nepřipouštíme, že spousta našich představ o Bohu a o Ježíši je nesprávných.
Na apoštolech můžeme vidět, jak jejich špatné představy blokovaly spolupráci s Ježíšem. Nejednou proti Ježíšovi prosazovali svou.
Nemylme se, že těmito chybami netrpíme. Podobáme se jisté, blíže nejmenovaná dámě, která, když jí někdo vezl na motorce, se v zatáčce nakláněla na opačnou stranu než řidič. A ještě byla neomylně přesvědčená, že vyvažuje rovnováhu.

Přijde-li mezi nás do kostela někdo cizí, má pocit, že v kostele jsou lidé na úrovni a že každý všemu rozumí (tak se všichni tváříme). Takový člověk má pocit naprostého neumětela. Buď se začne tvářit podobně (tak vzniká církevní maloměšťáctví) nebo odejde.

Nenuťme se „věřit“ něčemu, čemu nerozumíme. Nespěchejme. Některým věcem – v jakémkoliv vztahu – porozumíme postupně, některým větám rodičů, některému jednání druhého, porozumíme až časem, něčemu přijdeme na kloub asi až po smrti.
Na prvním místě nejde o množství informací, ale o poctivé hledání. Důležité je neutíkat od toho, čemu nerozumím a neobelhávat se.

Všimněme si skvostného líčení v 2 Kr 2:1-18, jak Eliáš na oko odháněl Elizea, a jak se Eliezer držel jak klíště. Věděl, co chce!
Eliáš, Elizeus a další osobnosti i Ježíšovi učedníci brali boží vyučování vážně. 
Že se dopouštíme chyb, není tak podstatné (chyba se dá za určitých podmínek a s pomocí boží spravit), důležité je vytrvat ve vztahu a nerozejít se s druhým, v tomto případě nerozejít se s Bohem a pracovat na vztahu, porozumění a spolupráci s ním.
Příště budeme pokračovat.

	2007
13. neděle v mezidobí       1 Král 19:16b. 19-21       Gal 5:1. 13-18       Lk 9:51-62       1. července 2007

Dnešní texty jsou opět spíše pro pokročilé.
Pro Elizea (Elíšu) byl Eliáš velikou osobností, ke které vzhlížel. Být učedníkem Eliáše byl jeho „životní sen“. Proto také uspořádal oslavu (jako při svatbě nebo primici).

Pokud k Bohu nevzhlížíme, není pro nás přitažlivý, nemá valnou cenu biblické texty číst.
Ježíš přichází ke každému z nás: „Poslouchej, my dva přece něco znamenáme“.
To nás zaujalo. Ano, Ježíš je světovou osobností, ale co já?
Ježíš má dobré sebevědomí (nemá zapotřebí si na něco hrát ani se nad někoho vypínat), je naprosto upřímný a nepřehání. Svým vztahem nám ale odkrývá, co jsme netušili – jakou cenu pro Boha máme.
Žasneme nad tím.
I když si uvědomujeme, že takový přístup nám není úplně neznámý. Rodiče podobně jednají s dětmi, také jim dávají přednost. Vědí o své hodnotě, ale vidí v dítěti toho, kdo z něj může být.
Tento přístup je životodárný.

Ježíš zakouší krásu a sílu Otcova přátelství. S touto výbavou přišel mezi nás. Proto unesl a snáší všechnu nepřízeň i naši nesnášenlivost. V Otci má své zázemí, smysl života a zdroj k odvaze. Nemůžeme jej vytunelovat.
Pozval nás k tomuto opojnému prameni. Jeho přátelství je nám zároveň zakoušením přátelství Otce.

Až po určité zkušenosti s jeho přátelstvím se nás Ježíš odvažuje posílat do světa. (Děti se vydávají do světa také až po letité zkušenosti s přátelstvím rodičů.)
Nepřehlédněme, že na prvním místě nám věnuje své osobní přátelství. Až patřičně vybavené nás může poslat jako ovce mezi vlky. Ne jako kanónfutr nebo kořist pro šelmy. Naše utrpení není surovinou pro boží království – jak se někdy zbožně říkávalo. (Nechci posuzovat svaté odhodlání mnoha misionářů zemřít pro Krista, ale Ježíš nás volá především k životu a ne ke kamikadze.)
Kdo je bohatý Ježíšovým přátelstvím a chce mu být k ruce pro uzdravování světa, ten je ochoten vydržet nějaký ten šrám. Vždyť sami zakoušíme krásu jeho přátelství. Dobře víme, že nám dal přednost před osobním pohodlím.

V dnešním úryvku i v tom za týden je řeč o posílání učedníků. 
Samozřejmě, že se těch několik postav z dnešního čtení nemuselo s Ježíšem setkat při jedné cestě. Možná tu jsou úmyslně postaveny vedle sebe podobné případy, abychom porozuměli, co znamená a obnáší učednictví u Ježíše. A pochopili Ježíšův výrok: „Ne každý, kdo mi říká Pane, Pane, vejde do Božího království“.
Všimněme si, jeden se nabízí: „Půjdu za tebou všude, říká, půjdu s tebou všude, kam půjdeš“.
Jinému Ježíš říká: „Pojď za mnou!“
Další zase říká: „Půjdu za tebou, jen mi dovol, abych se rozloučil doma s rodinou.“
Dvě ze tří postav bychom mohli pokládat za horlivější: „Ježíši, rád za tebou půjdu“
Ale Ježíš je vyvádí z jejich iluzí.
Jednomu říká: „Milý kamaráde, lišky mají doupata a ptáci hnízda, ale Syn člověka nemá kam by hlavu složil.
Čili tento člověk je pod vlivem představy, Ježíš je Mesiáš a já se u něj budu mít dobře.
Toho člověka netáhne, co Ježíš říká, ale táhne jej kariéra, dobré bydlo. Proto mu Ježíš říká, jó, to se pleteš, žádný luxus u mně nebude, žádné postavení, po kterým toužíš, ti u mě nekyne.

Jiného naopak sám Ježíš vybízí a říká pojď za mnou. A ten mu říká, víš, já mám starého otce, půjdu za tebou, ale nejdříve musím dosloužit svému otci. Až zavře oči, tak přijdu.
Všimněte si, ten člověk je jakoby váhavější, a přesto je uvnitř poctivější. Ježíš to vidí: „Nech mrtvé, ať pochovávají své mrtvé. Ale ty jdi a všude zvěstuj království Boží.“
Co je to: „Nech, ať mrtví pochovávají své mrtvé? Pro Ježíše jsou někteří lidé mrtví, i když jsou živí. Ti, kteří nemají správný postoj vůči Bohu, i když chodí do kostela, i když jsou kdovíjak zbožní.
Rozvedu to podle smyslu (Ježíš to takto neřekl nahlas): „Poslouchej, v tvém okolí je dost lidí, kteří nemají úroveň, jakou máš ty, já chci, abys chodil se mnou a pohřeb tatínkovi vystrojí lidé z jeho okolí – co jsou duševně mrtví, ale na vypravení pohřbu se zmohou. Moc času není, se světem to hoří a tebe je zapotřebí.“
Nepřehlédněme: „Ne každý, kdo mi říká Pane, Pane“, a ne každý „Otčenáš“ se Bohu líbí (a mohou být i „Otčenáše“ soustředěně pomodlené! a nemusí být kvalitní).
(Otázka dobré modlitby je důležitá, je třeba vědět, co Ježíš říká o modlitbě. Nestačí vzít nějakou modlitební knížku a vyhledat si tam pěknou modlitbu.
Jsou různí lidé, různé typy a také modlitby jsou různě kvalitní. Měli bychom více dbát na poznání Ježíše, jeho nauky v evangeliu a potom se začne zlepšovat i naše modlitba.)

Evangelium uvádí tří typy lidí a my jsme jedním z těch tří.
Jeden chce být Ježíšovým učedníkem, je horlivý, ale má špatnou motivaci. Proto mu Ježíš říká: „Lišky mají doupata …“ Toho člověka natáhne obsah Ježíšova kázání, ale táhne ho představa, že se mu díky Ježíši dostane nějakého postavení (v církvi, farnosti, na faře, v klášteře nebo jednou v nebi).

Ten druhý je kvalitní, ale ještě není naplno rozhodnutý.

A ten třetí je opět nekvalitní, hrne se do toho: Půjdu za tebou Pane, ale dovol, abych se rozloučil doma s rodinou. Nemá na mysli: Já si Ježíši jen zaskočím domů, dát jim pusu a říct, že jdu za tebou. Nechtěl se pouze rozloučit, sedí na dvou židlích.
Dalo by se o tom dost mluvit, ale nebylo by to mnoho platné.
My si potřebujeme položit otázku: „Jaký typ jsem já?“
Dokud mluvíme o jiných, tak neporozumíme živé řeči evangelia.

Potřebuji poctivě zjistit, ke kterému typu z těch tří patřím.
Dokud si vážně nepřipustím, že moje modlitba je možná nekvalitní, můj vztah vůči Bohu nedořešený, pak jsem jeden z těch dvou těch horlivých, kteří nejsou kvalitní.
Nebo jsem možná kvalitní, ale nemám dořešenou svou váhavost a nerozhodnost a myslím si, že „musím dosloužit tatínkovi“.

Můžeme se z toho vykroutit. Třeba prohlásit: „Já tomu nerozumím“.
Nebo se vrátíme na začátek ke kouzelným slovům Ježíšovým: „Poslouchej, my dva přece něco znamenáme“.
	14. neděle v mezidobí

	2022
14. neděle v mezidobí       Iz 66:10-14c       Gal 6:14-18       L 10:1-12. 17-20       3. července 2022

První čtení pochází z doby návratu Judeiců z babylonského vyhnanství. Sen o svobodě se splnil, ale doma bylo vše rozbité. Nejen stavby, ale i rodiny a vztahy. Izaiášův text je krásný: „Jako když maminka utěšuje vyděšené a kojí hladové dítě …“

V Ježíšově době byli Izraelité opět okupováni. Tentokráte Římem.
Prosili Boha (podobně jako teď my): „Dej nám mír, svobodu, zdraví, úrodu …“
Vyhlíželi osvobození, ale nepřiznávali si náboženskou krizi, vždyť náboženský kult kvetl. Jeruzalémský „chrám“ byl vyšperkován, snad nikdy nepřicházelo tolik poutníků a nebylo tolik beránků obětováno Bohu. V tom byli Izraelité se sebou spokojeni.

Jen Ježíš viděl dopředu, věděl, že za 40 let postihne Izrael zničení Jeruzaléma a svatyně. Věděl, že židé budou zmasakrováni a vyhnání ze svaté země.

Naše bída se často opakuje. Ještě na začátku letošního roku jsme si nedovedli představit, že Rusové povedou zničující válku v plné síle. My si svou náboženskou krizi nepřipouštíme, jsme se sebou docela spokojeni. 

Každý rok čteme o Ježíšově vyslání učedníků nebo apoštolů do světa nemocného nepřátelstvím.
Kam až jsme v porozumění Ježíšovým slovům došli?
Většinou jsou lidé v kostele vyzváni k prosbám za nová kněžská a řeholní povolání.
(Dovedete si představit, že by si děti u našich pečujících maminek museli jejich péči vyprošovat?)
Jak absurdní, my si myslíme, že Bůh má přidat, má se víc smilovat, my jsme v pořádku, jen je třeba více modliteb.

Mesiáš přišel k naší záchraně, nás vyzývá k obrácení k Hospodinu. Nepřišel usmířit boží hněv.
Otec marnotratného syna nemusel být přemlouván k milosrdenství. Starší – zbožný – syn byl přemlouván, aby přijal svého kajícího bratra.

Ježíš k nám přichází po dobrém.
V 9. kapitole Lukášova evangelia je popsáno nejprve poslání apoštolů. Ježíš vyslal dvojice svých lidí do různých obcí, aby mu ulehčili práci. Až Ježíš přijde, bude pokračovat ve svém vyučování.
Aby učedníci nepřišli s prázdnou a jen s napomínáním, vybavil je jedinečnými dary: „Dal jim sílu a moc vyhánět všechny démony a léčit nemoci. Poslal je zvěstovat Boží království a uzdravovat.“ (L 9:1-2) Apoštolové a pak učedníci měli s lidmi probrat nutnost obrácení. To nebylo snadné, protože se my i židé pokládáme za dost zbožné a osobní náboženskou krizi si nepřipouštíme.

Ježíš židům připomínal nesnášenlivost jejich předků a pronásledování proroků. Proroci lidi včas varovali před nebezpečím, vysvětlovali jim, co mají změnit k nápravě života. Ale „zbožní“ nechtěli měnit sebe, snažili se pohnout Bohem. Farizeové přidávali dlouhé modlitby, posty a sebezápory, saduceové doporučovali více poutí a obětí.
Ježíš učedníkům vysvětloval, že Hospodin nepotřebuje být přemlouván. Varoval nás před lovením „náboženských zásluh“, které nám přináší falešný pocit, že sloužíme Bohu. 
Ježíš posílá učedníky mezi „věřící“ a označuje nás za nebezpečné: „Posílám vás jako ovce mezi vlky.“
Ví, že Mesiáš a jeho lidé budou pronásledováni především od vlastních.
Proto se ptám: „Nemám vlčí choutky?“
Z Ježíšova vyučování víme, že máme zkoumat nejprve sami sebe.
Ale tuto obavu v církvi neslyším. Včera v pražské katedrále jsme slyšeli jen samochválu.
Přitom po celý život jsem svědkem pronásledování našich nejlepších lidí. 

Víme, jak Mesiáš dopadl. Ale myslíme si, že jsme v pořádku. Křtem jsme se sice zařadili do božího lidu, ale to nám ještě samočinně nezaručuje, že jsme vždy na Ježíšově straně. Ještě nemáme odzkoušené setkání s Mesiášem a přiznáváme, že leckdy Ježíšovi odporujeme a na řadu jeho pokynů nedbáme.

Židé se po pádu Jeruzaléma ptali na příčiny této katastrofy. Mezi množstvím odpovědí bylo rozhodující tvrzení rabi Jochannana: „Jeruzalém byl zničen jen proto, že se židé řídili pedantským dodržováním litery, pokynů, místo aby hledali jejich ducha, smysl božích slov.“

Ježíš nám říká: „Nebude-li vaše spravedlnost o mnoho přesahovat spravedlnost znalců Písma a zbožných (farizeů), jistě nevejdete do království nebeského.“ (Mt 5:20)
(Zbožní a slušní lidé dostali Ježíše na popraviště.)

Máme štěstí, že Ježíš je pozorný a laskavý Učitel. A jsme rádi, že na nás má oprávněné nároky.
Chceme pečlivě naslouchat Ježíšovým slovům, chceme být dobrými učedníky.

Jak se projevuje lidský vlk? Například je nesnášenlivý k lidem ze sexuálních menšin.
Chceme se vyvarovat povrchních soudů druhých. Své nápady si chceme porovnávat s Ježíšovými názory.
K tomu si chceme trénovat odvahu.
K tomu prosíme Boha o pomoc.

Ježíš nás obdarovává svým šalomem, vyučuje nás šalomu a vysílá nás jako tvůrce a vyslance svého Pokoje. („Blahopřeji těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni syny Božími.“ Mt 5:9)
Každý máme umět říci, co šalom obnáší. 
Naše vlčí sklony Ježíš léčí svou dobrotou. Jedná s námi dobře a tím nás získávavá pro šalom.
Ten nám není úplně vlastní, nenarodili jsme se s ním. Osvojovat si šalom, Ježíšovu moudrost a jeho laskavost, vyžaduje úsilí.
(Před týdnem jsme znovu slyšeli, že i přední apoštolové měli vražedné sklony. I oni měli vícekráte hloupé a nesnášenlivé nápady. I oni byli zasaženi mocenskými choutkami.)

Z Ježíšových slov: „Proste Pána žně, aby vás vyslal na žně,“ jsme vyvodili důležitý závěr pro sebe. Stále si poměřujeme s Ježíšem své nápady, myšlenky, slova i jednání. Jinak bychom snadno mohli boží věci škodit.
K tomu připomenu další Ježíšovo slova:
„Blahopřeji těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.“ (Mt 5:8)

„Já jsem vinný kmen, vy jste ratolesti. A můj Otec je vinař, který každou mou ratolest, která nenese ovoce, odřezává, a každou, která nese ovoce, čistí, aby nesla hojnější ovoce. Vy jste již čisti pro slovo, které jsem k vám mluvil.“ (Srov. J 15:1-5)

Čisté srdce se projevuje otevřeností Duchu božímu, ochotou přijímat nové a další pozvání k božím darům a veškerému pokroku. Je důležité si trénovat pružnost myšlení na běžných věcech.

V třetím blahoslavenství Ježíš říká: „Blahopřeji těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni syny Božími.“ (Mt 5:9)

Chceme se učit jak být tvůrci pokoje. Chceme si k tomu pěstovat odvahu i dobrou vůli, naslouchat Bohu, obětem i pachatelům, hledat pravdu a spravedlnost, odpouštět marnotratným synům, pomáhat druhým ke smíření …

Umíme říci, kdo je zachráněn („vykoupen“).
Ten, kdo je milosrdný k potřebným.
Ten, kdo se nechá Ježíšem vyučit milosrdenství a dokáže Bohu důvěřovat tak, že dá na jeho rady a vedení.
Zachráněný je ten, kdo jde Ježíšovou cestou, kdo Ježíše následuje.

	2019
14. neděle v mezidobí       Iz 66:10-14c       Gal 6:14-18       L 10:1-12. 17-20       7. července 2019

„Neúčastním se každou neděli bohoslužby,“ přiznal kdosi. Pravil jsem mu: „Až objevíš bohoslužbu jako slavení Božího přátelství s námi, až zažiješ úžas nad tím, že nám Ježíš znovu a znovu opakuje svůj svatební slib – každou neděli(!), nám hříšným(!) – pak pro tebe bohoslužba nebude náboženskou povinností. Nenecháš si ji ujít, jako si nenecháš ujít sportovní zápas z mistrovství světa, koncert své milované hudby, jako něco na čem ti velice záleží. Hledej, jak tu krásu objevit a prožít.“

Jsme připravení Bohu dobrořečit. (Chvalozpěv „Sláva na výsostech Bohu“ je vzorovým dobrořečením.)
Děkujeme za čas dovolených, ty si mohli dříve dopřát jen bohatí.
Až dostaneme pokyn k prosbám, za co budeme prosit?
Za děti na táborech, za lidi na dovolené?
Co ještě potřebujeme?
Bylo by třeba dobré, kdyby do Jugoslávie jezdily noční lehátkové vlaky, aby se řidiči osobních aut tolik nevyčerpávali cestou tam a zpět. – Ale s tím se na Hospodina obracet nebudeme.
Co ještě potřebujeme?
Trneme o některé smrtelně ohrožené lidi (ti nemají ani pomyšlení na dovolenou), ale modlitby za ně nám moc nefungují.
Ptáme se proč?
Co bychom si ještě přáli? Někteří toužíme po zlepšení politické situace u nás, v Evropě i ve světě.
K těm nejzávažnějším otázkám se můžeme něco ze slova Božího dozvědět.
Bůh se raduje i z našeho odpočinku, je s našimi malými dětmi hrajícími si na písku, je ochoten být s námi, i když budeme třeba jen hrát s přáteli karty, ale netlachá s námi.

Něco povím k úvodu do prvního čtení.
„Druhý Izaiáš“ viděl do dramatické budoucnosti Izraele, postavení „druhého“ i „třetího chrámu“, i jejich konce. Další pády a povstávání Izraele. Jeho slova mají přesah i k nám.
Mluví do všech situací, podobajících se tehdejší době – návratu z otroctví babylonského.
Kdo přišel Bibli na chuť a projde si alespoň nadpisky nad biblickým textem od 40. kapitoly výše, osvěží si poselství tohoto proroka a zahlédne Boha sestupujícího k nám. 

První čtení nám připomíná základní slova o Bohu: „Jsem jako váš Táta (něžná forma), … Maminka, …Ženich, Manžel, …Přítel …
V Izaiáši, v kapitole 63. a 64. čteme: „Hospodine, tys náš Otec!“
V dnešním úryvku: „Jsem vaší Matkou, jste moje děti, vás hladové nakojím, budu vás nosit v náruči, těšit a mazlit se s vámi – laskat (to slovo je od lásky) vás.
Nám se toho dostává od Ježíše v nejvyšší míře.

V druhém čtení si překládám Pavlova slova: „Chlubím se křížem Ježíšovým“ – do své řeči: „Nejvýše si cením Ježíšovy lásky až na smrt, až na popraviště.“ (Aby tomu rozuměly i děti. Něco podobného říkám třeba o Miladě Horákové. Nemohu se, třeba před cizinci, chlubit „šibenicí“.)

Ježíš vidí ještě dál, ještě podrobněji a ještě přesněji, než viděl Izaiáš.
Věděl, kam Izraelité tvrdohlavě směřují.“ Obracení se k Bohu a nápravu života doporučovali hříšníkům. Sami se spokojeně nábožensky vyžívali na poutích a hladili si svoje duchovní břicho.
Ale Ježíš viděl blížící se zkázu Jeruzalémské svatyně (nesprávně chrámu), naříkal, že Římané ukřižují desetitisíce židů, věděl o budoucích strašných pogromech nejen na židy, ukřižované arménské ženy, nacistické a komunistické koncentrační tábory …

Před týdnem jsme slyšeli Ježíšovo slovo: „Chlapi, hoří! Na dlouhé truchlení po pohřbech není čas.“
V dnešním úryvku evangelia říká: „Hoří, není čas na dlouhé orientální pozdravy („Co tvé klisny …, co tvoji velbloudi …, co tví synové …“)“.

S naléhavostí posílá své učedníky – dnes posílá i nás. 

To se zase budu v kostelích říkat prosby za nová kněžská a řeholní povolání. Opět budeme úkolovat Boha …
Říkali jsme si, co ta zvláštní slova: „Proste Pána žně, aby poslal dělníky na pole …,“ mohou znamenat. 

Vyučenému učedníkovi vystaví mistři výuční list. Lékařský diplom, podepsaný slovutnými profesory, opravňuje lékaře k jeho odborné praxi. I řidič je přezkoušen, aby mohl získat řidičský průkaz.
Každý z nás máme prosit Boha o vyučování, abychom mohli být posláni a splnili svou úlohu.
Kdo neví, o velikém nebezpečí, prosazovat své názory?
(Vrátil jsem se z manželských setkání – přes sto párů celý týden obdivuhodně pracovalo na sobě a na svém vztahu.)
Nestačí být pokřtěn, mít svatbu v kostele a byt „zaopatřen“ před svou smrtí. Bůh nám nesvěřil jen náš život.
Máme přicházet k druhým jako tvůrci pokoje. Nejde o „správný pozdrav“. Bylo by málo pozdravit: „Pochválen buď Pán Ježíš Kristus.“ Máme být tvůrci a prostředníky pokoje. Bůh k nám „sestupuje“, Ježíš přivádí lidi k druhým, nejen k Bohu. Nasloucháme-li lidem, nemusíme jim jen přitakávat, když si stěžují na druhé, máme jim taktně a pokorně poradit to, co se nám osvědčilo při řešení nedorozumění a sporů – co jsme si osvojili z Ježíšova vyučování, z umění být tvůrci Pokoje. Máme lidem nasvítit Ježíšův pohled na věc z druhé strany, máme je potěšit a povzbudit, zastat se ukřivděného, rozdávat z moudrosti boží.

Říkáme si, že nestačí říkat: „Otče náš, přijď tvé království.“ Hledáme, co dalšího mohu pro boží království udělat na sobě, v rodině, ve farnosti, v obci, pro tuto zemi … Bůh nemá nezaměstnané. Prosíme k tomu Boha o osvícení. Ježíšova pravidla k životu v božím království známe. Jeho názor je pro mě důležitější než tvůj nebo můj. Ježíšův životní příklad je srozumitelný a přijatelný.

„Sodomě bude v onen den lehčeji než takovému městu“ – to není vyhrožování. Jsme odpovědní za to, co slyšíme, za nabízenou pravdu a pomoc. Víme, jak dopadli jeruzalémští, když je Římané oblehli a pak zničili město (z hladu tam došlo ke kanibalismu). Víme, jak dopadla vybombardovaná města ve válce, Hirošima a Nagasaki, …
Příčiny známe: „Jeruzaléme, Jeruzaléme, který zabíjíš proroky a kamenuješ ty, kdo byli k tobě posláni; kolikrát jsem chtěl shromáždit tvé děti, tak jako kvočna shromažďuje kuřátka pod svá křídla, a nechtěli jste!“
Místo úkolování Boha máme hledat příčinu, proč Bůh neodpovídá na naše modlitby, když řekl: „Proste, a bude vám dáno; hledejte a naleznete; tlučte a bude vám otevřeno.“
Porovnej si k tomu J 15:7, 16:24. A k hledání příčin, proč nejsou naše modlitby vyslyšeny, si pročti Matoušovu 23. kap.

Jsme bohatí, žijeme jako na zámku (bydlíme jako na zámku, jíme jako na zámku, ustrojení jsme jako na zámku). Bůh by nás rád nakojil – nejen svým slovem. Přišel nás zachránit.
Boží království se přiblížilo. Písmo máme každý doma, Ježíšův příklad jak žít v tomto porušeném světě můžeme znát. Své přátelství a pomoc nabízí každému hříšníkovi. Každou chvíli nám opakuje svůj svatební slib. Některé manželky slyšely od manžela svatební slib poprvé a naposledy při svatbě.
Ráno jsem si zkoušel spočítat, kolikrát jsem slyšel Ježíšův svatební slib – jen z mých úst jsem jej slyšel asi dvacet tři tisíckráte. Kolikrát jste jej slyšeli vy?
Boží království máme nadosah.
A i my k němu můžeme přispět.

	2016
14. neděle v mezidobí       Iz 66:10-14c       Gal 6:14-18       Lk 10:1-20       3. července 2016

Dnešní texty jsou klíčové. Bůh nám nabízí své království. Ale my o ně nestojíme!
To, co popisují, se v dějinách opakuje. Bůh nám nabízí pomoc a my ji odmítáme.
(Těžko se mi o tak závažné věci mluví, řada lidí bude opět čekat něco „pozitivního“. Ale je boží slovo negativní?)

Bůh přichází s otevřenou náručí: „Až mě poznáš (a až poznáš mou péči) zamiluješ si mě celou svou bytostí.“
V prvním čtení si opět můžeme všimnout mateřských a něžných rysů Boha.
(Kdo k nám mluví tak pěkně a jedná s námi tak něžně jako Bůh?)

Autor žalmu 66 objevil velikost, krásu a štědrost Hospodina, umí dobrořečit …
My se k jeho dobrořečení přidáváme.

K druhému čtení.
Obřízka je velikým darem a znamením (sňatku s Hospodinem)! A přesto jsme dostali – jako projev další obrovské štědrosti – dar ponoření do Ježíše (křest) a Večeři Páně. 
Pokoj a milosrdenství jsou ovocem Ježíšova přátelství.

Ježíš nám přišel nabídnout boží království. Co nabízel? (A co nabízí nám?)
(Království je určitým uspořádáním společnosti.)

Abychom nezačínali až od Adama, připomeňme si návrat Izraelců z Egypta. Vrátili se jako žebráci, ale Hospodin jim nabídl svou péči a moudrost k uspořádání života každého jedince, k soužití v rodinách, rodech a společnosti. (Tomu rozumíme, rodiče také žijí pro své děti a vedou je k tomu nejlepšímu, co pokládají za životně důležité.)
Jenže Izraelité za čas neodolali pokušení a vynutili si krále (opovrhli Božími pravidly). 
Morální bída králů opakovaně dovedla Izrael („jaký král, takový lid“) pod nadvládu drancujících pohanů. V Ježíšově době pod okupaci Říma… 

Ale určité množství Izraelitů věřilo příslibům Hospodina (skrze slova proroků), toužilo po božím království a bylo ochotno si přiznat některé své dřívější chyby. 
K určité reakci je třeba určitého množství lidí, díky určitému počtu toužících po svobodě synů božích mohl Hospodin Izraelitům nabídnout novou pomoc. (Po tom dlouho toužili. Stále po tom touží.)

Ježíš začal kázat: „Boží království je na dosah.“ Pro vzbuzení dostatečného zájmu, poslal nejprve dvojice apoštolů, a pak dvojice učedníků, aby mu připravili posluchače k setkání. 

Obsah mise učedníků byl bohatší než kázání Jana Baptisty. Je třeba nevynechat text o poslání apoštolů (Lk 9:1-6). Spolu s „dnešním“ textem pak pochopíme obsah programu poslání učedníků.
„Poslal je zvěstovat Boží království a dal jim sílu a moc vyhánět všechny démony a léčit nemoci.“

„Chlapi, dejte se do rozhovoru s lidmi o Mesiáši, uvidíte, kdo bude mít hlubší zájem. Nechte se k nim pozvat do domácnosti. Nabídněte jim: „Pokoj tomuto domu.“ 
U jídla se ptejte, jak se lidem daří, jak vidí budoucnost Izraele, co očekávají od Mesiáše a zda dobře rozumí Božímu království. 
Pokud se vám někdo svěří, co ho trápí a s čím nemůže sám hnout, co s ním mává, na čem je závislý, co sám nezvládá – osvoboďte jej od toho jejich démona. 
Uzdravujte také jejich nemocné, aby lidé viděli, že to, s čím přicházíte, není jen nějaká teorie a lidské přání, ale že jim Bůh nabízí svou konkrétní pomoc.“ 

Buďte opatrní, někteří lidé jsou velice nebezpeční jako vlci.
Tvůrcem pokoje není člověk, který jen ustupuje. Hloupí a naivní lidé mlčením ke zlu podporují nespravedlnosti.
Nestojí-li někdo o pokoj, není-li ochotný k hledání pravdy, máme od něj odejít. 

Vytřást prach z opánků, byl názorný rituál, ukazující: „Nabízeli jsme vám zdarma; nechcete, nechte být, nic vám nejme dlužni, nic si od vás neodnášíme.“
Odmítnout boží nabídku je zlé. 

Takové příležitosti a nabídky nepřicházejí každý den. Bůh se nemstí, ale odmítnout boží nabídku má následky; i pro další čas a další generace. 

Jsme právem nešťastní z tragédie židů. Nepřijali Ježíšovu nabídku božího království, Jeruzalém byl vypálen, lidé zmasakrováni, zbytek vyhnán ze země …

Situace se v dějinách opakuje, Bůh na určitých křižovatkách nabízí svou pomoc (takové možnosti nepřicházejí každý den) a my ji odmítáme.
Takovou možnost jsme my naposled měli po 89. roce. 

Boží království nestojí jen na rozhodnutí lidí. Bez slitování Boha a jeho trvalé pomoci nemůže existovat, nemůžeme si ho vytvořit vlastními silami.
Dlouho bychom mohli vypočítávat povrchnost křesťanských funkcionářů v dějinách. Jejich spokojenost se stavem církve. 1. vatikánský koncil nebyl dokončen. S církevníky nehnula tragédie světových válek. Když s obrovským zpožděním konečně přišel II. vatikánský koncil, římská kurie začala brzdit nové nasměrování církve.
Jana Pavla II. kurie nepřijala a reforma kurie se nekonala.
Benedikt XVI. rezignoval, když viděl, že s reformou kurie nehne.
František je zjevením, ale kdo se k němu přidá? Mnoho církevních funkcionářů se staví proti němu.
Církevní kolaboranti nevymřeli.

Proč je z evangeliáře vypuštěno Ježíšovo otřesné a závažné varování (verše 13-16)?
„Běda tobě, Kafarnaum, Chorazin a Betsaido …“ 
Mnoho pokřtěných o těchto slovech neví. Nevědí, že existuje horší hřích než sodomský (to není homosexualita)!!
Kafarnaum, Chorazin a Betsaida byly nejlepší židovské náboženské obce (farnosti). Odmítat Ježíše může i „zbožný“ člověk a „nejlepší farnost“.
Skandál s ukřižováním Nevinného nepohnul staršími, učiteli Písma, s kněžími ani s Veleknězem.
V našem století se po desetiletí zakrývaly a neřešily skandály s homosexualitou a pedofilií mezi duchovenstvem.
Nespravedlivě pronásledovaných v církvi není málo. Kdo se s tím trápí?
Nepěstujeme svědomí církve!
Ducha evangelia jsme vyměnili za povýšenost zákonictví „církevního práva“. Mohl bych uvádět dlouhou řadu konkrétních příkladů.

Kdo je soudný a nestrká hlavu pod peřinu, vidí, že stav společnosti, Evropy a světa není dobrý.
Bez Boží pomoci se dnešní krize nedostaneme. Část mládeže má ideály (my jsme je také měli), ale nebudou-li pít z pramene živé vody, dojde jim dech. Život je náročný. To vidíme i na soužití v manželství.

Připojím poznámku k Ježíšovým slovům: „Proste svého Hospodáře, aby vás poslal na své pole ke žním.“
K poslání je třeba způsobilosti: ta stojí na vědomostech, dovednostech a na ladění s Ježíšovým Duchem.
Někde v některých oborech činnosti je určitá způsobilost obnovována.
Při slavení narozenin svých dětí prosíme: „Bože, chci další rok vést své dítě k Tobě, prosím Tě k tomu o pomoc, abych víc porozuměl tvým slovům, názorům a záměrům.“

V nebi není automaticky zapsán každý pokřtěný, ale jména těch, kterým Ježíš blahopřeje v „blahoslaveních“ (srov. Mt 5:3n) a těch, kteří přijali Ježíšovo učení v „Horském kázání“.
Například: „Blahopřeji Tvůrcům pokoje, budou nazváni syny Božími“, říká Ježíš. „Jsi můj člověk“, řekne jim Bůh. Může to platit i o nás!
Ale něco jiného je osobní spása a něco jiného boží království. Do otroctví šli všichni, nejen povrchní a zbabělí, i světci a proroci.
Nemáme zavírat oči, máme hledat jak svět vylepšit. Bůh nám k tomu nabízí obrovskou pomoc.

Poznámky:
/1  Dětem, které už znají mocniny, říkám: Bůh = TÁTAMÁMAn
Proč si rozmělňovat velikost Boha a šíři jeho milosrdného srdce. Bůh je jedinečný ve své lásce k lidem. Ježíš si nikdy nenechal říkat „Otče“. Nevydával se ani za „duchovního otce“.
To my – pohanokřesťané neznající Bibli a Boha, hledáme Nebeskou Matku a Boží Matku a duchovní oslovujeme „Otče“. A zdůvodňujeme si to tvrzeními falešné zbožnosti.
Bůh nám nabízí své dary jako rozvodněnou řeku. Nešetří na nás. Chceme brát jeho slova vážně.

	2013
14. neděle v mezidobí       Iz 66:10-14c       Gal 6:14-18       Lk 10:1-12. 17-20       7. července 2013

První čtení i Žalm 66. nás zvou k radosti nad přízní Boha. Šťastně zamilovaný tomu rozumí. Kdo si všímá pozorností od Boha, ví o svém bohatství. 
Kdo obdivuje milujícího, chce se mu podobat a je puzen projevovat pozornosti druhým.
Čím víc si všímám pozorností od Boha, tím víc žasnu nad jeho vztahem a štědrostí k nám. 

Písmo nás vede k žasnutí, k péči o sebe a druhé, k povinnosti dobře hospodařit s obdarováním. Máme si obstarávat pěkné zážitky. Máme přijímat nabízené dary. „Uvařila jsem pro tebe, neupejpej se, přece to jídlo nevyhodím slepicím“. 

Často o přijímání božích darů mluvíme. Při každé Večeři Páně zakoušíme vrcholné obdarování, pokaždé pijeme z obou prsů: z moudrosti slova Boží i z Ježíšovy hostiny. Jsme mnohem bohatší než Izajášovi lidé.

Úryvek evangelia je velice obsažný. Opět nabízím pozornost ke slovům: „Proste Pána žní, aby poslal dělníky k práci na žních“. 
Kdo chce jezdit autem, projde autoškolou a je přezkoušen při testech a zkušební jízdě.
Učedník nakonec předkládá své zkušební dílo – obstojí-li, získá výuční list. Medik u státnic prokazuje svou způsobilost k léčení, diplomovou prací kandidát předkládá svým zkoušitelům důkaz své znalosti a dovednosti.
Zpovědníkem se může stát jen ten, kdo má nejen teoretické znalosti o rozpoznávání dobra a zla, ale prošel dlouhodobější zkušeností s vlastní bídou a zlem a s milosrdenstvím božím.
Pokaždé žádáme, aby nás někdo překoukl, přezkoušel a „z moci svého postavení“ nás poslal …
Před závažnými životními kroky se ptáme Boha na jeho názor.

Někomu může být odebrán řidičský průkaz; chce-li jej opět získat, musí podstoupit přezkoušení. My nečekáme na odebrání „řidičského průkazu“, sami se porovnáme s pravidly, které jsme k soužití dostali od Boha.
Před týdnem nám evangeliem připomenulo – Ježíš některým lidem rozmlouval učednictví:
„Pro tebe by křest nebyl, u mě bys nedosáhl toho druhu kariéry, po které toužíš.“
„Ty nejsi vytrvalý.“
„Ty si nebudeš cvičit odvahu“.
V semináři jsme zírali, že řada bohoslovců – alkoholiků nebo psychicky nemocných, byla vysvěcena na kněze. (Neblaze dopadli.)
Ale donašečům (udavačům) nebylo řečeno: „Donášení je překážkou ke službě božímu království. Ježíš stanovil jiná pravidla: „Máš-li něco proti druhému, nejprve mu to řekni mezi čtyřma očima …“

Minule jsem se hrozil nad ponižujícími otázkami, kladenými arcibiskupu R. Bezákovi. Ani estébáci se mnou tak nemluvili.
Dvakráte jsem při vyučování náboženství udělal s dětmi tento pokus. Navrhl jsem dětem zdramatizování části Janových pašijí. Vzal jsem roli Ježíše a děti obsadil do dalších rolí. Když jsme přišli k místu: „Po těch slovech jeden ze strážců který stál poblíž, udeřil Ježíše do obličeje a řekl: `Tak se odpovídá veleknězi?´“, žádnou facku jsem nedostal. Strážce velekněze jsem vybízel: „Uhoď mě, jsi strážcem velekněze!“ Nic.
Vyměnil jsem herce; zase jsem se rány nedočkal. Pak jsme o tom mluvili ...
S bitím druhého mají i profesionální herci potíže.
Esesáci přinutili dva vězně, aby se mlátili, kdo vyhraje, přežije. Nebo skupině vězňů poručili, aby jiného ztrestali k smrti.
Ve zkouškách k získání zbrojního pasu mají být vyloučeni agresivní jedinci. Jedoucí auto řízené agresivním řidičem je jako vystřelený náboj.
Neměli by kandidáti křtu, natož kněžského a biskupského svěcení být zkoumáni zda nedonášeli, zda nepodporují donášení a pomluvy, zda se nesníží k ponižování? Co by mě mohlo donutit, abych se propůjčil k pokládání ponižujících otázek druhému? Slovo může zranit více než rána pěstí.

Dobře vím, že už jen klást takovéto otázky může být nebezpečné. Některý strážce (toužící po povýšení) mě za urážku majestátu může dát přes hubu (nebylo by to poprvé ani naposled).

Připojím k tomu zprávu o Velehradské pouti. Omlouvám se, že to popíšu šířeji (naše jednání bývá také ovlivněno životními zkušenostmi). Jiný může průběh pouti vidět jinak. 

V dětství jsem četl o věznění sv. Metoděje druhými biskupy, ptal jsem se, jak mu asi bylo z podlosti bratří. To se mnou udělalo své. 
(Historie není zábavou, vyučuje nás k neopakování chyb předků.
Modlitba – i když je už sama činem – má vyústit do dalšího činu. Před Bohem nejsme žebráky.)

Velké množství poutníků na Velehradě tleskalo presidentu Zemanovi. 
Na R. Bezáka nikdo nevzpomněl.
Ježíš nás neposílá jen k nespravedlivě vězněným (srov. Mt 25:43).
I spravedlivě odsouzeným vězňům má rodina psát a posílat jim buchty.
Patří R. Bezák do naší nejbližší rodiny? Je dnes pro některé už prašivým psem? (Před rokem a půl by mu „líbali ruku“.)

Na Velehrad přijely tři skupinky chlapů: jedni s transparentem, druzí s barevnou kartičkou, já jsem autorem dopisu papeži Františkovi. Každý máme svůj styl, ale podpořil jsem druhé, jejich jednání nepokládám za špatné. 

Kdo znáte Jéňu Kunčara, víte, že je milovníkem, není bojovníkem. Jednomu statečnému děvčeti, které rozdávalo kartičky a dopis, někteří poutníci nadávali (sama byla před léty strašně a krutě ponížena). Jéňa jí těšil: „Na svou obranu, bych nikdy něco takového nepodnikl, ale pro druhého to udělat musím.“ (měl u toho slzy v očích).

Už před bohoslužbou přišel mladý kněz, pořadatel: „Rozdávané kartičky jsou agresivní“.
K dopisu papeži výhrady neměl. „Dobrá, budeme rozdávat jen dopis“, ustoupili jsme.
Na začátku bohoslužby jsme u zdi rozvinuli transparent (u zdi – aby nikomu nezacláněl) s fotografií papeže a nápisem „Róbert Bezák???“.
Přišel jiný pořadatel: „Poutníci přišli k posílení víry, transparent je rozhodí, stáhněte ho“. Řekl jsem mu: „Nejme proti nikomu, ani proti vrchnosti, nevíme, zda je Bezák vinen nebo nevinen. Jen na základě Ježíšových pravidel a některých neblahých zkušeností církve, žádáme o přešetření Bezákova případu a možnost odvolání se k řádnému soudu pro každého – to je přece otázka víry a mravů.“
„Dobrá“, řekl jsem chlapům, „nemám rád, koukají-li lidé během bohoslužby po vrabcích, sviňme část transparentu s nápisem, bude vidět jen obraz papeže“. Chlapi souhlasili.
Celý transparent jsme opět rozvinuli až po bohoslužbě.

Pak další sebejistý funkcionář útočně tvrdil: „Papež František pozval R. Bezáka 5. června k rozhovoru. Nabídl mu, že může působit kdekoliv na světě mimo Trnavy a Říma. R. Bezák byl před měsícem na Velehradě a odmítl se s Františkem setkat. Požaduje pro sebe jen Trnavu nebo Řím“.
„Pokud máte pravdu, bylo by to smutné“, odpověděl jsem. (Měl jsem si vzít jeho adresu, ani se nepředstavil.)

Není cenné, zastává-li se někdo druhého? Před soudem je nutné vyslechnout všechny závažné svědky. 

Dost lidí se na nás usmívalo, Slováci nám děkovali, řada lidí po bohoslužbě dopis podepsala. I přední právník se svou paní, také právničkou. Několik politiků nás pochválilo.
Jeden z chlapů volal Františkovi Miloškovi – ten nám děkoval. 
Někteří lidé nás kárali: „V církvi není žádná demokracie. První ctností je poslušnost.“
„V sektě“, klidně jim odpovídal Jéňa.
V televizi pan Doc. Šebek v televizním přenosu poutě transparent kladně komentoval.
Jeden mladší kněz na Facebooku označil mé vystoupení za mou sebeprezentaci. 

Mně se naše společná akce nezdála být agresivní ani nevhodná. Neomylný nejsem. Nevylučuji, že se mohu mýlit, často svá tvrzení a jednání nejprve zkoumám a konzultuji s druhými.
(Mými obdivovanými hrdiny jsou Gándhí, Jan XXIII., a papež František. Samozřejmě výlučně a nade všechny Ježíš.)

I apoštolové pokorně přiznávají své nedobré sklony k převálcovávání druhých a svá provinění. Přiznávají, že Ježíš nemluvil do větru, když nás před tímto virem varoval.
Proto se my, učedníci Ježíšovi, sami zkoumáme v zrcadle Ježíšovy moudrosti a jeho životného příběhu.

	2010
14. neděle v mezidobí       Iz 66:10-14c       Gal 6:14-18       Lk 10:1-12. 17-20       4. července 2010

Proroci byli ochotnými ústy božími. Znovu a znovu ubezpečovali lidi o Boží přízni („Jako matka utěšuje své dítě, tak vás potěším,“ vyřizovali Hospodinův vzkaz.) Znovu a znovu připomínali útěšná slova boží, varovali a usvědčovali nepravosti.

Ježíš poslal učedníky do míst, které chtěl navštívit, aby mu připravili půdu a ušetřili čas. Měli s lidmi probrat několik otázek, přinejmenším nutnost „obrácení“. 
Nakonec všechny poslal do světa natrvalo. 

Nedoslýcháme. Každý z nás pokřtěných je poslán, aby si nenechával pro sebe poznání, jak mnoho se Bůh zajímá o člověka.
Jak to, že zůstáváme jen u modliteb „za nová kněžská a řeholní povolání“, místo abychom se nabídli sami. Izaiáš si tak vážil odpuštění, že řekl: „Bože, kdybych ti mohl být něco platný, pokud nemáš někoho vhodnějšího, pošli mě“. 

Dosavad jsme práci na šíření „dobré zprávy“ omylem přenechávali převážně na duchovenstvu. Ježíšovu výzvu jsme neslyšeli. Přehlušovali jsme ji jednostranným tvrzením, jak je kněžstvo nejdůležitější. Změní náš názor alespoň dnešní nedostatek kněží? 
Je chyba u Boha nebo u nás?
(Budeme se poctivě ptát, jaký model Ježíš v církvi pro kněze vymyslel? Byli skoro všichni apoštolové ženatí nebo ne? Měl Ježíš vše dobře vymyšleno, nebo ne? Opomenul něco? Můžeme vůbec na jeho programu něco vylepšit?
Proč nesvětíme ženaté muže? Tisíc let to fungovalo i v západní církvi, dodneška ve východních církvích.) 

Komunisté vyzvali před volbami své členy: „Přiveďte alespoň jednoho člověka k volbám.“
Co budeme my říkat těm, ke kterým nás Ježíš posílá?

Něco jiného je referát nebo reklama: „Ježíš tě miluje“.
Židé dobře vědí, že odpověď na položenou otázku má jinou účinnost, než přednáška. „Až se tě tvůj syn zeptá, odpovíš mu …“ (Srov. Ex 13:14) (Kladení otázek je mezi Židy ceněné.)

Přijdeme-li mezi holubáře, včelaře, koňáky nebo znalce vína, je radost je poslouchat. Každý má své zkušenosti, baví se mezi sebou o tom, co je spojuje a co je zajímá, vzájemně si sdělují své zkušenosti, vědí o dalších zdrojích informací. Proč to mezi katolíky v otázkách o Bohu tak není?

Před časem nás pan president Klaus přirovnal k zahrádkářům. Cítil jsem se dotčen, dnes si postesknu, že v našem zájmu o věc často úrovně zahrádkářů nedosahujeme.
Po sportovním zápase, od začátku do konce přenášeném televizí, redaktoři vše znovu rozebírají, ptají se hráčů a trenérů, znovu si přehrávají určité záběry …, po hospodách se několik dní vedou o zápase řeči. Proč to mezi námi tak není? Copak Bůh není větší kumštýř než nejlepší fotbalista?
Ostýcháme se, nudíme se s Bohem? Předstíráme něco? Nepodobáme se manželům, kterým ztrpkl a vyhasl vzájemný vztah?

Co lidem nabízíme?
Jaký pokoj jim přinášíme?

Abychom na sebe alespoň upozornili (ne na Boha), zavádíme všelijaké žehnání zvířat, dopravních prostředků, chceme zaujmout alespoň historickými kostýmy, průvody, nošením sošek, ohňostroji, prohlídkami věží …
Také bych chtěl někdy vidět třeba slováckou jízdu králů, je to krásná vzpomínka na dávný folklor, ale hlubší smysl vyprchal.

Proč neobjevujeme perly světové a náboženské literatury v Bibli?
Protože je sami neznáme.
Nepamatuji si, že by biskupové někdy řekli, že biblické hodiny jsou hodnotnější a důležitější než lidové pobožnosti.
Jsou důležitější nebo ne?

Každá generace lidí zajímající se o psychologii a umění se vrací k starým mýtům, antickým dramatům a Shakespearovým divadelním hrám a pohádkám (i dnešní člověk oceňuje pohádku „Malý princ“). Je v nich mnoho moudrosti, ale biblické příběhy jsou nejméně o jednou vrstvu hlubší.
Vyložíme-li příběh prvních lidí v Ráji, psychologové a herci řeknou: „Poslouchejte, to je geniální“. Nejen svým dětem i veřejnost můžeme provést biblickými příběhy. Budou vděční za odkrytí nových obzorů a zdroje poznání.
Kdo při pohřbu nabídne zesnulému a pozůstalým krásnější dar než je řada míst z Písma o ceně člověka pro Stvořitele? (Přinesu-li někomu květinu, zazpívám-li mu, popřeji-li mu něco hezkého …, obdaruji jej.)

Proč se neživíme biblickými příběhy (zeptejte se lidí z kostela, třeba co se můžeme naučit z příběhů o Jákobovi a jeho synech, od Támar, Ester, nebo dcery Jefteho)? Kde najdeme něco výživnějšího?
Malé děti z biblických příběhů, stejně jako třeba z Malého prince a dalších pohádek, vytěží jen trošku, ale v dospělosti se k nim s novým úžasem vracíme. 
Moudrost se nevnucuje, působí svou vlastní silou a krásou.

Dostali jsme i od Boha jedinečné dary, z kterých můžeme s hrdostí (nad velikostí Boha) rozdávat.

Kdysi jsme si říkali, co znamená: „Proste Pána žní, aby poslal dělníky na svou žeň“. 
Aby mohl lékař operovat, učitel učit, soudce soudit, aby učedník mohl pracovat, potřebuje být přezkoušen. Ježíšův učedník musí ctít názory svého Mistra. V hebrejské bibli (Starém zákoně) máme řadu vážných případů, jak skončili proroci, kteří se opovážili tvrdit něco o Bohu svévolně.

Ten, kdo splňuje podmínky nutné k hlásání evangelia (nechá se „přezkoušet“), může být poslán a vybaven – bude uzdravovat nemocné, ale lidé viděli, že se Boží království přiblížilo, že se Bůh opravdu zajímá o nouzi člověka a přichází mu na pomoc. (Těžko nabízet těšínská jablíčka pro věčnost.
Je to podobné a logické – i lékař i řemeslník může, po složení příslušných zkoušek, používat nástroje, přístroje a speciální techniky ke své službě (například lékař může provést náročnou operaci, automechanik může seřídit řadu věcí na autě).

Samozřejmě, že dokud nepřiznáme, že jsme pod míru, patřičně se neobrátíme, nebudeme pro Boha použitelní. Opět se vracím k naší vleklé bolesti – otázce „obrácení“.
Každý křesťan sice přizná, že není bez hříchu, ale je nám zatěžko přiznat, že jsme těžce pod míru Ježíšových prvních učedníků.
Spokojili jsme se s tím, že nad námi byly vykonány příslušné obřady („uděleny svátosti“), máme v kapse úřední povolení a složili jsme patřičné přísahy „věrnosti církvi. 

Odříkáváme katechismové poučky a tlučeme po hlavě každého, kdo podle našeho mínění necituje přesně „církevní literu“ nebo odpověď, kterou nám k papouškování nadiktoval farář nebo učitel při „vyučování náboženství“.

O druhých, o většině židů Ježíšovy doby řekneme: „Neobrátili se, nepřiznali si, že se vzdalují od Boha, ale sami na sebe si to nevztáhneme.
Abychom si nemuseli přiznat, že Ježíš šel na kříž (aby rozbil naše přesvědčení, že jsme v pořádku), tvrdíme, že Ježíš musel umřít, aby nám mohl Bůh odpustit děděný Adamův hřích.

Opakujeme staré formulace a některé věty apoštola Pavla, aniž jim rozumíme.

Ježíš říká, proč přijímá kříž: „Aby svět poznal, že miluji Otce“. (srov. J 14:28-31)
Ježíš potřeboval (a potřebuje) rozbíjet naší scestnou „zbožnost“ vedoucí až k likvidaci člověka.
Tvrdit o druhém, že je na scestí, že je bludař („tesař z Nazareta je neznaboh a uzdravuje z moci zlého ducha“), je hříchem proti Duchu svatému. Ježíšova smrt rozbíjí příčinu, která člověka vede ke hříchu proti Duchu Svatému.
Židé byli – stejně jako my – svým způsobem zbožní. Ovšem podle jejich(!) představ byl Ježíš divný (podle Mojžíše byl Ježíš Mesiášem).

Ježíš nám poradil, co nemáme ve vztahu s Bohem přehlédnout: „Otče, neuveď nás do pokušení“.
Učedníkům v Getsemanech radí: „Bděte a modlete se, abyste neupadli do pokušení. Váš duch je odhodlán, ale tělo slabé.“ (Mt 26:41) Nedali na Ježíše. Proto se i oni (nejen farizeové a zákoníci a kněží) „museli“ dopustit hříchu v oblasti, o které byli přesvědčeni, že ji mají v pořádku.
Proto Ježíš říká, že hříchy pohanů (Sodomy a Gomory) nejsou tak závažné, jako hříchy (nám sympatického) Kafarnaa. 

My ale než bychom si přiznali, že nejsme v pořádku, že neladíme s Ježíšovou výukou, bouráme celou Ježíšovu snahu nás osvobodit a konečně obrátit k Bohu. Jenže my máme ukazatele své cesty obráceny na opačnou stranu.
Tvrdíme, že nás Ježíš vykoupil tím, co mu udělali katané.
(Když děcko něco provede, nevyžadujeme přece za každou cenu trest, ale aby se polepšilo.)

Evangelium jsme vyměnili za katechismus a právo. Evangeliář sice okuřujeme, ale od Ježíšových slov hned utečeme. V kostele i doma.
Nevšímáme si, že spravedlivý Nikodém mávl nad Ježíšem rukou jako nad náboženským fantastou, nevšímáme si, jak se učedníci zastávali představených církve, když o nich Ježíš prohlásil, že zlikvidují Mesiáše.
Nikodém dal Ježíšovi za pravdu až po soudu: „Velerada je spolkem vrahů“.
Apoštolové podobně.
Ale předtím Petr několikrát Ježíše káral: „Tomu ty nerozumíš!“
Pak uznal: „Ježíš měl pravdu i o kokrhání kohouta před mým tvrzením: „V životě jsem toho člověka neviděl!“

Kdo je ochoten se touto věcí zabývat? 

Málo nasloucháme Ježíšovi, máme malé sebevědomí a o Bohu s lidmi nemluvíme.
Jednou Ježíš vyprávěl podobenství o fíkovníku, který nerodil a o snaze sadaře se stromu znovu pečlivě věnovat: „Pane, ponech ho ještě tento rok, až jej okopám a pohnojím. Snad příště ponese ovoce; jestliže ne, dáš jej porazit“. 

V dnešním čtení Ježíš říká: Obilí na polích je zralé ke sklizni, jděte „v pokoji“ (to je víc než podání ruky) a zvěstujte: „Boží království se přiblížilo!“

	2007
14. neděle v mezidobí       Iz 66:10-14c       Gal 6:14-18       Lk 10:1-12. 17-20       8. července 2007

1. čtení pochází z doby návratu Izraele z babylónského otroctví. Navrátilci se velice těšili domů, ale obnova země a hlavně charakteru božího lidu silně drhla.
I dnes je mnoho lidí u nás zklamáno ze současné bídy společnosti. Inu, kde by se mohlo něco podstatně změnit bez obrácení se k Hospodinu? Vnější svoboda nestačí.

Přes všechny nezdary je ovšem dobré poznávat a důvěřovat, že Bůh je dobrý.
Lidé prý běžně využívají mozek na 2–3 %, dobří lidé za 4–5 % a světci snad na 30–40 %.
(Nakolik kdo využíváme možností mobilu nebo počítače?)
Máme nějakou zkušenost s Hospodinem jako jedinci i jako lid Boží. Ale je důležité vědět, že nabídka Božích darů je mnohem a mnohem větší, než kolik jsme zatím přijali. Je důležité to vědět, abychom nebyli z dosavadní Boží pomoci zklamaní. Využíváme ji zatím jen v malinké míře.

Kdo má zkušenost ze svého života s maminkou nebo tátou, nebo s vlastním rodičovstvím ke svým dětem, má ulehčenou cestu k pochopení slov: „Jako matka utěšuje svého syna, tak já potěším vás …“
Důvěřovat Hospodinu (ne slepě) je čin spravedlnosti vůči Bohu. Je uznáním jeho velikosti a přejícnosti.
Nedávno jsem připomínal, co to znamená věřit, že Bůh je dobrý pastýř. Vzpomeňme na obdivuhodný postoj přátel Daniela: „Králi Nebúkadnesare, náš Bůh je veliký a mocný a samozřejmě je schopný nás vysvobodit z tvé ruky, ale kdo jsme my, aby zrovna pro nás Bůh skákal do ohně“. 

Dnešní čtení z evangelia na nás často dělá dojem, že je pouhým popisem dávné události, která se nás už netýká: „My jsme přece už dál než ti židé tenkráte“. Nenechme se obelstít „zbožnými“ pocity.
Před týdnem nám Ježíšova slova připomínala, co znamená být jeho učedníkem (nestačí jen být pokřtěn a před smrtí se vyzpovídat).
Dnešní úryvek už mluví o vyslání učedníků.

Proč děláme zkrat ze slov: „Proste proto Pána žně, aby poslal dělníky na svou žeň“ a vyhlásíme akci modliteb za kněžská a řeholní povolání?
Proč děláme z Boha podivného Nehospodáře, který neví čeho je při hospodaření zapotřebí a co schází?
Proč ze sebe děláme pejska, kterému páníček ukazuje sušenku: „Bobíku, popros! Ne, lépe, popros“. A až pěkně poprosí, sušenku mu dá.

Před týdnem nám evangelium připomnělo, že někteří lidé se hrnou horlivě do práce, ale přitom nevědí, co je čeká, a že jim chybí „potřebná kvalifikace“. (Zažili jste, že vám někdo chtěl horlivě pomáhat, ale neměl trpělivost naslouchat co a jak má dělat a svou zbrklostí způsobil škodu?)
Máme se nechat „přezkoušet“!!
Proč se neptáme:
„Bože, mohu se už oženit, jsem dostatečně připraven?“
„Mohu už o tobě vyprávět druhým?“
„Ježíši, mohu tě následovat,?“
Pouhé nadšení nestačí. 
Přece i vykonávání mnoha zaměstnání předpokládá a vyžaduje patřičnou zkoušku způsobilosti.

Ježíš při posílání dvaašedesáti dvojic učedníků přesně řekl, co mají učedníci s lidmi probírat.
Zkusme si položit otázku, co to bylo.
Odpověď nám ukáže nakolik rozumíme Biblickému vyučování. (Živě si dovedu představit, jak by se návštěvníci kostelů tvářili, kdyby měli odpovědět.)
Zkuste přestat číst a přemýšlejte.
…
Nejprve je třeba se připravit na setkání s Ježíšem a teprve potom, když jsme na něj připraveni, můžeme Ježíšovi porozumět.
Bohužel se na to zapomíná. Ježíš nezačal učit nějaká „tajemství“ nebo vysokou teologii, něco náročného na pochopení. Například nezačal o Nejsvětější Trojici.
Střety mezi ním a jeho posluchači vznikaly z jiných příčin. Ježíš mluvil o věcech, které pokládal za základní a nejdůležitější – ale které ťaly do živého každého posluchače, který tam byl. Například: „Vzpomeňte si, že když přicházeli proroci, naši předkové je nepřijímali, pronásledovali je a dokonce je zabíjeli.“

Učedníci pochopili a přijali Ježíšův postup vyučování. Byli natolik ukáznění, že nevykládali lidem něco dalšího, velice zajímavého, co je už Ježíš naučil.

Připravenost hledat pravdu na sobě, zamýšlet se nad svým přístupem k Bohu je prvotní.
Kdo to neudělá, nebude si s Ježíšem rozumět a raději se vrhne na „zbožné“ knížky nejrůznějších „náboženských“ směrů (včetně „křesťanských“).

Nepodlehněme netrpělivosti, když nám evangelium znovu a znovu připomíná první krok. Rádi bychom pokročili, slyšeli něco dalšího, měli další zážitek, okusili něco nového.
Pokusím se to osvětlit na příběhu.
Kamarád se na studiích přátelil se šlechticem. Jednu neděli vyrazili na dostihy. Jakmile koně vyrazili, šlechtic „neviděl a neslyšel“. V týdnu se kamarádi sešli v rodině šlechtice. „Půjdeme zase v neděli na dostihy“, ptal se můj kamarád. „Pst“, napomenul ho jiný student. V soukromí pak vysvětlil: „Strýc našeho přítele před 70 léty na dostizích prosázel veliké peníze, tak v jejich rodině je zakázané chodit na dostihy.“
Tak to chodí v šlechtických rodinách. Znám několik lidí, kteří zásadně nepijí alkohol, protože zažili alkoholického otce.
Někde se naopak tutlá, že někdo z předků byl na něco zatížený (záletník, karbaník, rozhazovačný, lakomec, násilník, sudič, udavač, kolaborant, drbna …)
Proto Ježíš podobně připomínal zatížení Izraelitů – nesnášenlivost k prorokům.

Kdo neumí být poctivý sobě a podcení vlastní stín, kdo nenaslouchá a jen se netrpělivě dožaduje nových objevů, mine se s Ježíšem.
Evangelia nám ukazují příklady těch, kteří si mysleli, že všechno znají. Ale také vypráví o lidech, kteří měli trpělivost a nechali se Ježíšem k porozumění trpělivě vést. 72 učedníků mezi tyto lidi patřilo.

Je proto důležité si kontrolovat své názory s názory Ježíšovými. („Vy se modlíte a nevíte proč, chodíte do chrámu, nepřemýšlíte, co tam vlastně hledáte, těšíte se na Mesiáše a vaše představy o Mesiáši jsou nesprávné“.
Jenže mnoho zbožných se urazilo: „Co nám ten tesař bude vykládat. Copak se neumíme modlit? Nám to tak funguje a vyhovuje.“
Tak začalo narůstat nepřátelství vůči Ježíšovi a začaly všelijaké útoky proti němu. Ježíš ovšem spory vyhrával. Jenže to je popuzovalo ještě více. Nechtěli si přiznat jakoukoliv chybu ve svém náboženství. Naopak stupňovali útoky na Ježíše. Ten se pokaždé dokázal obhájit.
Přiznat porážku umí jen člověk na úrovni. Poučit se z chyby je umění.
Kdo objeví, že se dopouštíme stejných chyb, jako židé za doby Ježíšovy, je na dobré cestě.

Ježíš znal své současníky a zná také nás. Proto čteme evangelia jako slova k našemu vzdělávání a uzdravování. Proto se znovu a znovu vracíme ke zdánlivě primitivním otázkám a prvotním lekcím. Kolik lidí čte Bibli jako jiné knížky.
Přečtou si evangelium a hned pokračují listy sv. Pavla.
Nespěchejme!
Nechme se poučit. Dvojice učedníků se nezlobily, když měli lidem vykládat zdánlivě primitivní věci. Upozorňovali: „Dejte si pozor, Ježíš říká zajímavé věci, ale pozor, je třeba pořádně přemýšlet, jinak byste se s ním setkali zbytečně. Ježíš je ochoten každého uzdravit, ale je třeba, abyste mu rozuměli. Nepodceňte, co vám říkáme, bylo by škoda Ježíše nepochopit.

Vypadá to možná primitivně, ale v očích Božích to má velikou důležitost – proto i tyto dvojice dělají zázraky!! Na podporu významu toho, co učedníci říkají. (Říkají i nám, proto jsem nenapsal „říkali“).

Podle našich představ je vyučování učedníků „chudé“. Nezačínali tak, jako naše náboženská výuka: „Bůh je jen jeden. V Bohu jsou tři božské osoby …
Začali: „Poslouchejte, za námi k vám přijde Ježíš, nepropaste jeho nabídku, protože přináší boží království. Dejte pozor, abyste jej pochopili“.
Někteří se ptali: „Co máme dělat?“
„Bude-li se ti zdát divné, co Ježíš říká, ptej se. Pomůže ti. Hlavně se neurážej, přemýšlej, zamysli se, případně se zeptej: „Ježíši, já tomu nerozumím“. Nebo řekni: „Já s tím nesouhlasím, vysvětli mi to“.
„Možná ti bude Ježíš klást otázky, abys přišel na odpověď. Vydrž, a když ti Ježíšovo vysvětlení nebude stačit, tak odejdeš. Ale nespěchej.“
To byla úplně jednoduchá rada.

Pro nás je důležité se vrátit na začátky evangelií a přečíst si znovu texty vyzývající k obrácení a položit si základní otázku: „Co čekáte od Mesiáše?“
Aby nám dal metál za to, že se modlíme a chodíme do kostelíčka?
Aby ocenil, jak dodržujeme „náročná“ přikázání a nežijeme jako ti, kteří se ničím neváží?
Nebo chceš, aby ti Mesiáš pomohl porozumět Bohu? Chceš si opravovat své představy o Bohu a božím království? Stojíš o to?“
Toto vše patří do obsahu výzvy vyjádření jedním slovem. „Obraťte se!“

A pak 72 učedníků školilo posluchače k poctivé diskusi. (To v dnešním úryvku není, to je třeba si vyhledat ve všech úryvcích různých evangelistů o poslání 12 apoštolů po dvojicích. Tam je ledacos řešeno – znamená to, vrátit se i k Ježíšově kázání o obrácení, popsaném na začátku evangelií. Tam je to řečeno nejvýrazněji: „Čas se naplnil, království Boží se přiblížilo, obraťte se, změňte život, věřte evangeliu!“
O tom všem jsme už nejednou mluvili.

Dvojice učedníků opakovaly první Ježíšovo kázání: „Bratři, je třeba se připravit na setkání s Mesiášem. Počítejme s tím, že bychom mu nemuseli rozumět tak, jako nerozuměli naši předkové prorokům. Až přijde Mesiáš, tak se bude leckdo proti němu bouřit, jako se bouřili naši předkové proti prorokům.“
Víme, jak to dopadlo. Podceňujeme, jak by dopadl Ježíš mezi námi. Kdopak z nás si řekneme: „Je možné, že já bych se s Ježíšem pohádal?“
Většinou jsme přesvědčeni: „Já věřím“, a myslíme si, že mě není třeba se zamýšlet jak budou mé názory ladit s názory Ježíšovými.
A přitom je to zásadní.

Proto je poslání dvojic učedníků velice důležité i pro nás, abychom pochopili, že se musíme na setkání s Ježíšem připravit.
Tím více, že nemáme možnost setkat se s Ježíšem tváří v tvář a odzkoušet si, jestli nám Ježíš „poleze na nervy“.
Nepřipouštíme si, že my bychom mohli patřit do stejné skupiny „zbožných“, které Ježíš silně zneklidňoval. Natolik, že jej nesnesli. 
 1.	Nemáme přímou možnost si zkontroloval jak bychom se s Ježíšem snesli. Ale vyzkoušet si to do značné míry můžeme. 

Pokud si Ježíšova slova: „Proste proto Pána žně, aby poslal dělníky na svou žeň“, vyložíme tak, že máme prosit za nová kněžská a řeholní povolání, pak nepečlivě nasloucháme a utíkáme od vlastní práce k porozumění Ježíši.

Uvedu příklad:
Také vám vadí malá úroveň mnoha poslanců?
Kdekdo je ovšem přesvědčen, že on sám by také mohl sedět v parlamentu (sedět možná). Jestlipak si alespoň přečetl ústavu nebo Listinu základních práv? Kdekdo volá po referendu – a myslí si, jak on všemu rozumí a jak moudře by svým hlasem rozhodl.
Souhlasíte s tím, že by kandidáti do parlamentu měli nejprve složit zkoušky o své způsobilosti dobře rozhodovat za ostatní obyvatele?
My jsme zase rychlokvašky křesťanské.
Kdo se zamýšlí nad tím, co znamená „boží království“? Při čtení evangelia spěcháme na další stránky, denně prosíme v Modlitbě Páně: „Přijď tvé království“, aniž víme o co jde.
17 biblických hodin jsme procházeli v evangeliích co „boží království“ znamená.
Myslíte si, že to jde rychleji?

My pokřtění se máme hlásit o práci na božím království. Slova: „Proste proto Pána žně, aby poslal dělníky na svou žeň“, nás vybízejí, abychom se my nechali přezkoušet pro svou vlastní službu božímu království. (V manželství, rodičovství, kněžství, ale i ve svém zaměstnání …)
Pokud žebráme, aby Bůh „někoho“ poslal na fary nebo do kláštera a myslíme si, že nás se Ježíšova výzva netýká, sedíme si na uších. A nepomohou nám další slova: „Bože dej, ať pochopíme znamení času a co Duch svatý říká dnešní Církvi“.
(Co když Bohu nestačí vybavenost nás, současných kněží, a nebude taková další nedochůdčata k lidem už posílat? To je ovšem kacířská myšlenka. Nevím jestli si tady někdo nekoleduje o upálení.)
	15. neděle v mezidobí

	2022
15. neděle v mezidobí       Dt 30:10-14       Kol 1:15-20       L 10:25-37       10. července 2022

Jakým tónem přečíst první čteni? „Budeš poslouchat hlas Hospodina …“
Herec potřebuje porozumět postavě, kterou představuje. Recitátor i lektor potřebují porozumět textu.
Proto nelze předčítat Písmo bez přípravy.

Místo Zákon si dosaďte Smlouva (rozuměj svatební). Příkaz vyměňte za pokyn.

Izrael je milovaným lidem božím, je nevěstou z královského rodu – princeznou. Ví o pozvání do zvláštního, úchvatného a nesamozřejmého postavení.
Manželství stojí na svobodě, neboť lásku nelze přikázat. Bůh nám nabídl svou ruku a program. Stát se manželkou významného manžela není jen výhrou, ale přijetím úlohy. Ta nespočívá v poctě, v reprezentaci, ale ve službě. Bůh nepotřebuje služku, ale partnery, kteří s ním souzní. Bůh stále pracuje, podniká, udržuje, vytváří, vyučuje, slouží životu. Žije pro druhé a zasvěcuje nás do soužití se sebou a s lidmi.

Hospodin před nabídkou přátelství, před uzavřením manželské smlouvy s Izraelem, řekl:

Vy sami jste viděli, co jsem učinil Egyptu. Nesl jsem vás na orlích křídlech a přivedl vás k sobě.
Nyní tedy, budete-li mě skutečně poslouchat a dodržovat mou smlouvu, budete mi zvláštním vlastnictvím jako žádný jiný lid, třebaže má je celá země. Budete mi královstvím kněží, pronárodem svatým.
Mojžíš přišel, zavolal starší lidu a předložil jim všechno, co mu Hospodin přikázal.
Všechen lid odpověděl jednomyslně: „Budeme dělat všechno, co nám Hospodin uložil.“ (Srov. Ex 19:4-9)

Izraelité s nadšením a vděčností přijali své postavení nevěsty, svůj úkol a spolupráci se svým Manželem.

Co znamená království kněží? Něco jsme si o tom už říkali.
Kněz ve všech náboženstvích rozumí božstvu. Kněz je vzdělaný, ví, že božství je mocné, ví, co od něj můžeme získat. Kněz ví, jak si udržet přízeň božstva, ví, jak božstvo usmířit, když se na nás hněvá.

Izraelský kněz ví, že Hospodin není svévolným panovníkem, kterému je nutno přinášet oběti a dary, ví, že Bůh slouží svým dětem jako Táta, Máma, Přítel a milující Manžel.
Z našeho manželství dobře víme, že komunikace a spolupráce mezi manželi je velikým uměním. Porozumění mezi partnery v manželství vyžaduje naslouchání jednoho druhému. Písmo mluví o vzájemném poznání, o bytostném poznávání. Známe význam biblických slov: „Manžel poznal svou manželku.“
Hospodin nás zná jako nikdo jiný. Dává se nám poznat, vypráví nám o sobě (nejen slovy, ale celou svou péčí o nás a o své stvoření).
Hospodin vysvobodil Izrael z otroctví, stále nám přichází na pomoc, když se propadáme do zla a nesvobody. „Nesl jsem vás na orlích křídlech,“ říká Izraeli.

Hospodin není jako lidský vládce, který si podmaňuje lidi a svou mocí je udržuje v poslušnosti a poddanství. Hospodin s námi přátelsky jedná, mluví s námi.
Na hoře Sinaj mluvil ke všem Izraelitům. Nabídl jim Manželskou Smlouvu a lidé ji svobodně a s vděčností přijali. Smlouva byla napsána a Izraelité byli vzděláváni, v synagoze a později ve škole (ješivě) se učili se číst a psát, aby Smlouvu znali. Každý muž a táta ji ve své rodině učil znát a dodržovat.
Každý sedmý rok byla v synagogách Smlouva znovu veřejně čtena a obnovována ze strany Izraelitů.
Po tisíciletí každý týden Izraelité čtou a studují patřičnou část Písma.
V modlitbách neříkají Bohu, co je napadne, neříkají Hospodinu hlouposti, ale mluví s ním jako zasvěcení, vzdělaní. Tomu rozumíme. I my jsme se ve škole vzdělávali a v každém předmětu jsme se učili porozumět vyučovací látce. Jsme vzdělaní a ledasčemu rozumíme. Celý život se vzděláváme, abychom rozuměli sobě, druhým, Bohu (a oboru, ve kterém pracujeme). Dobré vztahy a vzájemné porozumění je naším největším bohatstvím.
Řekl jsem, že kněz byl a je vzdělaný.
„Budete mi královstvím kněží“ znamená: „Všichni budete vzdělaní, abychom si rozuměli. Já sám vás budu vzdělávat,“ říká Bůh.
Už nebude učit každý svého bližního a každý svého bratra: »Poznávejte Hospodina!« Všichni mě budou znát, od nejmenšího do největšího z nich, je výrok Hospodinův. (Jer 31:34)
Proto Izraelité studium Písma nadřazují nad modlitbu.
Proto první pokyn k lidu božímu zní: „Slyš, Izraeli.“ (To platí pro každé vzdělávání.)

Pro nás, pro boží lid – Izrael – je Manželská Smlouva Hospodina Úmluvou, Ústavou božího království.

Vzdělání od Hospodina je největším pokladem.
Válka – nejstrašnější zlo – nás usvědčila, že jsme zanedbali vzdělávání od Hospodina. Neuhlídali jsme válečné nebezpečí. Život mnoha Ukrajinců, kteří si budovali pěkné rodiny, bydlení, a stát, chodili do církve, se ocitl v troskách. Podcenili jsme nebezpečí zla.

Hospodin vyzval Mojžíše:
„Mluv k celé pospolitosti Izraelců a řekni jim: Buďte svatí, neboť já Hospodin, váš Bůh, jsem svatý.“ (Lv 19:2)
Bůh se nám zasvětil (zasvěcuje nás do života své nevěsty) a my se necháme zasvětit do jeho díla.

Hleď Izraeli, učil jsem vás pokynům a právním ustanovením, jak mi přikázal Hospodin. Bedlivě je dodržujte. To bude vaše moudrost a rozumnost před zraky lidských pokolení. Když uslyší všechna tato nařízení, řeknou: „Jak moudrý a rozumný lid je tento veliký národ!“
Což se najde jiný veliký národ, jemuž jsou jeho bohové tak blízko, jako je nám Hospodin, náš Bůh, kdykoli k němu voláme?
A má jiný veliký národ pokyny a právní ustanovení tak spravedlivá jako celá tato Úmluva, kterou vám dnes předkládám?
Jenom si dej pozor a velice se střez zapomenout na věci, které jsi viděl na vlastní oči, aby nevymizely z tvého srdce po všechny dny tvého života. Seznam s nimi své syny i vnuky.
Nezapomeň na den, kdy jsi stál před Hospodinem, svým Bohem, na Chorébu, kdy mi řekl Hospodin: „Shromáždi mi lid a dám jim slyšet svá slova, aby se mě naučili bát po všechny dny svého života na zemi a učili tomu i své syny.“ (Dt 4:5-10)

Boží pokyny jsou laskavé, srozumitelné a životadárné. Od pěti let se izraelští kluci učí Tóře a ve třinácti letech jsou při iniciaci (při zkoušce dospělosti) z božích pokynů zkoušeni („boží slova máš ve svém srdci a ve svých ústech“). Ve třinácti letech vstupují mezi muže, jako ti, kteří byli zasvěceni do boží spravedlnosti.

I my jsme královským kněžstvem, jsme pozváni vzdělaným v boží spravedlnosti.
Bůh nás posílá – to je prorocká služba – svědčit proti všem tyranům a svévolníkům. Bůh usvědčuje tyrany svou Tórou.
Apoštol Petr potvrzuje, že my, Ježíšovi učedníci, jsme královským kněžstvem. Nejen od Mojžíše, ale i od Ježíše se vzděláváme, abychom mu byli pohotově k ruce. Máme být Ježíšovými učitelskými pomocníky ve svých rodinách a ve svém okolí.

„Vy jste `rod vyvolený, královské kněžstvo, národ svatý, lid náležející Bohu´, abyste hlásali mocné skutky toho, kdo vás povolal ze tmy do svého podivuhodného světla.“ (1 Pt 2:9)

Královské kněžství je větší než služebné kněžství duchovních. Rozumět Bohu, sobě, druhým a životu je největším lidským poznáním. Služebné kněžství pomine, ale porozumění Bohu a nebešťanům bude naším krásným trvalým programem.
Kněz má volný přístup k Bohu. My jsme u Boha doma. Nepotřebujeme žádné prostředníky, tajemníky, sekretáře a vrátné, kteří by nás milostivě pouštěli k Bohu.
Chceme rozumět Bohu jako nevěsta Ženichovi.

Až s vědomím hodnoty vzdělávání Hospodinem a jeho úcty k nám můžeme porozumět prvnímu čtení.
Izrael není negramotný, má přístup k božímu vyučování. S úctou a vděčnosti naslouchá moudrosti Písma – Smlouvě.

Bůh nás učí, víme, co obnáší být jeho:
 1.	nevěstou (partnery, ne poddanými),
 2.	královským kněžstvem (vzdělaným),
 3.	svatým (svobodně zasvěceným) lidem,
 4.	kterému svěřil službu svědků (prorockou službu) o jeho péči a spravedlnosti.

Bůh k nám má velikou úctu, nejsme před ním žebráky. 

S Ježíšem budujeme království boží, které Ježíš založil už tady na zemi.
(Království boží je uspořádáním sebe a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel.)

K evangeliu. „Jeden znalec Zákona“
Saduceové uznávali jen Tóru (Pět knih Mojžíšových). Farizeové přijali celý Tanach (celou Bibli). Obě skupiny měly své učence.
V dnešním úryvku evangelia vystupuje saducejský znalec Tóry. Chtěl Ježíše nachytat na neznalost Písma.
„Co je psáno v Tóře?,“ ptá se Ježíš.
A pak připomíná skutečnou událost o přepadeném Judejci. Dva saduceové si asi zdůvodnili, proč potřebného minuli …
Ježíš je jedinečným Učitelem. Příběh o milosrdném Samaritánovi jsme přijali do základního vzdělání naší civilizace.
(Jen se divíme, kolik našich současníků jsou cizinci ve vlastní kultuře. – Také naší vinou.
Pokud jsme přijali místo v královském kněžstvu, pak máme Boží a Ježíšovo vzdělání inteligentně šířit nejen mezi svými dětmi a vnuky. Zdalipak máme pověst vzdělaných v Písmu?)

Slovo v našem překladu: „Znalec Tóry se chtěl ospravedlnit“, není šťastně zvolené. Ospravedlňuje se někdo očerněný.
Znalec chtěl Ježíše veřejně znemožnit. A když se mu to nepodařilo, začal kličkovat.

Až mě poznáš, zamiluješ si mě celou svou bytostí a budeš milovat bližního jako sebe.
Tak jako rodiče svou péčí a láskou vedou děti k ušlechtilosti, tak nás Bůh okouzlil svou láskou. Chceme se mu podobat.
Lásku nelze přikázat. Bůh si nás zamiloval první a získal si naše srdce ke šlechetnému životu.

	2019
15. neděle v mezidobí       Dt 30:10-14       Kol 1:15-20       L 10:25-37       14. července 2019

Podle způsobu přečtení čtení biblického textu se pozná, jakou máme představu o Bohu. (Někdo to přečte přísně, zhurta, jiný laskavě, mateřsky.)

Oceňujeme dar řeči a učíme se přesně a pečlivě mluvit. V každém oboru, natož ve vztazích s druhými, nám to umožňuje dobrou komunikaci.
Seznamuji-li se s někým, ptám se, jak ho mám oslovovat, aby mu to bylo příjemné (sám jsem neměl rád, když mně někdo říkal Venouši).
Jak to máte vy? Také vám jsou některé formy vašeho jména nepříjemné?
Pečlivost slov je důležitá i ve vztahu s Bohem.
„Zákoníkům“ je jedno jak mluví o Bohu. V modlitbě nebo bohoslužbě plní jen svou „náboženskou povinnost“. Ale těm, kteří si cení toho, s jakou úctou a přesností k nám mluví Bůh, tahá za vlasy a uši, a trhá jim srdce nepřesný překlad božího slova. Snižuje, komolí a zkresluje jeho význam. 

Víme, co znamená slovo vidlička nebo šroubovák a k čemu nám jsou dobré.
Ale léta jsem nevěděl, co znamená pojmenování „Bůh“.
Děti říkají: „Pan Buch.“
Ani na fakultě, ani v semináři nám neřekli, že Bůh je od slova bohatý (rád a bohatě nás obdarovává). Až po mnoha letech zpoždění jsem objevil, že Bůh je – jak říkají židé – sladký.
Mnoho lidí říká: „Pán Bůh“, jako: „Pan Novák“ (přitom jde o dvě oslovení). Doma jsme nemohli říci: „Novák, učitelka, ředitel, farář,“, ale: „Pan Novák, paní učitelka, pan ředitel, pan farář, pan řidič, paní prodavačka …“ To je projev úcty. Mužský nám představuje svou manželku a řekne: „To je moje paní.“ 

V biblickém textu například čteme: „Pán, Bůh …“ – to má jiný význam, než říkáme-li: „Pán Bůh.“

K prvnímu čtení.
Izraelité po zkušenostech s osvobozením z otroctví egyptského a později babylonského s úžasem, obdivem a vděčností přijímali nabídku božího přátelství (to je na každé generaci a na každém jednotlivci).
Přihlásili se k dědictví Abraháma, Izáka a Jákoba, jejich zkušenost s Bohem přijali za svou tak, jako ji přijímáme za svou i my. (Kdybychom se my vztahovali jen k praotci Čechovi, byli bychom kulturně velmi chudí.)

Náš vytištěný text je ochuzený. Tučně uvádím trochu opravený podle smyslu.
„Budeš poslouchat hlas Hospodina a zachovávat jeho slova a pokyny, to co napsáno v knize Smlouvy (manželské)“ (neboť: „Až mě poznáš, zamiluješ si mě celou svou bytostí“)  a budeš se obracet (stálý proces) k Hospodáři, svému Bohu, celým svým srdcem a celou svou duší.
„Neboť tato moje slova (nikoliv přikázání), která ti kladu na srdce, nejsou pro tebe nesnadná a nejsou tak daleko od tebe. Nejsou v nebi, abys musel říkat: `Kdo nám vystoupí na nebe, vezme jej pro nás a ohlásí nám je, abychom podle nich žili?´ Nejsou za mořem, abys musel říkat: `Kdo se nám přeplaví přes moře, vezme je pro nás a ohlásí nám je, abychom podle nich mohli žít?´ Vždyť to slovo je ti velmi blízko, ve tvých ústech a ve tvém srdci, abys je dodržoval.
Hleď, předložil jsem ti dnes život a dobro i smrt a zlo; když ti dnes kladu na srdce, abys miloval Hospodina, svého Boha, chodil po jeho cestách a dbal na jeho pokyny a ustanovení spravedlnosti, pak budeš žít a rozmnožíš se; Hospodin, tvůj Bůh, ti bude žehnat …“ (Dt 30:10-16)

Zbožní pohané se snaží vlastními silami porozumět životu a svým božstvům. Nejrůznějšími duchovními praktikami se snaží zachytit paprsek světla, když se na obloze protrhnou mraky. Vypravují se na „expedici vzhůru“ a ti, co dosáhnou „osmitisícovky“ pak učí druhé tomu, co „nahoře“ zahlédli.
My, „Izraelité“, žijeme v přepychu (je příjemné být bohatý), Bůh sestupuje k nám, dokonce říká: „Jsem tvůj Rodič a Manžel a ty jsi můj syn (jste moje děti) a má milovaná nevěsta.“
Bůh si získal naše srdce a on sám nás vyučuje své moudrosti. 

V Ježíši Bůh sestupuje až do našeho „chléva a hnoje“ (narodil v chlévě, kde nebyla podlaha, ale ovčí a kozí bobky), byl (je pronásledován ve svých bratřích) krutě umučen a umřel nejpotupnější smrtí jako největší zločinec a otrok.

Dva teologové přišli Ježíše zkoušet, aby ho nachytali na neznalostech v Učení (Tóry).
Jeden teolog byl spravedlivý, když mu Ježíš na jeho otázku odpověděl správně, řekl: „To jsi odpověděl správně. U zkoušky na fakultě bys ode mne dostal jedničku.“
Ježíš ho pochválil: „Nejsi daleko od božího království, dokážeš i protivníkovi přiznat pravdu.

Druhý teolog také přišel Ježíše usvědčit z nevzdělanosti. Naoko zbožně, mazaně se ptal, jakoby hledal dokonalost.
Ježíš byl chytrý, ptal se náboženského experta: „Co je psáno ve „Smlouvě“?“
Ale po Ježíšových slovech: „Jednej podle toho, co v Tóře čteš“, teolog položil další legalistickou, zákonickou otázku: „Ale kdo je a kdo už není mým bližním? Kdy musím, a kdy už nemusím …?“
Ježíš vypravoval příběh, který byl všem znám.
Příběh o Samaritánovi není podobenstvím. Rasisté odmítají, že by například cikán mohl jednat dobře. Ani televizní seriál „Most“ je nepřesvědčil. Když jim říkám, že bílí kradou v milionech a miliardách, nechtějí to slyšet.
Jenže zákoník se u Ježíše nepoučil, patřil mezi ty, kteří mají vždy pravdu, proto už nehledají poučení, natož moudrost. Už vše vědí. Přicházejí jen zvítězit a porazit protivníka.

Co z toho plyne pro nás? Poučíme se z toho?
I my často jednáme podle sympatií k druhým. Slyšíme-li stejný vtip od nám sympatického člověka a od nám nesympatického člověka, často reagujeme různě …
Řeknu-li v kostele vtip, vím, v kterém místě kostela úsměv nesklidím. 

Co z toho plyne pro nás?
Odejdeme z kostela pokornější? Moudřejší? Osvobození od svého falešného „Já“?
Přijdeme domů obráceni k Bohu?
A k druhým lidem?

Zákoník uměl slova Písma odcitovat, ale nepronikla mu k srdci, do jeho života.
Komu jsme na blízku, komu jsme bližními? Soužití s nejbližšími je nejnáročnější, ale kdo o nás pečuje v nemoci, kdo nám bude v naší bezmoci jednou utírat zadek? Kdo půjde za naší rakví? (Znáte Felliniho film „Silnice“?)

Kdo se zajímá o Ježíšovo vyučování, nebude povrchně odsuzovat kněze a levitu, pro které byla pomoc zraněnému obtížná a proto hledali, jak se z ní vykroutit. (Mluvili jsme o tom v minulých letech podrobně.) Známe psychologický pokus – ve studentském městečku nastražili vysokoškolským studentům a profesorům, do cesty herce, který představoval zraněného. Pamatujete si, jak vysoké procento dalo přednost své povinnosti před pomocí zraněnému?
Je dobré zkoumat sám sebe k vlastnímu poučení ...

Ježíš je největším „Dobrým samaritánem“. Ničeho mu pro nás není zatěžko.
Co nám od Boha ještě schází?

Jiří Stránský, šlechtic, skaut, sokol …, si pro sebe stanovil heslo: „Když můžeš, musíš.“ (Heslo má být krátké.)
My, pokřtění, víme, že jsme z nejurozenějšího, z královského rodu – neříkáme si „musím“, ale je-li to v mých silách a možnostech, udělám potřebné (i kdyby se mi nechtělo).

Vraťme se ke slovům: „Má slova jsou ti velmi blízko, máš je ve svých ústech a ve svém srdci, snadno podle nich můžeš žít.“

Někteří lidé objevili význam rituálů (objevili Ameriku) a pokoušejí se vymyslet jiné.
Ježíšova Hostina je největším rituálem, její slova důvěrně známe …
Slyšíme při ní a také sami říkáme nejzávažnější slova dějin lidstva, určených i pro každého z nás.
Kdo se na bohoslužbu připravuje a učí se těm závratným slovům porozumět a nechat se jimi obohatit, je nesmírně bohatý.

Čím se živíš, tím se stáváš.

Děkujeme Bohu za jeho nesmírnou péči a srozumitelnost jeho slov (každý z nás jsme porozuměli v nějaké míře svému oboru, i božímu slovům můžeme porozumět).

	2016
15. neděle v mezidobí       Dt 30:10-14       Kol 1:15-20       Lk 10:25-37       10. července 2016

30. kapitola 5. knihy Mojžíšovy je skvostná. 

Naše překlady dnešních textů jsou trápením.
Volně podle smyslu: „S přejícností ti slova (moudrosti k životu) svěřuji (jako dar). Kladu ti na srdce, abys o ně pečoval a dodržoval. Nejsou nepochopitelná ani vzdálená. K jejich porozumění nemusíš mít maturitu, ale potřebuješ se naučit pečlivému naslouchání a myšlení. Mluvím k tobě srozumitelně, porozumíš jim. Moje slova jsou příjemná, budou ti milá, proto si je lehko zapamatuješ.“

Musím opět připomínat, co slova našich biblických překladů znamenají?
V biblickém vyjadřování a vyučování znějí příjemně. 

„Kdo pozná Hospodina, jeho péči, přejícnost a moudrost, zamiluje si ho celou svou bytostí“, říká Tóra. 
Kdo Bohu porozumí, váží si božího vyučování, zamiluje si ho a pečlivě ho předává dál.
Proč v naší církvi nemáme lásku a úctu k božím slovům? Proč sebe a lidi šidíme náhražkami?
Zprostředkování příjemného Boha jsme lidem zůstali dlužní. To je naše základní chyba.
Nedivme se, že dlouhodobě naše společnost křesťanské hodnoty opouští. Nezná jejich krásu a životadárnost.

Setkání zákoníka s Ježíšem je pro nás lekcí o upřímném hledání.
Zákoník přišel Ježíše pokoušet, veřejně dokázat, že je jen vesnický katecheta. Položil mu svou otázku. Ježíš hned ukazuje k pramenu poznání: „Co je psáno v Tóře?“ Nejlepší rabíni se přeli – která z micvot je nejdůležitější. (Nám naši tvrdili, že poslušnost – rozuměj poslušnost vrchnosti a jejich přikázáním).
„Správně jsi odpověděl, nač, proč se mě ptáš? Žij podle slov Tóry.“

Nevím, proč naše překlady o reakci teologa užívají výraz: „chtěl se ospravedlnit“.
Slovo ospravedlnění má jiný význam ...
V řeckém textu stojí: řekl.
Zákoník se neptal, aby se od Ježíše něco nového dozvěděl. Chtěl Ježíše nachytat na nějaké neznalosti, kličkoval, uhýbal, znovu pokoušel. Zůstal ve svém nepřátelském postoji proti Ježíšovi.
Ježíš o jeho nepřejícnosti a nepřátelství věděl. Vyprávěl podrobně událost, kterou všichni znali (není to podobenství), aby potvrdil, že porozumět slovům z Písma o lásce k Bohu a bližnímu není nijak složité a nepochopitelné. 

Myslíte si, že zákoník změnil svůj přístup k Ježíšovi?
(Kdo čte Písmo, vybaví se mu druhý zákoník, kterého Ježíš pochválil: „Nejsi daleko od božího království, umíš ocenit protivníka.“ Srov. Mk 12:28-34)

Podstatné je samozřejmě to, co my z této události vytěžíme pro sebe.
Připomínám: Dialog není pojmem latinským, ale řeckým, znamená hledání smyslu, pravdy. Dialog není soubojem, při hledání jsme otevření novému, nežárlíme na toho, kdo něco objevil. Není poraženého, každý může být obohacen.
Bez umění dialogu, bez hledání pravdy, není možný partnerský rozhovor.

Je velice důležité mít ve svých modlitbách zařazenou prosbu: „Pane, pomoz mi klást dobré otázky.“ 

Budeme-li se radit s Ježíšem, jak pochopit boží vyučování a přijmout boží moudrost do svého života, nebudeme kličkovat v otázce „kdo je můj bližní“. Budeme prosit o pomoc, abychom dokázali být nablízku „zraněným na cestě“ (a jak rozpoznat potřebného od toho, kdo chce zneužít našeho soucitu).
Pak nebudeme opakovat staleté chyby křesťanů šmahem osočující Židy (Romy, uprchlíky nebo lidi jiného náboženství) za nepřátele lidstva. 

Nenávist k Židům, ženám (nejen při upalování čarodějnic), homosexuálům … pramení z hříchu nenávisti a strachu nenávistníků. Příčinou nenávisti nejsou jejich oběti.

Víme, že milovat druhého nemusí být doprovázeno citem. Samaritán mohl mít zlost, že si pomocí zraněnému zkomplikuje svou situaci. Ale řekl si: „Když zraněnému nepomohu, co se s ním stane?“ 
Ti dva duchovní, hledali pro sebe výmluvu, aby nemuseli pomoct.
„Když se nechce, je to horší, než když se nemůže.“

Bůh nám velice přeje, vrátíme-li se k jeho moudrosti, nemusí nás a Evropu potkat katastrofa.
Ježíš se v evangeliích vícekrát hlásí k těm, kteří pomohli potřebnému jako ke svým lidem (srov. například Mt 25:31-46).

	2013
15. neděle v mezidobí       Dt 30:10-14       Kol 1:15-20       Lk 10:25-37       14. července 2013

Které čtení je významově přednější a důležitější: první čtení nebo dnešní úryvek z evangelia? 

„Budeš naslouchat hlasu Hospodinova“.
V textu nestojí „v knize tohoto Zákona“ ale „ve svitku Tóry“ (knihy tenkráte nebyly a židé neříkají „Zákon“, ale „Smlouva“.) Rozlišujme, prosím, micvot (přikázání) Smlouvy Hospodinovy s námi od přikázání tradicionalistů – „zákon“ (proti kterému brojí Ježíš i Pavel).

Kdosi řekl: „Jediné přikázání, které nám Bůh dává, je: „Slyš, Izraeli“.
Je to pravda, Nasloucháme-li druhému, natož Bohu, bereme-li jej vážně, hledáme-li, jsme-li alespoň trochu otevření …, pak jsme schopní si postupně všímat Boží otevřenosti, jeho dobré vůle, ochoty, přejícnosti …, jeho úsměvu, rozpřažené náruče …
(To otvírání se a hledání bývá procesem někdy dlouhodobým a vícekrát se opakujícím. Však to známe z našeho usilování o porozumění si s druhými lidmi (s rodiči, v manželství s dětmi).
Kdo naslouchá s otevřeným srdcem Hospodinu, může porozumět (někdy přes fázi protestů, pří, výbuchů, vzteku …). Uznat Boží moudrost, přejícnost, přijmout jeho vedení, nabídku, pomoc, srovnat si s Bohem krok může a má vést až k rozběhnutí se do jeho rozpřažené náruče a k obejmutí Boha (Ježíše).

Bůh si získal srdce Izraelitů. Čím? Nepřehlédněme, že nabídkou velkého bohatství.
Křesťané mají naprosto zkreslený dojem, že Ježíš (a Bůh) od nás chce co nevíce se zříkat všech sladkostí života, přijmout chudobu, ustupovat, přijímat utrpení – protože tím se „přece vykupuje svět“.
Naše křesťanství je tak smutné. Proč by Bůh všechnu lahodu života stvořil?
Bůh nabízí Izraeli velikou svobodu, moudrost, důstojnost, bohatství všeho druhu, vítězství. 
Ve všech smlouvách: Abrahamovi, praotcům, Mojžíšovi Bůh opět slibuje obrovské dary, které bychom si sami nemohli nikdy získat včetně svobody a důstojnosti dětí Božích. (Vyhledejte si tyto texty, prosím. Budou pro vás, jako když si prohlížíte vaše svatební album.)

Ježíšem to vrcholí. Zve nás k budování božího království, k přátelství. Už nejste zaměstnanci, ale přátelé, naučím vás, milovat se navzájem jako jsem miloval já vás. (J 15:15-17, 16:1-1a)
Jste mou milovanou nevěstou.
Země je vaše, nepřenechávejte ji tomu, který si ji svévolně uchvátil. (Mt 5:5; Lk 10:18)
A Kristus nám byl navíc dán jako Strom Života.

Víme, jak si rodiče získávají důvěru dítěte …, víme, že se dá někdy ochočit i mládě divokých zvířat. Víme i o citové stránce psů … (psi s námi žijí velice dlouho, dávají nám přednost, jdou se pozdravit s druhým psem, ale pak se vrátí k nám). Židé i my jsme byli kdysi divokými barbary (ledacos z toho v nás ještě zůstalo).

Přes všechna provinění a zátěže v sobě nezapřeme, že jsme vyšli z Boží ruky i srdce. Proto je nám Boží slovo blízké. Odpovídá touze našeho srdce.
Odmala jsme měli rádi každé pěkné vyprávění, fandili jsme, když šlechetné jednání vítězilo nad zlem.

Micvot (přikázání) nám nejsou cizí. Vítáme je jako životodárná pravidla. Nemusíme za nimi putovat, Bůh nám je daroval a naše lepší já s nimi souzní. Jsou více než rozumná, jsou požehnáním. Jsme na ně hrdí. Díky jim se vytvořila naše západní kultura, civilizace.
Bůh je přítel. Je nám více nablízku než rodiče svým dětem. Vyhledává nás více než rodiče ztracené dítě. Bůh se od nás nikdy nehnul.

Rodiče mluví na dítě dříve, než děcko rozumí jejich slovům, pečují o dítě dříve, než děcko jednotlivou péči umí pojmenovat.
Bůh nás teprve od začátku nosí každého ve svém srdci a ve své pečující náruči.

Naslouchejme tomuto textu často. Nastavujme svou tvář božímu vyzařování a přejícnosti.
Léta si říkáme, že nám Bůh už dal vše. Kdo má dovolenou, může si při procházce přírodou všimnout, kolik rostlin zná a kolik ne, kolik motýlů, kolik nerostů a hvězd …
Chybí někomu nějaká rostlina, barevný odstín nebo některý prvek v Mendělejevově soustavě prvků?
Nemáme nikoho jiného, kdo by nám tolik rozuměl. Kdo se nad nás nepovyšuje, neskáče nám do řeči, kdo nám neporoučí. Chce nám objevit krásu svého přátelství a zážitek z dávání druhým.

Vyhřívejme se co nevíce v boží přejícnosti, abychom nasbírali co nejvíce „bronzu“ (vitamínů a tepla) do dnů mlhavých a těžkých (myslím třeba na R. Bezáka) – vím, že ve dnech trápení nejsem schopen tuto velkolepou krásu boží štědrosti vnímat – bolest nebo temnota to vše překryje.

Deklarace lidských práv je ovocem naší židokřesťanské civilizace – mluví nám ze srdce – jsme na ni hrdí. Tím více si vážíme poznání boží moudrosti.
Ohromně by mě například zajímalo studium medicíny (jak je vše geniálně v těle zařízeno a jak je ten celý program seřízen). Stačilo by se dostat na fakultu a naslouchat … Tu možnost ale neměl a nemá každý. Možnost nechat se vyučit Boží moudrostí máme každý. Zdarma. Stačí naslouchat a pracovat.
- - - - - - - -

Zkoumali jsme, zda je příběh milosrdného Samaritána podobenstvím, nebo se skutečně odehrál.
Byly toho „plné noviny“. Ani dnešním nacionalistům (rasistům) nelze vyprávět o ušlechtilosti nějakého Roma, vysmáli by se nám.
Nám celý ten případ připadá už jen jako teologický spor, kdo je bližní. 

Ale nenechme se ošidit o to zásadní. Nepřehlédněme, že šlo především o silný nepřátelský útok na Ježíše, šlo o další pokus jak Jej zlikvidovat. („Nazaretský svými názory znevažuje a podrývá představené židovské církve – mající svůj úřad od Boha. Je drzý, pyšný, …, hraje si na někoho, kým není.“)

„Ode dnů Jana Baptisty až podnes království nebeské trpí násilí a násilníci po něm sahají“ (Srov. Mt 11:12n)
Je to: „podnes“ už minulostí?
Kainova bratrovražda není příběhem z dávné minulosti, Ježíšova likvidace není příběhem z židovské historie.
Křesťané jsou pronásledováni nepřátelstvím zvenku (ve světě je mnoho křesťanů zabíjeno), ale máme také mučedníky vlastní výroby. Ježíš věděl, že Mesiáše nemilosrdně a nenávistně zlikvidují vlastní bratři. 

To jsou závažná slova. Kauza R. Bezáka je jen připomenutím, že naše nesnášenlivost vůči Ježíšově věci nezmizela. Proto se toho znovu dotknu – už jsem slyšel, že arcibiskupství trnavské je obsazeno. 

Útoky na Ježíše jsou velikou sbírkou podlostí, od strašných a hrubých pomluv, velice chytré a záludné léčky až po obvinění, která jsou hříchy proti Duchu svatému.
Dodneška! Před dvaceti léty jsme se děsili likvidace Alexandra Meně. 
Patří odvolání R. Bezáka mezi pronásledování Ježíšových učedníků? Proto nám tolik záleží na vyšetření.

Tuším, že Elie Wiesel (židovský spisovatel, nositel Nobelovy ceny za literaturu, přežil Osvětim) poprvé použil pro likvidaci židů nacisty název holokaust (to je řecké slovo: zápalná oběť božstvu). Asi to myslel jako nacistický dar Hitlerovi – pohanskému božstvu. 
Později se Židé proti názvu holocaust vzepřeli: „Žádná božstva neexistují a Hitler byl zločinec. Genocida Židů a ostatních nacistických obětí je šoa (zničení, zrůdný a úmyslný zločin).

Někdy se opět podrobněji vrátíme k promýšlení Ježíšovy vraždy. Je obětí nebo zrůdnou, úmyslnou a zločinnou vraždou?
Neseme v sobě stále pohanské myšlení a hledáme pro sebe všechny možné kličky, jak snížit svou vinu. I proto jsme dva tisíce let svalovali Ježíšovu vinu na Židy a obviňovali je z „bohovraždy“).
Je vůbec únosné například používat pro naše do nebe volající zločiny náš termín boží dopuštění?

A někdy se podrobněji vrátíme k vínu, které nabídli Ježíšovi na kříži – jako utišující prostředek. 

Jestli je Ježíš pronásledován ve svých bratřích dosud, pak může mít vše jiný význam? Ježíš může být pronásledován od nás. I ode mne!

Je i R. Bezák jedním ze zraněných, zbitých, oloupených o čest, ležících na cestě? (Mohli bychom jmenovat i dost velkou řadu teologů, které za posledního půl století postihlo něco podobného.)
Mohl bych se ptát, zda některý ze slovenských biskupů – místo aby jel koncelebrovat na Velehradskou pouť – se neměl raději zastavit u R. Bezáka, ošetřit jej …
Ale to já nemohu ovlivnit.

Začnu jinde. Jel jsem jednou přednášet do Hradce Králové pro pracovnice Charity, které se tam zdaleka sjely.
Cestou jsem viděl, jak se na souběžné silnici převrátilo auto.
Spěchal jsem, neměl jsem času nazbyt...
Auto do ničeho nenarazilo ... Bylo to na jiné silnici, kde jezdila jiná auta… Přece se tam někdo určitě zastavil … Čekalo na mně dost posluchačů … Měl jsem přednášku pro sloužící pracovníky: „Jak nevyhořet v náročné službě“ …
Ani jsem pak nenašel v mediích nějakou zprávu o nehodě.

Nemohu na to zapomenout.
Když jsem pak četl u Zimbardiho o jeho průzkumech: jak vysoké procento dá přednost přednášení před pomocí druhému, jak dopadl jeho pokus se studenty, kteří byli rozděleni na dozorce a vězně, když pozoruji sám sebe a vracím se k historii, i k dějinám církve, nemohu si o sobě dělat žádnou iluzi. 

Izrael je nazýván svatý lidem Hospodinovým. Ne pro svou svatost. (Ten národ vykonal mnoho, přijali jsme od něj téměř vše. Žádný jiný národ nebyl tak jedinečným bohatstvím pro lidstvo jako Izrael).
Ale Starý i Nový Izrael je také nevěrnou děvkou pohanskou, má ruce od krve a je vrahem Mesiáše (neříkám, že židé jsou Mesiášovými vrahy). Izrael je svatý ne pro nějakou bezúhonnost, ale jen proto, že Izraeli se zasvětil Bůh.
V našich bratřích ubližujeme Ježíši každou chvíli.

Církev je hříšná!
A já sám nejsem lepší než církev!
Nemohu žádnou církevní řízou (i kdyby byla ze zlatohlavu) zakrýt, že mám jednu nohu kozlí jak satyr. Měli-li v sobě virus zla apoštolové, jak bych si mohl myslet, že budu zdravější?

Ježíšova sláva je v jeho vydanosti a věrnosti hříšníkům. Ježíš je Samaritán.

My jsme si Ježíšovu slávu upravili na zlatý lesk a přivlastňujeme si ji. Vydáváme ji za bohopoctu.
Halasíme, kolik modliteb, skutků zbožnosti a obětí Bohu přinášíme, ale neumíme si přiznat, že denně strašně ubližujeme druhým.
Činíme se lepšími než apoštolové. Ty Ježíš, když s nimi chodil, v jejich neurvalosti a povýšené zlobě krotil. 

Myslíme si, že se nepotřebujeme dál učit.
V naší civilizaci se nám osvědčily tří pilíře moci: zákonodárná, výkonná a soudní. Vážíme si statečných novinářů, jsou pro nás nezbytní.
Proč je v Církvi okřikován (ignorován, pronásledován) každý varovný hlas?
Naši novináři často žijí pod cenzurou nebo autocenzurou, nejsou nezávislí, platí je církev.
Církev má být vpředu, před společností.

V církvi jen výjimečně slyšíme pokorná slova.
Od Jana XXIII. jsme četli, jak naříká nad svou pýchou, která „z něj každodenně vystupuje všemi póry jeho těla“. František varuje před strašným hříchem pomluvy a přiznává, že v tom jede taky – jak má rozlišit pravdu a od pomluv a neublížit nevinnému?

Sv. Metoděj byl vrácen na své místo arcibiskupa, ublížili mu biskupové v provincii. R. Bezáka možná odstranili slovenští biskupové (jak může František zpozornět, když se ani jeden z nich Bezáka nezastal?) a vatikánští vysocí úředníci?
Ministr nemůže vyhodit všechny úředníky ministerstva.
Na odvolací listině R. B. je podpis ještě žijícího Benedikta XVI. Je v silách a možnosti papeže napravit křivdu?
Církev stále zametala strašné věci pod koberec. Toto je největší slabost a bída církve.
Nemá čistící prostředky.

Římský biskup František nás potěšil, nechal odklidit sochu, kterou mu postavili v Brazílii. Prošel vatikánské garáže, vadí mu, že duchovenstvo jezdí v drahých autech. Ale který novinář píšící v církevních službách u nás nebo na Slovensku by mohl říci to, co Jan Jandourek? 

Kauza R. Bezáka je jen jedním z křiklavých příkladů, jak nám je třeba stálého obracení se ke Kristu.

Komu budeme bližním? Kdo je kde zraněn a okraden a kdo okrádá a zraňuje?

Přílohy:
 1.	rozhovor s Robertem Bezákem: pastorbonus.sk

 2.	Vážení biskupi Slovenska,

 očakával som, že aspoň niektorí z Vás zareagujú na odvolanie svojho brata. Neočakával som žiadnu rebéliu, ani exentrický vzdor, ale pravdu v láske. Nestalo sa tak, a preto Vám píšem. Vy biskupi máte ťažkú úlohu. Odvolávate sa na postupnosť až k Petrovi a apoštolom, ktorí dostali poverenie od samotného Krista. Rozumiem tej postupnosti tak, že prijímate rovnaké poverenie – byť skalou, byť soľou zeme a najmä byť tými, ktorých svet pozná podľa toho, ako milujú svojich blížnych. Rozumel som stavu hierarchie počas komunizmu a krátko po ňom. Zločinný režim si neželal osobnosti na čele cirkvi, pretože ju chcel zničiť. Želal si priemer, nudu a poslušnosť. Preto som zaspatosť viacerých biskupov krátko po r. 1989 chápal ako daň za strašnú dobu, v ktorej sa pravda trestala uránovými baňami či smrťou. Ako mali biskupi, ktorí nešli ani len na Sviečkovú demonštráciu, chápať napríklad encykliku Centesimus annus o slobode a demokratickom kapitalizme, keď prežili život v presvedčení, že socializmus je súcitnejší, a teda kresťanskejší?Nevyrušoval ma preto ani Ján Sokol, ktorý ma pri náhodnom stretnutí v Amerike veselo spojil so slobodomurárstvom. Svätá prostota. Vedel som, že on bol posledným kompromisom komunistov a cirkvi, a tak som ho vždy bral. Aj vtedy, keď sebastredne zatieňoval Jána Pavla II. pri jeho ceste po Slovensku, aj vtedy, keď som sa dozvedel, ako bohorovne narábal s majetkom veriacich. Ale vyrušuje ma, ak Vy biskupi 20 rokov po páde železnej opony nebudete iní. A bojím sa, že ticho okolo odvolania Róberta Bezáka veľkú zmenu neveští. Mám Vás poznať podľa lásky k ľuďom. Máte radi Róberta Bezáka? V otázkach, ktoré dostal od Vatikánu, a ktoré nemôžete nepoznať, žiadnu lásku necítim. Cítim v nich ohováranie, intrigy a nechutné donášanie. Tie otázky vznikli v slovenskom prostredí a predpokladám, že aj za Vášho pričinenia. Lebo ak nie, určite by ste sa za nactiutŕhačstvo brata zastali. Ale Vy ste mlčali. Predpokladám teda, že s otázkami súhlasíte. Až taká malosť a infantilita, páni biskupi? Iné, ako tie hlúpe otázky sme napriek veľkej snahe za posledné týždne nenašli. Viacerí kolegovia pritom išli až na hranu v lojalite k cirkvi. Ale dôvod odvolania nenašli. Vy áno? Vy, pán arcibiskup Zvolenský, ste prišli spolu s Róbertom Bezákom. Považoval som Vás vtedy za rovnakú nádej na zmenu ako jeho. A dnes? Keď sme napísali o Sokolových prechmatoch s majetkom, bolo to aj preto, že pri delení trnavsko-bratislavskej arcidiecézy sa tej vašej krivdilo. Ale keď sme mali súd, a vy ste boli predvolaný ako svedok, nič ste si nepamätali. Nič. A pritom ste priamo u Sokola pracovali a viete oveľa viac než my. Róbert Bezák svedčil, vy nie. Bol pre Vás pokoj v cirkvi prednejší, než pravda? A je dnes pre Vás prednejšia nádej na kardinála než solidarita s bratom? Alebo si naozaj myslíte, že jeho odvolanie Vás a cirkev očisťuje?
On bol špina? Nemyslím si, že Róbert Bezák bol bez hriechu. To nie je nikto z nás, a hádam ani z Vás. Ale robiť z neho tútora gayov medzi kňazmi je nehoráznosť. Vy tomu veríte? Až tak sa bojíte samých seba? Róbert Bezák má dar od Pána Boha zvestovať evanjelium tak, že mu rozumejú aj ľudia, ktorí sú inak voči kresťanstvu uzatvorení. Myslel som si, že biskupov to teší. Že to chápete ako spoločný dar. Ale dnes neviem. Tešilo Vás to vôbec? Boli ste radi, keď rozprával v Lampe alebo na Pohode o láske a ľudia ticho počúvali? Alebo nebadane prišla závisť?
Vážení biskupi Slovenska, viem, že máte ťažkú úlohu. Nič nie je ťažšie, ako milovať ľudí. Ale bez toho cirkev neporastie. Obrady, háby a prejavy nepomôžu, ak nemáte radi ľudí.
Prečo mlčíte?

Štefan Hríb

 3.	Mons. Ján Orosch
V Praze 12. 7. 2013
Trnavská arcidiecéza
Ulica Jána Hollého 10
P. O. Box 78
917 66 Trnava 1
Slovenská republika

Excelence,
bratře biskupe,
dovolte mi vyslovit hluboké politování nad tím, že přijímáte službu arcibiskupa trnavského poté, co byl pohoršlivě bez zveřejnění přesvědčivého důvodu z této služby odvolán Váš předchůdce Mons. Róbert Bezák. Je smutné, že takto prohlubujete ránu rozštěpené církve na Slovensku. Přenechávat vysvětlení až Poslednímu soudu je více než škoda, neboť nejde o causu singulární, jež by se nedotýkala celku těla církve. Před tímto soudem stane totiž pohoršení celé církve i sekulárního světa. Přeji Vám i celé biskupské konferenci krásné slovenské země obrácení a jednotu Božího lidu.
V Kristu
P. Jan Kofroň
rektor kostela sv. Václava psychiatrické léčebny
Praha Bohnice, Před ústavem 11, 181 00 Praha 8

	2010
15. neděle v mezidobí       Dt 30:10-14       Kol 1:15-20       Lk 10:25-37       11. července 2010

Nepřehlédněme úmysl zákoníka. Právě první věta oddílu ukazuje důvod, proč je vyprávěná událost zachycena v evangeliu, co nemáme přehlédnout.
Studovaný zákoník patřil mezi ty, kteří byli popuzeni Ježíšovým vyučováním. Myslel si, že toho novopečeného učitele náboženství rychle vyřídí. Byl přesvědčen že „VÍ“ mnohem víc než nějaký tesař a že jej snadno znemožní na nějaké neznalosti. 
„Znalec Zákona“ byl spíše farizejským než saducejským učencem (farizeové připisovali přikázáním tradice přinejmenším stejnou váhu jako přikázáním biblickým).
V otázce: „Co je psáno v Zákoně“ nás mate slovo „Zákon“, zřejmě Ježíš řekl: „Co je psáno v Tóře?“  (Čímž mimo jiné odkazuje na autoritu Slova božího, které stojí nad jakoukoliv tradicí.)
Zákoník správně odpověděl, dobře citoval z Písma (ne některého z vážených rabínů). 
Uměl svést všechny přikázání pod jednoho jmenovatele – teoreticky – proto mu Ježíš nakonec řekl: „Rozumíš tomu dobře, tak podle toho jednej“.

I odpověď zákoníka (Ježíšova odpůrce) potvrzuje pravdivost 1. četní: „Tento příkaz, který ti dnes udílím, není pro tebe ani nepochopitelný, ani vzdálený … To slovo je ti velmi blízko, ve tvých ústech a ve tvém srdci“ – To je základní, velice skvostný, důležitý text! Hodný zapamatování!
Stvořitel do nás vložil touhu po pravdě, lásce, porozumění a dobru. Založil základ stavby našich životů a našeho jednání s druhými, Boží přikázání na tyto základy navazují, ladí s nimi a my se jimi můžeme řídit, můžeme na nich stavět svůj dům života. 
Každé slušné náboženství kultivuje jednání člověka i společnosti, ale máme za to, že židovsko-křesťanská kultura (vzdělávání) je nejušlechtilejší a ladí s naší přirozeností. 

Vracím se k evangeliu – zákoník svou další otázkou utíkal, uhýbal od podstatného. A stále chtěl Ježíše znemožnit: „No, dobře, ale kde je hranice mezi našimi bližními těmi druhými. Kde končí moje solidarita s druhým?“
Vždy byla nějaká hranice oddělující naše lidi a ty druhé – nepřátele. (Těmi byli ti cizí: z jiného kmene, řeči, náboženství, strany, rasy, sexuální orientace … My a oni, horní a dolní, slávisté a sparťani … Židé a Samaritáni …).
Ježíš vyprávěl zřejmě všem známý příběh – o Samařanu, který pomohl zraněnému a oloupenému Židovi. Škoda, že z Ježíšova příkladu udělala tradice Ježíšovo podobenství.  Pak lehko zůstaneme jen u otázky: „Kdo už není bližním, komu už nemusím pomáhat?“

Ježíš otázku: „Kdo je můj bližní?“ obrátil: „Ten, kdo nabídne pomoc potřebnému, se stává bližním.“

Jistě, nikdy není dost příkladů nezištné pomoci. 
Potřebujeme hledat a živit motiv ke správnému jednání, posilovat svou odvahu a odolnost.
Je také dobré si všímat, kdo patří mezi naše nejbližší bližní. 
Ale sjeli bychom z cesty příběhu, kdybychom se vydali jen tímto směrem. Vraťme se k tomu nejdůležitějšímu – k neštěstí zákoníka. Ohrožuje i nás.

Zákoník byl na správném místě, v nejpříhodnější době, u nejlepšího pramene. Jenže se místo hledání povyšoval (nad toho, který věděl víc jak on). Byl si jistý svými názory, nebyl ochotný si je poměřovat ani „Mojžíšovským vyučováním“, ani Ježíšovým.
I pro nás platí: Kdo se míjí s Mojžíšem, míjí se s Mesiášem („nepomine ani jediné písmenko ani jediná čárka z Tóry“).
Umíme říci, co je nejdůležitější, ale nepostavili jsme na tom dům svého života. 
Zákoník sice „položil“ otázku, ale nic se nechtěl dovědět.
Každý můžeme hledat, kde kličkujeme ve vztahu s Ježíšem i s druhými.
Bojme se skálopevného přesvědčení, že jsou naše názory (i náboženské) v pořádku. S takovým nepohne ani Bůh. Pouhá modlitba: „Pane, dej nám více víry“ – bez poctivého zkoumání Písma – je nebezpečná.
Ježíš řekl svým současníkům: „Vaším žalobcem bude Mojžíš (srov. J 5:45), my můžeme mít žalobce dva, tím druhým může být Ježíšovo evangelium.
Kdo pečlivě hledá a nekličkuje, naučí se přinejmenším důslednosti a poctivosti. Ta je základem ke skutečnému pokroku a růstu (v čemkoliv). (V obyčejných věcech o tom víme.)
	16. neděle v mezidobí

	2022
16. neděle v mezidobí       Gn 18:1-10a       Kol 1:24-28       L 10:38-42       17. července 2022

K prvnímu čtení.
V předešlé kapitole (Gn 17) čteme: Stoletému Abramovi se ukázal Hospodin a řekl mu:
„Uzavírám s tebou a tvými potomky smlouvu: Budu o vás pečovat.
Staneš se praotcem mnoha pronárodů.
Znamením mé smlouvy mezi mnou a tebou a tvým potomstvem, bude vaše obřízka.
Požehnám tvé ženě Sáře (Kněžně) a dám ti z ní syna.“
Abraham obřezal všechny své lidi a i on byl obřezán.

V 18. kap.:
I ukázal se Hospodin Abrahamovi.
Okolo Abrahamova stanu šli tři cizinci.
Abraham jim vyběhl vstříc, sklonil se k zemi a řekl: „Pane, prokaž mně svou přízeň a přijmi mé pohostinství.“

Židé říkají, že Bůh navštívil Abraháma po operaci (obřízky) a tím dal nám příklad k návštěvě nemocných. 

Abrahám – přítel boží a náš praotec – nám dal příklad pohostinnosti i k lidem na cestě a cizincům.
(Přijetí cizince je riskantní, nevíme, jak se zachová, ale máme být otevření lidem v nouzi.) 
(Nebezpečné lidi lze s boží pomocí rozpoznat.)
Chceme růst do obrazu božího a boží obraz máme hledat v druhých lidech, dokonce i v cizincově tváři (ne v sochách a obrazech).

Ježíš měl své působení mezi lidmi velice promyšlené.
Také obsah evangelií je geniálně vystavěný, každá událost a každé slovo má pro nás velký význam.

Naši předkové rozuměli slovům: „Host do domu, Bůh do domu.“ Jejich otevřenost ale nebyla naivní.

Pohostinnost je velikým uměním.
(Pozvali jsme váženého hosta k obědu. U stolu nás zaskočil slovy: „Já jsem vegetarián.“
Vymýšlíme co hostům nabídnout, jakým jídlem je uctít, o čem s nimi budeme mluvit, čím se můžeme navzájem obohatit.)

Marta je obdivuhodná osobnost. Pracovitá, odpovědná, rozdala by se pro druhé, měla srovnaný program: „nejprve povinnosti a pak zábava“.
Marie nebyla pohodlná, ale Ježíš ji zaujal vyprávěním o Bohu, visela mu na rtech. Měla řadu otázek.
Ježíš ocenil pohostinství Marty, ale chtěl se s ní setkat nejen skrze její dobré jídlo. Nezahanbil ji, ale pozval ji výš: „Marto, děkuji ti za výtečné jídlo. U vás se vždy dobře najím. Děkuji, už nemám hlad. Sedni si mezi nás ke stolu, mluvíme o závažných záležitostech … Zajímá mě tvůj názor … Jsi pro mě důležitá. Mám ti co říci. Rád bych, abychom si spolu rozuměli. Stojíš o to?“ 
(Bůh je tak velký, že mu nikdo z nás nejsme malí.)

Martě Ježíšova slova pomohla. Dala mu zapravdu. Přestavěla si svůj životní program, svůj žebříček hodnot podle Ježíšovy moudrosti. Je obdivuhodná.

(Před týdnem jsme si říkali, že pro Izraelity – kteří jsou královstvím kněží – je studium božího slova zásadní, přijali tu možnost jako vzácný dar, přijali pozvání k porozumění Bohu. Dostat se na prestižní školu je výhrou.) 

Mnozí z nás jsme pracovití jako Marta. Plníme své úkoly. V práci, doma i v kostele.
„Marty“ mají na mši vyčleněnou hodinku – jak mají splněno, vrhají se do další akce. Nabrali jsme si mnoho užitečné práce (naše bohatství něco stojí), ale zapomněli jsme na nejdůležitější – na blízkost s Bohem.
Ale nenecháváme si dost času na sebe a k naslouchání Bohu. Neobjevili jsme bohatství blízkosti s Bohem, jeho náruč.
Teď v čase prázdnin a dovolených bychom se měli zastavit a přemýšlet nad Ježíšovými slovy k Martě.

Mnoho kostelových lidí si myslí, že Ježíš přišel vynulovat naše dluhy před Bohem. Mají za to, že nám stačí dodržovat „přikázání“ a případně se včas vyzpovídat ze svých hříchů.
Ale Ježíš nám především přišel říci velice důležitá sdělení k životu v šalomu, k našemu soužití v pokoji (šalomu), k našemu růstu dětí božích a k naší budoucnosti.

Válka na Ukrajině nás zaskočila a usvědčila ze zanedbání.
Mysleli jsme si, že vypálení Lidic a Ležáků se už nebude opakovat ...

Co myslíte, dalo se válce zabránit?
Ptáme se, co jsme zanedbali?
Proč jsme se s Ježíšem včas neradili?
Co máme napravit? 

(Nemusíme hledat sami, máme řadu bystrých lidí. Umíme číst a Bibli máme doma.) 

Dobrý učitel vede studenty k novému poznávání. Někteří studenti po skočení školy hodí školní tašku do kouta a myslí si, že už mají dostatečné vědomosti. Jiní se rádi vzdělávají celý život. Takové si Ježíš vybíral mezi své učedníky. Můžeme mezi ně patřit.

Je neděle, my si odpoledne doma znovu nahlas přečteme půvabné a mistrovské vyprávění o Martě a Marii z Apokryfů Karla Čapka. A zkusíme znovu odpovědět Ježíšovi na jeho otázku: „Za koho mě pokládáš?“
Za toho, komu se máme klanět, nebo za Učitele lidstva?

Z války jsme bezradní.
Bůh řešení zná.
Prosíme Boha o pomoc, o mír, ale nenasloucháme mu.
Úkolujeme Hospodina, ale nehledáme svůj úkol.
Biskupové teď v době války nesvolali světovou konferenci k poradě s Bohem.
Ale my se můžeme Boha ptát (máme k němu volný přístup – patříme do královského kněžstva, máme přístup ke vzdělání, k porozumění Bohu).
Nemusíme se k setkání s Bohem pracně dopracovávat. Bůh nám vychází vstříc jako Martě a Marii. Je u nás doma. Není tam méně přítomen než v kostele. Nemusíme mu vymýšlet pohoštění. To on má pro nás připravené pohoštění. Stačí si na něj vyhradit určitý čas.
Nemusíme absolvovat výuku meditace v buddhistickém klášteře. Ježíš učil a učí i obyčejné lidi práce.
Nečekejme, že dnes odpoledne dostaneme od Boha jednovětou odpověď na řešení války. Ale každá vyučovací lekce, kterou nám Bůh zdarma nabízí, nás přibližuje k cíli.

Nevíme, jak byly Marta a Marie staré.
Čím jsme starší, tím hlubší koleje máme vyjeté, vyjet z nich není jednoduché. Martě se to podařilo, přijala Ježíšovu nabídku.
Za opětovné přečtení stojí příběh o setkání Ježíše s Martou a Marii u Lazarova hrobu. Je vidět, že za pár měsíců byly sestry pod Ježíšovým vedením schopny vést s Ježíšem dobrou a inteligentní rozpravu.

My máme hluboko vyježděné koleje naší zbožnosti a ani nás nenapadne, že z našich projevů v kostele nemusí být Ježíš nadšený. Ale poznat jeho myšlení, jeho vkus, to co pokládá za důležité, není tajemstvím – jeho život známe. O tom všem můžeme mluvit s druhými, více hlav, více rozumu.

Nepočítali jsme s válkou, s ohrožením od psychopatů.
Tak, jako jsme nechtěli vidět v církvi zneužívání moci a bohatství, praní špinavých peněz a sexuálního násilí, tak jsme nechtěli vidět narůstající nebezpečí války.
Jako jsme nechtěli vidět pokroucenou instituci církve zakrývající selhání lidí a umlčující oběti, tak jsme bláhově důvěřovali politikům, kterým šlo jen o vlastní zájmy. Nabídli nám „chléb a hry“, a my jsme nezvedli hlavy výš.
Varování bystrých spisovatelů jsme neslyšeli, vyučování Písma jsme zanedbávali. 

Máme si trénovat umění naslouchat i Bohu v každém věku, pružnost myšlení a ochotu přijímat pokrok v církvi.
Blahoslavení rodiče, kteří se nechávají poučit od svých vzdělaných dětí.
Blahoslavení důchodci studující univerzitu třetího věku.
Ještě více jsou blahoslavení ti, kteří promýšlejí slovo boží a chtějí si s Bohem rozumět.

	2019
16. neděle v mezidobí       Gn 18:1-10a       Kol 1:24-28       L 10:38-42       21. července 2019

Téma 1. a 2. čtení – Bůh sestupující, chvála pohostinství, hostitel a host.
Bůh se nevnucuje, není dotěrný, nemá zapotřebí hlasité reklamy, na nikoho se nevrhá. S úsměvem se o nás uchází.
Abrahám hledá a je připravený. Říká: „Proč byste šli jinak právě okolo nás?“

V mnoha kulturách je pohostinství posvátné a pozornost i k nenápadným je ceněna. 

Popis pohostinnosti je zajímavý. 
Bůh nehledá, kde se dobře najíst. Proč navštívil Abraháma?
Milující (i milovaný) touží po porozumění druhého a po jeho přátelství.
Kolik hodin asi trvalo, než bylo maso z telete připraveno? O čem spolu celou tu dobu Bůh s Abrahámem mluvili?
Kolik a jaké otázky bychom měli my? 

K druhému čtení:
Mám dotaz na překladatele, nerozumím slovům: „Doplňuji, co zbývá vytrpět do plné míry Kristových útrap.“ 

Kolikrát jsme o Martě a Marii slyšeli a sami četli?
Co jsme z tohoto vyučování přijali do svého života? 

Slova: „Marie se posadila Ježíšovi k nohám, a poslouchala jeho řeč,“ jsou orientálním vyjádřením, že byla Ježíšovou učednicí.
Hostila Marta jen Ježíše nebo i učedníky? (Kdo čte jen dnešní úryvek evangelia, ten se to nedozví.)
Je rozdíl hostit a obsluhovat jednoho hosta nebo velkou skupinu.

Když Ježíš Martu upozornil, že i ona může být jeho učednicí a nemusí se nechat zavalit prací, neurazila se, na rozdíl od těch, kteří jakékoliv upozornění pokládají za osobní útok. Marta Ježíšovi neodporovala, neobhajovala se, s vděčností přijala jeho radu.
Kdo je otevřený novému poznávání jako Abrahám, jako Marta, ten si všimne kam až Marta ve svém přátelství k Ježíši a v porozumění jeho vyučování, došla (nápověda – slova Marty u hrobu Lazara).

Říkali jsme si, že je užitečné si všímat, zda v nás nepřevažuje postoj „Marty“, nebo „Marie“. Tu slabší stránku v sobě máme posilovat.
Někdo jen leží v knížkách a doma má nepořádek. Někdo jen radí druhým, ale sám se nemá k práci. Jinému hrozí, že se upracuje k smrti, ale nedělá si čas na vztahy a přemýšlení.

V restauraci si můžeme z jídelního lístku vybrat, na co máme chuť. Hostitel často vybírá pro hosta jídlo podle své chuti. Ale nemusí se trefit.
Když jsme před léty poprvé pozvali pana Milana Friedla (herce, režiséra, dramaturga, recitátora, pedagoga …) na oběd, Jana uvařila skvělé jídlo, ale on pravil: „Já jsem vegetarián.“ Zapomněli jsme se ho zeptat, co má rád ...

Nestydíme se Bohu předkládat svá nejrůznější přání, ale zapomínáme se ho ptát, co si přeje on.
(Bůh si pro sebe nic nepřeje, ale přeje si něco důležitého pro nás samé. Nás zve k růstu do krásy božích synů a dcer. Zve nás na cestu: „Pojď, budu s tebou hledat smysl života.“)

Pozornosti k druhým se učíme stejně, jako se učíme pečlivosti. Obojí nám má být trenažérem pro jednání a pro vztah s Bohem.
Komu nevadí nepečlivá práce druhých nebo zmetek? 

Abrahám byl Bohem obdarován (to nebylo za pohoštění), neboť byl připravený pro další dary.
Ten zájem o Boha není samozřejmý. Zatímco v běžném životě povětšinou rádi přijímáme užitečné novoty (za posledních 30 let se změnil nás život a jeho kultura: úroveň bydlení, koupelen, kuchyní, úroveň nemocnic a léčby nemocí, naše péče o zuby, nové materiály a technologie v řemeslech, o počítačích, internetu a mobilních telefonech nemluvě), ve vztahu s Bohem jsme zatvrdlí. Jen tu a tam připustíme změnu v nějakém detailu.
Ne každý přichází na bohoslužbu s očekáváním, že se od Boha dozví něco nového.

„Řekni jen slovo a má duše bude uzdravena,“ prosíme před přijetím pozvání k Ježíšově královské hostině.
Myslíme tu prosbu vážně?
Odpověď nemusí nutně přicházet jen skrze slovo Boží. Bůh má své lidi a své anděly (posly) a může promlouvat i ústy našich nejbližších.

	2016
16. neděle v mezidobí       Gn 18:1-10a       Kol 1:24-28       Lk 10:38-42       17. července 2016

Abrahámova slova: „Pánové přijměte mé pohostinství, proč byste jinak šli kolem svého služebníka“, mám velice rád.
Abrahám nepokládá nic za náhodu. Bůh k nám přichází, ale nevnucuje se, respektuje naši svobodu.
Pohostinství je od nepaměti posvátné.
Dobrý host není vyžírka. Není-li v nouzi, má hostitele obdarovat. Na jeho vnitřním bohatství záleží, co nabídne. A o co hostitel stojí. 
Můžeme se navzájem podělit i o svou zkušenost s Bohem nebo co dobrého nás potkalo. Dříve byly cenné důležité zprávy. (Zdroj zpráv dnes máme po ruce, ale osobní zkušenost s bohatstvím ducha má stále velikou hodnotu.)

Některá setkání jsou pro nás velice podstatná. Vyčítali bychom si, kdybychom nezvedli hroudu zlata ležící nám u nohou. Kdož ví, co jsme propásli. 

Bůh velice rád obdarovává připravené. Abrahám nelitoval …
Naše připravenost a otevřenost je velice důležitá.
Naše nedokonalosti a selhání brzdí boží požehnání. Izák se narodil do neideálních vztahů. 

K setkání Marty a Marie s Ježíšem jsme si v minulých letech něco říkali … Sestry měly veliké štěstí, na rozdíl od Abraháma a Sáry měly Učitele, kterého se mohly ptát.

Společné jídlo – stolování má pro židy veliký význam. Domov je pro ně zásadním místem setkávání s Hospodinem, většina náboženského života se odehrává doma, proto k jejich stolování patří řeč o Bohu.
(Synagoga slouží ke společnému studiu a společné modlitbě.)
I u nás má stolování velkou kulturu, ale náboženského rozměru židovského stolování jsme nedosáhli. 

Marta žila poctivým životem, těšila se z toho, že „jsme se dočkali Mesiáše“. Ráda Ježíše hostila, ale nad jeho slovy, která snad mezi obsluhováním zaslechla, nepřemýšlela. Jako dobrá kuchařka vařila podle osvědčených receptů, tak se také modlila podle tradice doma i v synagóze. Poslušně odkývala kázání pana rabína i Ježíše. Mnoho o tom nepřemýšlela, nikdy by ji ani nenapadlo, že by žena mohla tyto věci pochopit a nikdy se neodvážila vstoupit do myšlenkového prostotu vyhrazeného pouze mužům.
Jak tak dobrého člověka „vykolejit“? Dopomohla k tomu sestra, za kterou se možná Marta styděla. A Ježíš Martě pomohl svou kouzelnou laskavostí.

Marie byla odvážnější (možná i k hříchům). S „kostelem se dávno rozloučila“. Je možné, že se už dříve nespokojila s prázdnou zbožností (jako ostatní Ježíšovi učedníci) a vydala se „jinou“ cestou. Ale spokojenosti nedosáhla.
Ježíš mluvil jinak než rabíni. Marii uchvátil svým zájmem i o hříšníky. Jeho řeč o Bohu ji zaujala.
Probudil v ní hledání hlubšího smyslu života. Její morální nouze a nová možnost (o které Ježíš mluvil) jí táhla k otázkám a přemýšlení.
Ptala se: „Co znamená to a to? Jak by mohlo platit to, co říkáš o obrácení? Mohou nám být odpuštěny hříchy, které si sami volíme? … Chci tomu rozumět, abych věděla, co mám opravit. …“

Ježíš nejen neměl vůči ženám žádné předsudky, věděl o jejich ceně, projevoval k nim velkou úctu a pozornost. Neměl jen poznání z biblické kultury o ženách, které mnohdy předčily muže, měl velikou zkušenost se ženami své rodiny (jeho matka byla jeho nejpozornější učednicí, věděl o Alžbětě – možná ji znal osobně). Ale nad to věděl – jako nikdo jiný – o bohatství a možnostech žen darované jim samotným Tvůrcem.

Marta se neurazila nad Ježíšovou odpovědí: „Marie si vybrala nejlepší úděl.“
(Veliké ženy z Bible se neurážejí – Samařanka, žena Kananejská, …, proto mohou být obdarované a jsou použitelné pro práci s Ježíšem.)
Marta se nechala od plotny pozvat k hledání hlubšího smyslu života. Její slova u Lazarova hrobu svědčí o vzácné úrovni, ke které jako Ježíšova učednice došla.

Ježíš byl skvělý učitel, nevyklopil vše posluchačům. My jsme si ve škole zapisovali slova učitelů, abychom při zkoušce co nejpřesněji opakovali jejich slova.
Ježíš měl učedníky – ne posluchače, s úsměvem je podněcoval k samostatnému a přesnému myšlení, k odvaze projevovat vlastní názory, k tvůrčímu hledání.
Jen to může vést k duchovnímu pokroku. Kývalové a tradicionalisté ve světě a v božím království nic neposunou dál.

Co z pochopení textům přijmeme do svého života? 

Není hostitel jako hostitel.
Má hostitelka nutit hosta ke všemu, co připravila? Má rozhodovat host nebo hostitel?
Co všechno my Ježíši a Bohu cpeme a neptáme se, co se jim líbí? 
Kdo si položí otázku, že něco Bohu vnucuje?
Někdy se na návštěvě podvolíme hostitelce, ale není to ideální. Dobrá hostitelka se hosta zeptá, co by si přál. I my se můžeme dozvědět, co si Ježíš přeje. Kdo se ptá, ten se dozví.
Ježíš je ochotný tříbit náš vkus.
Není host jako host. O co stojíme z bohatství, které nám Bůh nabízí?
Proč jsme něčemu ještě nepřišli na chuť?
Jak se to dělá, aby nám to zachutnalo?

Ke druhému čtení.
Apoštolové Petr a Pavel si byli vědomi svých vin, možná proto chválí utrpení. Možná chtěli utrpením odčinit svá selhání. Ježíš ani Písmo tak nemluví. Nemáme se trestat, ale měnit do podoby Kristovy. Proti zlu se máme stavět, ne ho vítat. Trápení, které musíme vydržet, neprohlašujeme za zásluhy nebo prostředek k záchraně duší. 

	2013
16. neděle v mezidobí       Gn 18:1-10a       Kol 1:24-28       Lk 10:38-42       21. července 2013

Dnešní čtení jsou velice krásná a povzbuzující.

I v mytických vyprávěních někdy některý z bohů navštíví smrtelníky a obdaruje je.
Ale návštěva Hospodina k Abrahámovi vypovídá, že Bohu nejsme vzdálení, chce přijít ke každému, kdo je otevřený. (Tři svědkové jsou hodnověrní.)
Od Jákoba dokonce víme, že Bůh je s námi vždy a všude. Později jsme došli až k poznání, že jsme u něj doma.

Zatímco my často trpíme přesycením setkáním s lidmi, nadbytečnými informacemi a ticho a samotu pokládáme za oblažující a léčivou, pro dřívější lidi bylo setkání s neznámým často zdrojem informací.
Lidské osídlení v krajinách kočovníků bylo řídké.
Návštěva Boží se nevnucuje. Přátelství je svobodným vztahem.
Oknem leze zloděj nebo neodbytný. Bůh přichází dveřmi, nezvoní bez ohlášení s prohlášením: „Jsem tady, předveď svou pohostinnost …“

Abraham není samotářem, který si vystačí sám.
Vyhlížet Boha je určujícím postojem…
Abrahám vychází kolemjdoucím vstříc, zve návštěvu, jeho pohostinnost je vrchovatá …
To vše je pro nás – pro možnost setkávání se s Bohem – velice důležité.
Abrahám se strefil do myšlení Hospodina, ví, jak zaujmout Hosta, čím mu prokázat svou oddanost a zájem.

Bůh nás vždy svým jednáním překvapuje. (Je dobré si pozorně přečíst a porovnat několik setkání Hospodina s lidmi: v Ráji, s Kainem, Abrahámem, Mojžíšem, Jákobem, proroky …)
Bůh nás už svým zájmem o nás pozvedá.
Nevyžaduje pro sebe nic víc, než jak jedná s námi. (Ti, co si hrají na vznešené, si nechali svými ceremoniáři vypracovat dvorní protokoly, aby mohli věřit, že jsou výjimeční. Líbí se nám, jak římský biskup František bourá nesmyslné ceremoniální hradby.)
Hospodin se dokonce zajímá o Abrahamovu manželku!
Abrahámova pohostinnost není vypočítavá (pohanské myšlení nás navádí: „Dej, abys dostal“).

Různá setkání Ježíše s nejrůznějšími lidmi nás teprve překvapí.
Ježíš nikdy neřekl: „Klanějte se mi.“ Potvrdil dávné „Mojžíšské“ pravidlo: „Miluj bližního jako sebe sama.“ „Co jste kterémukoliv člověku prokázali, mně jste prokázali.“)

V kultuře Izraele bylo neslýchané, aby Rabi přijal pohostinství žen.
Čím sestry Ježíše zaujaly, se hned dozvídáme. (My mužští bychom neměli přehlédnout, že ty ženy jsou oproti Lazarovi zřejmě v něčem napřed. Už dříve jsme si všímali, kterému druhu lidí, dával Ježíš přednost.)
Ježíš nečekal, až přijde Lazar domů, hned mluvil o podstatném. Marie si hned troufla naslouchat Ježíšovu vyučování. Celý příběh bourá tehdejší zvyklosti a předsudky: „Ženská to nepochopí!“.
My odmala známe Ježíšovu odpověď Martě zpaměti, ale Ježíšovo zbourání zdí mezi ženou a mužem jsme nepřijali. Katolická církev je jednou z mála společností, ve které nemá žena stejné postavení jako muž. Z vyspělejších náboženských společností jsou za námi už jen muslimové a východní pohanská náboženství.
Ideologickým konstrukcím a pseudoargumentům, že si Ježíš vybral za apoštoly muže, věří jen zakomplexovaní chlapi (a ušlápnuté ženské bez odvahy).
Marta Ježíšovu nabídku přijala (u vzkříšení Lazara nebyla v rozhovoru s Ježíšem nikterak za Marií pozadu).

Ježíšovo vyučování žen bylo naprosto revoluční. I apoštol Pavel něco z Ježíše převzal. 

Je něco jiného jen „slyšet“ a něco jiného naslouchat – před týdnem jsme si opět všímali – je jen jedno přikázání: „Slyš, Izraeli!“ Kdo naslouchá, s tím slovo boží udělá své.

Ten, který nepracuje s božím slovem, ale jen papouškuje tradici, neví, že Ježíš i apoštolové byli „laici“ (duchovenstvo vzniklo mnohem později), neví, jaké postavení měly u Ježíše ženy. Kdo neumí číst Písmo, nevidí, že ženy patřily mezi přední Ježíšovy spolupracovníky, byly apoštolky – vyslankyně a svědkyně. (Srov. Samaritánka, žena kananejská, ženy svědčící apoštolům o vzkříšení …) Pro tento druh lidí nemají valného významu ženy z Ježíšova rodokmenu. Kdo nechce slyšet, neslyší.

Myslel jsem na naslouchání Lazarových sester Ježíšovi o dovolené – nakoukli jsme do Německa.
Četl jsem předtím slova K. Schwarzenberga, že my Češi jsme nikdy nepatřili do západní Evropy a nebudeme patřit. Je to smutná pravda. Zůstali jsme polovičním „Balkánem“.
Ale celá naše „křesťanská“ kultura je podvyživená. My chlapi nestojíme o boží slovo, nenasloucháme mu poctivě a ženám jsme v tom zabránili. Jejich pohled a jejich porozumění, svědectví a hlas v církvi chybí. Nakoukli jsme do arcibiskupských paláců v Pasově a Salcburku. Knížata církevní rozhodně neměla méně přepychové paláce s nižšími stropy a dveřmi, s méně mramorem a zlatem než knížata světská. Možná měla přepychovější roucha a šperky – zdůvodnilo se to ideologicky – k větší slavě boží. Mezi uměleckými díly jsou krásné gotické sochy, ale vedle paláce byla mučírna – dodneška se tam vystavují strašné mučící nástroje a roubíky do úst odsouzenců – aby řev mučených nerušil Jeho Knížecí Milost pana arcibiskupa u hostiny nebo při rozjímání před sochou „Ecce homo“ nebo obrazem ukřižování Krista Pána.

Proč jsme v církvi vyloučili ženský hlas? Ženy rodí děti, asi by byly proti mučení více než chlapi.

Ustanovili jsme si svévolně církevní šlechtu a vzdali jsme se své důstojnosti božích a královských dcer a synů. Nenasloucháme božímu slovu. Hospodin se nechá pohostit od svého tvora, ale také jej sám obdarovává. Ale ne perlami a drahým kamením.
Kdopak se ptá, zda se Bohu líbí naše „pohanské“ kostely? Copak neznáme Boží vkus?
Zase jsem dostal další leták s prosbou o přispění na stavbu kostela …
Proč některé farnosti pořizují další zvony, poutní místa několikáté zlaté korunky sochám, ohňostroje, všelijaké další atrakce a jiné farnosti žebrají na stavbu kostela?
Proč se diecéze nesmluví? Proč nehospodaří diecéze nebo církevní provincie dohromady, proč bohaté farnosti nejsou solidární s chudými farnostmi?
Jaká část peněz se dostane k potřebným? Kolik věnujeme na opravu památek a kolik na vzdělávání?
Proč čerpáme státní peníze na noc kostelů a „sušíme“ staré nepoužívané liturgické předměty?

Místo, abychom byli předvojem společnosti (Ježíš říká světlem světa),  zakazovali jsme věřícím číst Písmo.
Místo toho bychom lidem ukázali, že i „žena v domácnosti“ může „chodit s Bohem“, vyvodili jsme ze setkání sester Lazarových s Ježíšem pouze, že v kontemplativním řádu se stanete křesťanem vyšší kategorie. 
Trestuhodně jsme v porozumění Ježíši zaostali. I v jeho přístupu k ženám. 

Vrcholem a cílem Ježíšova přátelství s námi (i Večeře Páně) má být sjednocení (communio). Bez porozumění k němu nedojde. A porozumění předpokládá naslouchání druhému.
Bůh nám naslouchá pečlivě, zaostáváme my.

	2010
16. neděle v mezidobí       Gn 18:1-10a       Kol 1:24-28       Lk 10:38-42       18. července 2010

Jakpak se asi sestry s Ježíšem seznámily? 
Marie a Marta nám ukazují dva přístupy (nejen) k Ježíši.
Marie má plnou hlavu Ježíšova kázání, kdežto Marta v kuchyni na Ježíšovo kázání zapomíná, má spoustu jiných „důležitých“ věcí. Stává se z ní už jen hospodyně, která nemyslí na nic jiného, než na svou práci.
Jsme často otroky svých vyježděných kolejí, zaběhnutých povinností, jednání, rutiny, kterým všechno podrobujeme (i v náboženském životě).
To Marie má plnou hlavu otázek, které jí vyvstávají v souvislosti s Ježíšovým kázáním a ráda by se Ježíše ptala.

Když se Marta obrátila na Ježíše, byla už zřejmě na Marii naštvaná. Párkrát ji před tím nějak dávala najevo, aby se chopila práce s pohoštěním – ale Marie byla „natvrdlá“.
Marta ví o své odpovědnosti hostitelů, Marie přemýšlí o slovech, která od Ježíše posledně slyšela.
Marta se v kostele modlí a zpívá, ale kostel je kostel a „práce je práce, tu za mě nikdo neudělá“.
Jak vyjde z kostela, myslí na své povinnosti (přece i „láska prochází žaludkem“). Pro Martu je důležitější kuchyně.
V Marii doznívá Ježíšovo kázání, vynořují se další otázky, ptá se Ježíše na to, co jí není jasné.
Ježíš ale dává přednost Mariinu přístupu. (Uměl ocenit všechno pěkné, krásu přírody, pohostinnost, dobré jídlo), ale také silně žije osobní krásou Otce a velice nám chce přátelství s Bohem ukázat. Proto přišel na svět.
Je rád, když o to stojíme.

Jak to, že u někoho má Ježíš úspěch a u někoho ne?
Někteří říkají: „Víra je dar!“
Jo? A že by Bůh byl k někomu méně štědrý? Že by boží granty měly omezené množství prostředků? Že by se na někoho nedostalo?
Ne, ne, Bůh dává každému dostatek darů, ale my jsme často Martou – máme řadu jiných zájmů, které jsou pro nás tisíckrát důležitější než porozumění a vztah s Bohem.
V neděli máme vymezený čas na mši (známe své povinnosti – a plníme je!), „pomodlil jsem se, ale teď už mě čekají jiné povinnosti. Povinnost vůči Bohu jsem už splnil.“ 

Marie se liší od Marty svou průbojností, zájmem a vytrvalostí v porozumění s Bohem.

Co je v člověku silnější? Kuchyně nebo poučení Ježíšovo? Co pokládáme za důležitější?
Je v kostele víc Marií nebo Mart?
Pozor, nejde o to v sobě potlačit Martu, ale posílit Marii!

Přiznávám, že ve mně Marta převažuje a Marie ve mně skomírá. Martu mám (celkem) v pořádku, ale živoří-li ve mně Marie, pak ve mně Marta neúměrně převažuje a to je velice nezdravé.
Proč je ve mně Marie slabá?
Protože v sobě spoustu věcí nemám dořešených.
Je-li naše (moje) křesťanství slabé, pak a proto dochází k hříchu.
A protože je naše křesťanství slabé, proto máme o Boha slabý zájem.
Ten, kterému se něco daří, je nadšen pro další růst. 

Kdyby přijel pan biskup a ptal se nás, proč přistupujeme ke stolu Páně, kdo ví, kolik odpovědí by bylo správných. 

Marie se ptá: „K čemu a jak funguje modlitba, proč jdu do kostela?“
Nestydí se klást takové otázky a hledá odpověď (odpovídající úrovni Nejvyššího – předpokládá, že Bůh je nádhernou osobností).
Je nadšená, když slyší, že s námi doma není Bůh méně než v kostele. 

Marta je v kostele povznesena atmosférou, možná ráda zpívá (možná navíc dobře zpívá), ale jakmile vyjde ven, už na to, co bylo v kostele nemyslí. Má to za sebou. 

Je důležité si všimnout, proč obrácení hříšníci byli často z Ježíše nadšení.
Například Matouš, Zacheus nebo Marie z Magdaly. Marie, sestra Marty, byla zřejmě také hříšnicí. 
(Samozřejmě lze objevil krásu Boha i bez průšvihu – Ježíšova matka, Jan Baptista …)
Než se velcí hříšníci dají na špatnou dráhu, mávnou nad Bohem rukou. Řekl-li někdo Matoušovi: „Levi, ty nevíš, že už brzy přijede Mesiáš? Jak asi dopadneš?“
Levi mávl rukou: „Mesiáš? To jsou babské povídačky“ a kolaboroval.
V některé povětrné ženské možná hlodala myšlenka: „Co když je to s Mesiášem pravda a opravdu přijde?“, ale z rozjetého vlaku nevystoupila.
Zato Marta šla do synagogy s vědomím, že žije správně a své náboženské povinnosti plní (možná se i modlí za obrácení své nehodné sestry). 
Když se začaly trousit zprávy o jakémsi tesaři z Nazareta uzdravujícím nemocné a „kdoví jestli to není nový prorok nebo dokonce Mesiáš“, Marta přitakala: „Už je to tady“ a zbožně sepnula ruce.
Ovšem pro lidi typu Matouše nebo Marie to znamenalo ohrožení: „Jak dopadnu? Pane jo, já jsem vsadil na špatného koně.“
Ježíš pro ně byl zdrojem nebezpečí, to se ví, že hned zbystřili uši. A Ježíš kázal: „Před Bohem není nikdo v pořádku. A vadná zbožnost je brzdou mnoha židů. Nikdo před Bohem není bez hříchu. Ale Bůh je ochoten každému hříchy odpustit a někteří celníci a nevěstky předejdou zbožné lidi.“
No tohle? Taková slova jsou pro některé hříšníky velikou nadějí.
„Co? Kteří celníci mají šanci a které nevěstky? Může se to týkat i mě? Jaké jsou pro to podmínky?“
Pro tyto lidi byl příchod Mesiáše životní výhrou, kdežto Marta spokojeně řekne: „Tak jsme se přece jenom Mesiáše dočkali. Jestli je Rabi Jošua prorokem, pozveme ho, to bude pro nás čest, udělám svíčkovou a upeču koláče.“
Ano, vaření Marty je koncertem, v domě to voní, Ježíšovi se sbíhají sliny, umí ocenit jídlo, pochválí, poděkuje. Ale Marie chytá každé slovíčko, které vychází z Ježíšových úst. Marta ne.

Nestavějme v sobě Marii proti Martě. 
Posilujme v sobě „Marii“.

Marie se ptá, co znamená tohle, co tamto, jak tomu mám rozumět?
Tady je klíč k postoji Marie v nás.
Marie chce všechno promyslet. Marta svůj vztah s Bohem nahradila rutinou. Jako při vaření (skvělém – všechna čest), tak i v kostele se pokřižuje, poklekne (raději víckrát) při vaření také nic neošidí. Jako se naučila vařit, tak se naučila co se „sluší a patří“ v kostele a při modlitbě. 

Prosím Vás, já neříkám, že ta Marta taková byla. To bych si nedovolil. Jí zřejmě Ježíšova jedna věta stačila, aby prokoukla. Biblický text je vždy nastaveným zrcadlem a vyučovací lekcí pro nás. (Přinejmenším pro mě!)

Víme, že židé vzdělávali jen chlapce. Proto můžeme ve větě Marty: „Ježíši, řekni jí přece, ať mi pomůže“, číst nejen výčitku, nejen stížnost, nejen žádost, aby Ježíš Marii napomenul, když na pokyny Marty (zřejmě starší sestry) nedá. Ve slovech Marty se odráží mínění tehdejší společnosti: „Náboženské otázky ženská nepochopí“, proč by měly chodit do školy na náboženství?
„Ježíši, Marie tady ztrácí čas, tvá slova přece nejsou určena ženám.“
Marie se nespokojí se zavedenými pořádky. Chce růst a překračovat hranice dosavadních a dobových omezení.
To se Ježíšovi na Marii líbí: „Marto, ty si také myslíš, že Bůh dal ženám menší rozum než chlapům? Já jsem poměrně dobrý učitel, to, co vykládám, pochopí i ženská.“ (To je jeden ze základních přelomů v dějinách náboženství!)
Zřejmě toto Ježíšovo upozornění Martě stačilo.
Kéž bychom přemýšleli jako Marie a kéž bychom byli jako Marta, která se necítila zahanbená nečekanými Ježíšovými slovy a s radostí přijala toto pozvání, přijala novou nabídku a možnost.

Marta díky Ježíšovi prohlédla, že zatímco v kuchyni už nemusí tolik přemýšlet (protože už vaří podle svých osvědčených metod, receptů a stereotypů), ve vztahu k Bohu by podobně rutinní jednání bylo ostudně nedostačující a neuctivé. 

„Marto, že nejdřív čichneš k rozťuknutému vajíčku, jestli nesmrdí a teprve, je-li dobré, je vyklopíš do jídla?“
„Podobně nemůžeš odkývat všechno, co pan farář v kostele říká. 
Nechci ani, abys odkývala něco z mých slov, dřív než jim budeš rozumět. 
Ptej se, nespěchám, máme na sebe dost času. Kolik chceš. Místo dlouhých modliteb raději naslouchej. A ptej se.“

Vyprávění evangelia o Martě, Marii a Ježíšovi je stručně načrtnuto, ale kolik z toho můžeme vytěžit.
Biblické vyučování je krásné. (Kdepak Katechismus, ten je suchý, a tam se nezasmějeme.
(Karel Čapek napsal skvostný apokryf Marta a Marie)

	2007
16. neděle v mezidobí       Gn 18:1-10a       Kol 1:24-28       Lk 10:38-42       15. července 2007

K 1. čtení: Abrahám „uměl“ rozpoznat, kdo k němu přichází. Povrchnímu čtenáři zůstane vlastní poselství této události utajeno.
(Je dobré se po promyšlení evangelia k 1. čtení znovu vrátit.)

Dnešní úryvek evangelia nám zdánlivě líčí jen „jakési nedorozumění v kuchyni“, ale můžeme z toho vytěžit důležité poznání o sobě. (Písmo je obdivuhodně napsané.)
Obyčejné nedorozumění okolo návštěvy váženého hosta. Hostitelka se může uběhat a nikdo jí nepomáhá. Marta mrká na Marii, jenže ta si toho nevšímá, pořád jen poslouchá Ježíše a povídá si s ním. Martě už nakonec dochází trpělivost: „Pane, to ji necháš takhle sedět, já tady lítám a ona mi s ničím nepomůže.“

Setkat se s druhým je uměním svého druhu. Setkání s Ježíšem může mít pro nás závažný význam. 
Zůstaneme-li u přístupu k Ježíši, jaký měla Marta (zavalíme-li jej svými „duchovními výtvory“), nedostaneme se výš, ať se budeme snažit sebe více.
Je důležité pohostit hosta, ale vidíme sami, že pro Ježíše je důležitější ještě něco jiného než jídlo.
Umí pohostinnost ocenit,  ale i pro něj je zásadní, zda se zajímám o to, co mi chce říct, co mně chce objevit a zdůraznit.
Je důležité objevit, co si Ježíš jako host přeje. Jaká je jeho představa o našem setkání.
Je dobré si uvědomit, v čem se liší návštěva Ježíše od jiných hostů.

Na setkání Marie a Marty s Ježíšem si můžeme všimnout naší obvyklé chyby.
I my se chceme setkat s Ježíšem, jenže i mu často vnucujeme své názory, své modlitby a svou zbožnost.
Někdo řekne: „Já, že bych vnucoval Pánu Ježíšovi svoji pozornost? To není pravda! To já ne!“
Jenže, kdo to o tomto sklonu v sobě neví, pevně zabředl do „pozice Marty“.

My se snažíme Ježíši vnutit křesťanství podle svého vkusu a neptáme se, jaký je Ježíšův vkus na křesťanství.
V restauraci nám podají jídelníček a vyberete si, co chcete. Přijdeme-li na hostinu, rozhoduje o jídlu hostitelka.
Jenže Ježíše se mám určitě ptát, co si přeje, aby se u mě cítil dobře.
Ježíš umí ocenit pohostinnost Marty, ale přece k nám nepřichází jen „kvůli jídlu“, kvůli tomu, abychom se předvedli. Přece přichází, abych se já dozvěděl něco podstatného.
Někdo Ježíšovi spíš naslouchá a jiný zase Ježíšovi nabízí (nebo dokonce vnucuje).
Je rozhodující, jako přístup k Ježíši zaujmu.

Příběh s Martou a Marii nám může ukázat, jak se má zachovat každý, kdo je duševně a duchovně potřebný a chce, aby mu Ježíš pomohl.

Uvědomme si, že Ježíš naše trápení a náš život vidí zcela jinak než my. Rozumí nám dokonalým způsobem. Často by naše potíže řešil úplně jinak než my.

Nepřehlédněme, že nám Ježíš ponechává volnost v tom, jak „s hostem Ježíšem“ budeme jednat!! (Je hostem, který se nevnucuje, je taktní a respektuje naši svobodu.)
Tím ovšem není řečeno, že je s našim přístupem vždy spokojen a také tím není řečeno, že si naši pohostinnost nepředstavuje jinak.
Ježíš se nám někdy přizpůsobuje, jako dobrý host na návštěvě. (Přináší-li Marta všelijaké dobroty, které má připravené, nechová se jako balík. To až když se na něj Marta obrací, říká ji jemně svůj názor.) 

V restauraci si sami vybíráme, co a kolik chceme.
Rozumná hostitelka se také dopředu ptá: „Poslyš, jaké jídlo máš nejraději?“ Neboť to, co chutná hostitelce, nemusí chutnat hostu.
Než přijede pan biskup pošlou nám z biskupství informace, co se má podávat k jídlu a pití, a co ne. Aby panu biskupovi nebylo u nás špatně.
Dobrá hostitelka, by se určitě zeptala, jak si Ježíš hostinu představuje, nejen co by si přál k jídlu, ale i jaký by měl být program návštěvy. (To je samozřejmě možné, když je hostů málo, na svatbě už je to složitější.)
Ale je třeba nechat Ježíše, aby do své návštěvy u nás mohl mluvit, aby se jako host cítil u nás dobře.

Tím je také řečeno toto: potřebujeme od Ježíše ledacos, tlačí nás toho více, ale je na nás (v tom nás nikdo neomezuje, ani Bůh) si vybrat určitou věc, s kterou se na Ježíše obrátíme. (Z vlastní zkušenosti i ze zkušenosti s jinými dobře vím, jak často vytahujeme něco druhořadého.)

Budeme-li chtít od Ježíše pomoc, je důležité mu to říci. (Nejlépe nahlas, abychom se slyšeli; to je přímé a poctivé.) „Ježíši, toto a toto mě trápí, chtěl bych to vyřešit, jak se na to díváš ty?
Prosím tě, je to, na co se ptám, opravdu můj hlavní problém? Jak to vidíš ty? Je to z hlediska mého rozvoje to nejdůležitější?“
Často totiž Ježíše žádáme o pomoc, ale neptáme se, co k tomu říká on.
Tím vlastně Ježíši vnucujeme svou představu křesťanské dokonalosti.

Ježíš se přizpůsobí našemu přání; ale někdy to nedopadne tak, jak si přejeme.
Respektuje naše rozhodnutí. Vybrali jsme si určitou cestu a Bůh nám nebude odebírat kompetence, které nám dal.

Jak je vidno, nejde ve vyprávění o Ježíšově návštěvě Marie a Marty o počet jídel. My si máme uvědomit, o čem se s Ježíšem bavíme, co nás zajímá, co od něj chceme slyšet, jak s ním dokážeme spolupracovat. 
Zda-li se nejen v našem v nějakém trápení obracíme k Ježíši o pomoc, ale jestli také stojíme o jeho odpověď. Pak se nám ovšem může třeba dostat takovéto odpovědi: „Milej zlatej, nereptej. Proč ses neptal dříve, aby ses nedostal do nynějšího trápení?“
(„Proč jsi dovolil svému nezkušenému děcku jet autem samotnému?
Proč ses neptal, jak se vybírá partner?
Proč jste nebděli nad politikou?“ …)

Pokud někdo přijde a řekne: „Ježíši, pro mě je mé trápení velice bolestné, nedalo by s tím něco dělat, aby to bylo méně bolestné?“
Pak můžeme slyšet: „To víš, že jo. Je daleko lepší řešení. Zamysli se nad celým mým slovem a ne jenom nad tou částí, které jsi doposud věnoval pozornost, nad vším, co vám říkám a já tě uchráním zbytečného trápení.“ (Bůh rád dělá zázraky, není skoupý.)

Setkání Ježíše se sestrami nám může velmi mnoho odkrýt.
Kdybychom si z toho odnesli jenom představu Ježíše hosta, kterého se ptám: „Ježíši, co si přeješ, aby ses u mě cítil dobře? Abys neměl pocit, žes ke mně přišel nadarmo, že se pro mě zbytečně namáháš?“
Evangelium mě ubezpečuje, že Ježíš bude spokojen, řeknu-li: „Ježíši, toto mě trápí, možná to není to hlavní (jako jídlo pro něj nebylo to nejhlavnější). 
Ale já tě prosím, abys mi řekl, co je pro mne nejdůležitější a nejprvnější.“

Často také prosíme Ježíše o pomoc, ale neděláme to, co máme dělat my sami.

A pak ještě další naše potíž – často chceme dělat něco, co je pro nás neřešitelné.
Něco mám dělat já (a nikdo to za mne neudělá, ani Bůh).
Něco má udělat druhý (a já to nemohu udělat za něj, ani to za něj neudělá Bůh).
A něco dělá Bůh.
	17. neděle v mezidobí

	2022
17. neděle v mezidobí       Gn 18:20-32       Kol 2:12-14       L 11:1-13       24. července 2022

Než začneme mluvit o setkání s Bohem a o modlitbě, položme si znovu základní otázku:
Proč a jak mluvit s Bohem?
Jak to dospělým dětem a vnoučatům vysvětlujeme? 

Ne každá naše modlitba vede k setkání s Bohem.
Izraelité v rozmluvě s Bohem dosáhli – díky božímu vyučování – pozoruhodné úrovně.
Naslouchání je prvotní, to známe z našeho dětství v rodině i ze školy. (Je hloupé mluvit o něčem, do čeho nemáme vhled.)
Izraelité znali 150 žalmů a mnoho dalších modliteb z biblických knih.
I Ježíšovi učedníci měli za sebou biblickou školu. (Takové vzdělání nám povětšinou schází.) 

K prvnímu čtení.
Obyvatelé Sodomy a Gomory byli zvrhlí, a přesto měl Abrahám starost, aby Hospodin nezahubil spravedlivé s viníky. Odváží se rozhovoru s Hospodinem. A ten neodmítne a nekárá Abraháma za opovážlivou pochybnost, že by snad Bůh jednal nespravedlivě, nebral ohled na nevinné a nebyl dost milosrdný.
Máme-li nějakou pochybnost nebo podezření o druhém, máme si danou věc vyříkat. Bůh nás nesmete, neuráží se. I my vyzýváme děti a přátele k rozhovoru, abychom spolu poctivě mluvili, vyjasnili si své pochybnosti, stanoviska a jednání. Podezření nepatří mezi ctnosti, máme hájit druhého i před sebou samým.

Vícekráte mně někdo napomínal, protože mě podezíral z nějakého neuváženého tvrzení. Pochválil jsem takového člověka, že přišel a nekritizoval mě po straně. Tak nás Ježíš vyučuje; máme si vyříkávat, co proti sobě máme. Tím, že se neurazíme a jsme ochotní se s druhým bavit, abychom jeho podezření rozptýlili, budujeme přátelství. Ten, kdo zůstává s podezřením sám, kdo neposkytuje druhému právo na obhajobu, spolupracuje se Zlým, který zasévá rozbroje a nepřátelství.

Bůh není svévolné a tvrdé pohanské božstvo. Nepotřebuje být přemlouván k slitovnosti. Nikdo z nás nejsme tak milosrdný jako Bůh.
Slova, že Bůh sestupuje, aby vyšetřil jak to se sodomskými je, jsou poněkud ironická vůči namyšleným a suverénním lidem.
Abrahámova řeč je naopak pokorná. Omlouvá se, že si ověřuje boží spravedlnost. A Hospodin jeho obavy trpělivě rozptyluje, neoboří se na Abraháma: „Co si to o mně myslíš! Jak se opovažuješ mě podezřívat z tvrdosti.“
Hospodin pomohl Abrahámovi nahlédnout do svého myšlení a jednání.
Písmo chválí Abrahámovu odvahu ptát se. Hospodin si Abraháma dobře vybral, pro dobrovolnou a velkorysou starostlivost o druhé je praotcem mnohým. Hlásí se k němu Izraelité, muslimové i křesťané.

Hospodin Abraháma uklidnil (pohanská božstva byla často krutá, svévolná a nevypočitatelná). Prospěch z rozhovoru měl Abrahám. I my z tohoto rozhovoru a z Abrahámova příběhu můžeme mnoho vytěžit a naučit se. 

Učedníci k Ježíšovi vzhlíželi a pozorovali ho. Viděli, jak s Otcem mluví a jakou radost mu modlitba přináší. Proto ho prosili, aby je naučil mluvit s Bohem.
Řekli: „Nauč nás mluvit s Bohem.“ Neřekli: „Nauč nás novou modlitbu.“
Kdyby šlo jen o modlitbu, ptali bychom se, která verze „otčenáše“ je lepší (neboť jsou tři verze).

Ježíš nám poskytl dobré vyučování o setkávání s Bohem. Škoda, že nejsme jeho pilnými žáky a jeho vyučování si neceníme.
Máme zkoumat smysl Ježíšových slov: „Váš Otec z nebe dá Ducha svatého těm, kdo ho o to prosí!“

Necháme-li se Ježíšem vyučit, jak porozumět Bohu, získáme klíč i k srdci Ježíšových učedníků. Domluvíme se s těmi, kteří budují boží království. To je ještě důležitější než umět angličtinu.

Už jen porozumění slovům: „Otče náš,“ nám otvírá dveře k bratrství Ježíšových učedníků. 

Ježíš v podobenství o neodbytném sousedovi a o statečné vdově nás nevybízí k dotírání na Boha (ten není neochotný nebo neoblomný), ale k vytrvalé snaze o porozumění Bohu.

Ve knize „Vystup na horu a buď tam“ (na jaře ji vydalo nakladatelství Vyšehrad) také o Modlitbě Páně mluvím. 

	2019
17. neděle v mezidobí       Gn 18:20-32       Kol 2:12-14       L 11:1-13       28. července 2019

Hospodin slyší nářky ubližovaných.
Rozdíl mezi Bohem a námi je propastný a na tomto místě Písmo ironicky říká: „Bůh – aby nás vůbec viděl – sestupuje („a bere si na nás lupu“).
O provinění gomorských Bible nemluví, ale strašnou zpustlost sodomských známe – bezuzdně ponižovali a znásilňovali kdekoho i cizince a hosty, muže i ženy, ačkoliv pohostinnost je posvátná (jak jsme opět před týdnem slyšeli). Nejde o samotnou homosexualitu, ale o strašnou svévolnost nadřazení moci a naprosté neúcty k člověku – dítěti božímu. 
Tři mužové jsou zapotřebí k hodnověrnému a nezpochybnitelnému svědectví (ženu za hodnověrného svědka mužové nebrali).
Psychologický popis je mladým literárním druhem, královským způsobem biblického vyprávění je příběh. Ale můžeme si setkání Abraháma s Bohem představit jako modlitbu, vnitřní rozhovor Abraháma. 

Modlitba není virtuálním rozhovorem. 
V modlitbě nemluvíme na dálku, víme, že Bůh žije s námi (sestupuje k nám), ochotně a s porozuměním nám naslouchá. S nejvyšším úžasem, obdivem, úctou a vděčností před ním stojíme skoro bez dechu (pokorně) a přijímáme odpovědnost za toto závratné setkání. To se projevuje také odpovědným smýšlením a mluvením o Bohu. 
Abrahám toužil Hospodina poznat a měl s ním bohaté zkušenosti. Jeho rozhovor s Bohem je plný úcty.
Všimněme si, že rozhovor končí Abrahám – byl přesvědčen, že se v Sodomě najde víc jak deset spravedlivých. 

„S Mojžíšem Hospodin mluvil tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem.“ (Ex 33:11)
Jak Bůh mluví s námi a jak my mluvíme s Bohem, je závažnou otázkou.

Setkávat se s druhými je uměním, kterému se odmala učíme...

„Nauč nás setkávat se s Bohem,“ prosili učedníci Učitele.
Viděli, jak se Ježíšova tvář při setkávání s Otcem měnila. (Setkání s někým milým nás povznáší …)
Mluvit s někým, ale ještě neznamená, že jsme se s ním setkali.
(I Ježíšovi učedníci se někdy při rozhovoru s Ježíšem míjeli – „jeden o koze a druhý o voze“.) 
„Přečti si zítra pohádku B. Němcové, „Chytrá horákyně“, pravil jsem komusi. – „Proč bych ji měla číst, já ji znám.“
Pohádku vyprávět umí, její slova zná, ale moudrost pohádky nepřijala.

Jak funguje modlitba?
Co od ní čekáme? K čemu slouží? Co čekáme od Boha?
Pro někoho je mantrou, pro jiného magickými slovy, které mají pohnout vyšší mocí.

O někom řekneme: „Nezná Otčenáš.“ A o sobě: „Otčenáš znám.“
Jenže umět něco opakovat, nemusí znamenat znát. 

Ježíšovi učedníci znali nazpaměť všechny žalmy a řadu dalších biblických modliteb, byli vyučováni v umění náležitě mluvit s Bohem, ale toužili v tomto umění pokročit, proto prosili Ježíše …

Léta si říkáme, že Modlitba Páně je spíše než modlitbou návodem k setkávání s Bohem. „Řeknu vám podstatná, stěžejní témata k setkávání s Otcem,“ pravil Ježíš. Jsou jako obsah knihy, jako názvy jednotlivých kapitol. Ta témata stále znovu promýšlíme, abychom více a více rozuměli Bohu, aby se prohlubovalo naše porozumění životu před Bohem a s Bohem.
Při svém setkávání s Bohem neříkám všechna slova tohoto Ježíšova „návodu“.
Modlíme-li se společně s druhými, recitujeme celou Modlitbu Páně. Ale pokud bychom nerozuměli těm jednotlivým myšlenkám, byla by to „modlitba“ z nouze, bez obsahu.
Bylo by to jako když dva chlapi, sbírající vtipy, si jednotlivé aneknoty očíslovali. Aby si jejich vtipnost co nejvíce užívali, měli je očíslované a říkali si jen čísla: „7 – cha, chá, 23 – cha, chá, 69 – chachachá, …“ Ten, kdo vtipy neznal, nerozuměl a nemohl se smát. Kdo se nevyučil v používání Modlitby Páně, nerozumí tomu, co za těmi slovy stojí. Šidí se, podobá se tomu, kdo by slyšel rozhovor těch chlapů, ale slyšel by jen čísla: „7, 23, 69, ...“.)

Všimněme si slov: „Přijď království tvé.“
Co ta slova znamenají? Jaký obsah mají, k čemu nám mají sloužit?
Co od nich čekáme? Jak je používáme? K čemu mají sloužit?
Rozumíme slovům: „Mělo by zapršet,“ nebo: „Podej mi, prosím, ručník.“
To první je přáním, druhé je prosbou.
Jsou slova „Přijď království tvé“ prosbou?
Mám za to, že jsou prohlášením.
(Svatební slib je prohlášením: „Já se ti odevzdávám …, a přijímám tě ….“)
Slovy „Přijď království tvé,“ jsem zván k promýšlení o království božím. 
Načrtnu to: „Bože, tvé plány s námi jsou krásné a dokonalé … nikdo nevymyslel nic lepšího. Chci, aby tvé království v mém životě narůstalo. Prosím tě, pomoz mi objevit, v čem a jak mám k tomu udělat další krok. (K tomu každou neděli před Ježíšovou hostinou prosíme: „Pane, řekni jen slovo a má duše bude uzdravena.“)

Uvedu k tomu dva příklady, které máme v živé paměti.
Před týdnem jsme slyšeli o Lazarově sestře Martě, hostící Ježíše a jeho učedníky, Odmala slýchávala: „Ženská vyučování náboženství nepochopí, patří k plotně.“ Marie byla v životním průšvihu a nouze ji přivedla k Ježíšovi, potřebovala vědět, zda – jako hříšnice – má ještě nějakou šanci. Odvážila se sednout si mezi učedníky a poslouchat Ježíšovo vyučování, toužila po tom, aby i ona směla patřit do božího království, aby i k ní a do ní boží království přicházelo. Ježíš Marii nevykázal a učedníci si to před Učitelem nedovolili (i když by ji nejraději, vypakovali). Marta se obrátila k Ježíšovi s prosbou: „Řekni Marii, aby mně pomohla, tady jen maří čas.“ – „Marto, Marie tady nesedí zbytečně, jestli chceš, nech všeho být a posaď se mezi nás. Vy, ženský sice neumíte číst, ale já jsem poměrně dost šikovný, umím učit i analfabety.“
Víme, co s Martou tato rada udělala. Narovnala se, s vděčností přijala Ježíšovu radu.
Světec si nechá od Boha poradit.

Druhý příklad. V týdnu o svátku sv. Jakuba jsme četli o touze po kariéře apoštolů Jakuba a Jana (patřili mezi tři nejlepší apoštoly), Jeden chtěl být v božím království premiérem, druhý ministrem zahraničí. „Můžete pít z mého kalicha (trpkosti – umučení)?“ – „Můžeme.“ (Mysleli si, že mluví o napití se z kalicha, který hostitel nabízí jako pozornost, vyznamenání přednímu hostu při společném stolování.)
„Z tohoto kalicha pít budete.“ To už Ježíš nemluvil o mučednické smrti (Jan nebyl umučen).
„Pánové, v mé partě, se nedělá kariéra jako v politickém království. Kdo chce být v božím království velký, ať jedná jako zaměstnanec (služebník) a kdo chce být první, ať je vaším otrokem (otrok pracuje bez mzdy. (Srov. Mt 20-28)
Touha po moci je největším pokušením mnoha lidí. Jakub a Jan na Ježíše dali. Přijali jeho radu, silně chtěli patřit do jeho království.
Zaměstnanec je placen za to, aby pracoval podle pokynů šéfa. 
Otrok pracuje bez mzdy. 
Těžko snáším, když někoho poprosím o pomoc, vysvětlím mu, co jak má udělat a on si to udělá podle svého. (Někteří lidé vůbec neumí „hrát druhé housle“.) Jak to snášíte vy?

Prohlášením: „Otče, přijď tvé království,“ říkám, udělám to, co mi Bože poradíš. Poslechnu tě a nebudu pracovat podle svého mínění a vkusu.

Jan a Jakub Ježíšovu radu přijali (i když ne napoprvé).
Jen připomenu, že někdy Bůh mluví skrze své posly. (A poslem neboli andělem může být i náš nejbližší.)
Při modlitbě „Otče, přijď tvé království,“ máme prostor k ochotnému přijetí jeho rady, i kdyby nám to vyřídila manželka nebo manžel. Víme, jak to mezi námi chodí, jak nemusí být snadné dát vždy na svého nejbližšího.
Při svátosti smíření se ptám: „Jaký další pokročující krok v růstu k božímu království chceš udělat?“
Některé děti nevědí, tak jim řeknu, popros maminku, aby ti poradila.

Víc z dnešních čtení nestačím probrat. Je to velká porce moudrosti, jako dvanáct knedlíků ke svíčkové. Sním jen tři. Ale dobrá svíčková – to je pochutnání!

	2016
17. neděle v mezidobí       Gn 18:20-32       Kol 2:12-14       Lk 11:1-13       24. července 2016

Proč Hospodin sdělil Abrahámovi, jak naloží se Sodomou? Přece rádce ani lobbisty nepotřebuje.
Abrahám mohl říci: „Nechť je pochválen Hospodin, že zakročí proti těm lumpům.“
Celý rozhovor je ukázkou modlitby – ta není žebráním, natož smlouváním, ale poznáváním Boha. Abrahám zápasil o představu Boha, modlitbu skončil uklidněn, že Hospodin není méně spravedlivý než on, Bůh by se nesnížil ke kolektivnímu trestu.
Takovéto hledání můžeme vést dny, někdy roky.
Máme hájit druhého (i Boha) před podezřením, které nás napadlo nebo před očerňující pomluvou. 

Co z vyučovací lekce o Abrahámovi získáme my? 

Některá setkání s druhými nás poznamenávají (pozvedají nás nebo srážejí). 
„Ježíši, nauč nás setkávat se s Bohem jako ty“, prosili učedníci.

„Když se modlíte, říkejte: „Otče náš …“

Ježíš podobenstvím o neodbytném příteli (a vytrvalé vdově) potvrzuje zkušenost Abraháma, že Boha není třeba přemlouvat. 
Ta podobenství máme pečlivě promýšlet (s druhými, sami lehce uvízneme v zkostnatělých představách o modlitbě). 

Mám mluvit o obsahu Modlitby Páně?
(Ve škole jsme se každý den učili něco nového, ale mluvíme-li v kostele o něčem novém, řada lidí se zlobí, jakoby to byl útok na ně.)

Nedávno byli v Letohradě naši chlapi. Potěšila mě otázka Josefa Šilhavíka: „Jaký je rozdíl mezi prosbou: „Buď vůle tvá“ a „Přijď tvé království“?

„Otče náš“ je určen pro pokročilé (apoštolové znali žalmy, biblické hymny a řadu krásných „dobrořečení“). Spíše než vlastní modlitbou je spíš návodem k setkávání s Bohem, osnovou o čem před Bohem (a s Bohem) uvažovat.
Na začátku nebo na konci knih bývá uveden obsah knihy, seznam kapitol. Obsah nás zve ke čtení, ke studiu, k promýšlení. Buď začneme studovat, nebo knihu odložíme.

Modlíme-li se společně, nelze to udělat jinak, než že říkáme ten „obsah jednotlivých kapitol“. Kdo knihu zná, ví o čem je řeč. Naše myšlení je rychlejší než tok našich slov. Jako bychom říkali: „Už umím: Sčítat. Odčítat. Násobit, Dělit. Umocňovat. Umím trojčlenku. Vypočítat procenta …“ 

Stručně k Modlitbě Páně:
(Podržím se širší verze Modlitby Páně z Matoušova evangelia. Náš překlad je zastaralý a nepřesný, ale mnoho lidí po přesnějším textu netouží).

„Pokaždé modlitbu začněte“, radí nám Ježíš, slovy: „Otče náš“ Pokaždé si připomínejte jaký je Bůh TÁTOUMÁMOU, PŘÍTELEM, ŽENICHEM …
S některými lidmi vzpomínáme na naše rodiče. Jsem rád, že pro ně naši něco znamenali ...
Pak vzpomínáme na jejich rodiče. Vyprávíme si, co pro nás udělali, co jsme s nimi zažili …
Je to jednoduché a krásné. Nikdy nás to neomrzí.
Přemýšlet o Bohu je ještě příjemnější. Krásu jeho přátelství a moudrosti můžeme poznávat víc a víc.
Druhým slovem: „nás“ jsme uváděni k vědomí, že Bůh je rodičem a přítelem nás všech – i neřádů.
Mě – neřáda má neméně než Ježíšovu matku. Stejně jako jiného neřáda. Bůh se smilovává nad námi oběma.
(Do nebe ještě nemohu, ještě jsem nedorostl. Hitler také do nebe nesmí, ledaže by dorostl na úroveň Ježíšova učedníka – jako dorostl Šavel, obrátil se a stal se Pavlem.
Někteří obyvatelé Jericha, nadšení Ježíšem, vyprávěli, jakého lumpa tam mají – Zachea. Víme, jak to dopadlo, Ježíš tomuto lumpovi pomohl k obrácení. A dobří lidé se z božího milosrdenství radovali.
Hodiny můžeme promýšlet slova „Otče náš“, nikdy nás to neomrzí.
Slova „Otče náš“ jsou osobním vyznáním, podle vlastní zkušenosti s Bohem.

Přidáme-li si k nim další verš (ale nikdy nezapomínejme na slova „Otče náš“), třeba: „který jsi na nebesích“, pak se těmito slovy necháme uklidnit (říkám si je při všelijakých starostech). Bůh vidí dál a hlouběji než my…
Zkratkou to přirovnám k vyprávění „O Dlouhém, Širokém a Bystrozrakém“. Kdo má takové přátele, vyhrává …

„Buď posvěceno tvé jméno.“ Bůh se nám zasvětil. Co vše nám to přineslo? Ledacos z toho už víme, dokážeme o tom vyprávět dětem a lidem, kteří se nás ptají.
Bůh si získal naše srdce, toužíme se mu zasvětit, jeho plánům se světem. Zve nás k velkému dobrodružství, k novým a dalším setkáním s dobrem.
Izraelité nevyslovují JAHVE, místo toho říkají často „JMÉNO“, nebo jiný opis.
Slova „Buď posvěceno tvé jméno“ jsou prosbou. K posvěcování božího jména je třeba součinnosti Boha a člověka. Promýšlím, co dělá Bůh a co mám dělat já. Prosím Boha, aby to a to učinil, a prosím ho o pomoc k tomu, co mám a chci udělat já. Třeba tento den – jak chci oslavit Boží jméno, Boha.

„Přijď království tvé.“ Kdo zná z Ježíšova vyučování, co boží království znamená, co obnáší, jaká dobra nám nabízí, ten ocení pravidla, podle kterých je království boží uspořádáno. Ježíš nás vyučuje jak uspořádat sebe a vztahy s druhými podle jeho pravidel. Hlásíme se k tomuto uspořádání a k těmto pravidlům (ta slova nám nejsou prohlášením, jsou srovnáváním si svých kroků s Ježíšem. (S ním můžeme dojít k dobrému manželství, rodičovství, občanství. S Ježíšem můžeme být Bohu něco platní …)

„Staň se tvá vůle jako v nebi, tak i na zemi.“ Ta slova jsou vyjádřením touhy po božích plánech. Jsou osvobozující.
Pohanská modlitba se snaží pohnout s božstvem. Co vše lidé strkají Bohu pod nos, aby jim podepsal a dal jím na jejich plány razítko. Aby se na nebi řídili tím, co my na zemi vymyslíme.
Jak bychom dopadli, kdyby nám to Bůh splnil. Mnohé tragédie dějin nám ukazují vůli vládců, davu, většiny nebo menšiny.
V prostoru modlitby těchto slov máme boží plány hledat a poznávat. A dávat jim přednost před vlastními nápady. Trochu to opíšu: „Bože, to, co si přeješ, je to nejlepší. Vím o svém sklonu prosazovat si své a přehlížet tvou moudrost. Vím, že tvou vůli někdy neplním a často ji ani neznám. O ledasčem ani nevím, jak bych to měl dělat. Proto tě prosím, pomoz mi poznávat tvé plány (tvou moudrost, tvou vůli).“
Které případy z Bible bychom uvedli jako příklad neochoty s božími plány? (Jonáš, …)
Čím víc zkušeností s Bohem máme, čím víc jeho přejícnost a štědrost poznáváme, tím snadněji a ochotněji boží plány přijímáme.

„Náš denní chléb dej nám dnes.“ O kultuře našich proseb mluvíváme často. (Bůh z nás nedělá žebráky, ale my jeho dary nebereme jako samozřejmost, proto o ně prosíme – s vědomím Ježíšových slov: „Při modlitbě nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov.
Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“ (Mt 6:7-8)
Čím většího množství božích obdarování si všímáme, tím více poznáváme, jak jsme bohatí, jakou přízeň a jakou štědrost nám Bůh prokazuje.

„Odpusť nám naše viny, jako jsme i my odpustili těm, kdo se provinili proti nám.“
(Neboť jestliže odpustíte lidem jejich přestoupení, i vám odpustí váš nebeský Otec; jestliže však neodpustíte lidem, ani váš Otec vám neodpustí vaše přestoupení.)“
Slova: „Odpusť nám hříchy“, jsou prosbou. Slova: „Jako jsme my odpustili každému, kdo se provinil proti nám“, jsou prohlášením. (Neměl bych je říkat – alespoň ne těmito slovy – dokud nemám některé viny a spory zpracované. Odpuštění je závažným procesem, podle pravidel stanovených Ježíšem.) Pokud nejsme smířeni, potřebuji promýšlet, zda a případně co ke smíření nebo k odpuštění mám udělat.

Slova: „Nevydej nás v pokušení“, jsou pro nepoučeného záhadou …
(Lze je opakovat, jestliže jim nerozumíme?)
Technika „Modlitba Páně“ je pro pokročilé – všemu neporozumíme ihned, ale bylo by škoda něčemu nerozumět, šidili bychom se.
Dětem říkáme: „Jak nás začne pobolívat zub, rychle k lékaři, jinak by se nám zkazil. Pan doktor by musel zub vytrhnout – zánět v těle je nebezpečný. Každou nemoc je nutné co nejdříve léčit.“
Neposlechne-li děcko, následuje trest. Recidivista dostane trest větší. Trest má pachatele odradit od dalšího páchání zla. Může ho zachránit.
Ježíš učí své učedníky: „Bože, prosím tě, pomoz mi hledat příčiny chyb, abych se mohl obrátit, napravit, změnit se – abys mě na ně nemusel upozorňovat drastičtějším způsobem.“
K pochopení této prosby „nevydej nás v pokušení“, je třeba porozumět slovům (a událostem):
„Když se na cestě chystali nocovat, střetl se s Mojžíšem Hospodin a chtěl ho usmrtit.“ (Ex 4:24)
„Hospodin zatvrdil faraónovo srdce.“ (Ex 9:12) (Abychom ten výraz nepřehlédli, je znovu uveden v Ex 10:20. 27, 11:10, 13:15, 14:8)
„Duch Hospodinův odstoupil od Saula a přepadal ho zlý duch od Hospodina.“ (1 Sam 16:14)
„Bděte a modlete se, abyste neupadli do pokušení. Váš duch je odhodlán, ale tělo slabé.“ (Mt 26:41)
„Není možné, aby nepřišla pokušení; běda však tomu, skrze koho přicházejí.“ (Lk 17:1)
„Šimone, Šimone, hle, satan si vyžádal, aby vás směl tříbit jako pšenici. Já jsem však za tebe prosil, aby tvá víra neselhala…, kdo má měšec, vezmi jej a stejně tak i mošnu; kdo nemá, prodej plášť a kup si meč.“ (Lk 22:31-36)
„Tu vstoupil satan do Jidáše, nazývaného Iškariotský, který byl z počtu Dvanácti.“ (Lk 22:3)
„Nestáli o správné poznání Boha, proto je Bůh vydal.“ (Ř 1:28)
„Bratří, upadne-li někdo z vás do nějakého provinění, vy, kteří jste vedeni Božím Duchem, přivádějte ho na pravou cestu v duchu mírnosti a každý si dej pozor sám na sebe, abys také nepodlehl pokušení.“ (Ga 6:1)
„Kdo chce být bohatý, upadá do osidel pokušení a do mnoha nerozumných a škodlivých tužeb, které strhují lidi do zkázy a záhuby …“ (1 Tm 6:9)
„Nezatvrzujte svá srdce ve vzdoru jako v den pokušení na poušti.“ (Žid 3:8)
„Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: `Vidíme´. A tak zůstáváte v hříchu.“ (J 9:41)
Příčiny svých chyb máme hledat vytrvale a důrazně. „Hledejte a tlučte“ při hledání chyb(!), říká Ježíš v podobenstvích. To je velikou ctností.

„Vysvoboď nás od zlého“ Prosba o pomoc k rozlišování dobra od zla. Potřebuji rozlišit, co je nebezpečné, kde mi hrozí nebezpečí. Potřebuji rozpoznat boží moudrost a jeho varování typu: „nedotýkejte se drátů spadlých na zem, nelezte do klece s medvědy a nevstupujte na minové pole“.
Sem patří rozpoznání velkého zla číhání na druhé, pomluv a udávání v církvi (viz 1. poznámku pod čarou)
Bože, pomoz mi rozpoznat lidi, kteří mají dobrý čuch na blížící se nebezpečí (rasizmu, nesnášenlivosti …) a držet se jich.

Víte, jak se pozná Ježíšův učedník? Neví-li, ptá se!

Používat modlitbu Páně v osobní modlitbě jako mantru, jen jako modlitební formuli, je hřích proti Ježíšovu vyučování a jeho Duchu.
Modlit se podle Ježíšova návodu neznamená papouškovat slova, kterým nerozumím. (Kvalitu nelze nahrazovat množstvím. To byly strašné návody: „10x se pomodlete Otčenáš“.)
Mohu se modlit podle Ježíšova návodu, aniž bych řekl jediné slovo z „Otčenáše“.

Kontrolní otázka:
Která prosba je nejdůležitější? 

	2013
17. neděle v mezidobí       Gn 18:20-32       Kol 2:12-14       Lk 11:1-13       28. července 2013

Dnešní texty jsou známé, není těžké jim porozumět. Udělejme si inventuru.
Není těžké určit literární druh prvního čtení – je rozhovorem. Ne každý návštěvník kostela rozpozná náboženský druh textu. 

Nezbytnou podmínkou rozhovoru je vzájemná otevřenost. Týden jsme promýšleli text evangelia z minulé neděle: Martě se dostalo od Ježíše úplně jiné odpovědi, než čekala.

Rozhovor s Hospodinem skončil Abrahám (měl za to, že v Sodomě a Gomoře je 10 spravedlivých).
Bůh nikdy nekončí rozhovor s námi. To z naší strany často spadne farizejská zábrana sebejistého vědomí, když si bláhově myslíme, že víme, „jak to je“ – a rozhovor skončí.
Vážíme si toho, že s námi Bůh mluví. Kteroukoliv denní nebo noční hodinu s ním můžeme mluvit.
Kdo je pečlivý, stojí o porozumění s Bohem, aby jeho modlitba nebyla subjektivním projektem nebo virtuálním rozhovorem.
Židé se v modlitbě dostali vysoko, jsou zvyklí slovo Boží promýšlet. Studium Písma je pro ně – právem – součástí modlitby.
Ježíšovo vyučování rozmluvy s Bohem má teprve vysokou úroveň. Navíc nás Ježíš učí přesně myslet a pečlivě se vyjadřovat. Nepečlivě volená slova jsou pramenem nedorozumění. 

Mrzí mě, jak s Ježíšovým slovem zacházíme.
(Když jsem byl malý, nechutnalo mně modlení, mše, květák a špenát.)
Je nám rozmluva s Bohem příjemná? Máme si s ním o čem povídat? Vidí na nás děti, že nás rozhovor s Bohem těší? Koho by bavilo odříkávání modliteb?

V textu dnešního evangelia najdeme: vyučování o rozmlouvání s Bohem, podobenství a dovysvětlení.

Účastnil jsem se „Ekumenického setkání nad Biblí a uměním“. Letošní téma bylo „strach“. 
Nejvtipnější přednášku měl MUDr. Honzák. Přednášel o fungování mozku při strachu.
Nestihl jsem ale v poznámkách vše zapsat, přednáška byla rychlá. Možná jsem byl nejpozornějším posluchačem (téma „strachu jsem navrhoval já), ale bez prostudování poznámek zatím nejsem schopen přednášku opakovat. (Pokaždé si na přednášce píšu poznámky, i když dostanu hlasový záznam přednášky. Při psaní víc zapojuji mozek než při pouhém naslouchání.)
Rád se k poznámkám vrátím.
Děti učíme umění učit se. Ve škole dostávají domácí úkoly, učitelé zkoušejí, jak si studenti osvojili vyučovanou látku. Proč si stejně nepočínáme v kostele? 

Slovo boží je nám darováno k porozumění, a to vyžaduje svou námahu, práci.
Zapomněli jsme na biblické (starozákonní) vyučování o umění rozmluvy s Bohem. To pohan politý křestní vodou používá „Modlitbu Páně“ jen jako mantru.
(A Marek Orko Vácha vtipně řekl: Někteří lidé mají modlitbu „Zdrávas Maria“ za druhou sloku „Otčenáše“.)

V evangeliích máme tři verze „Modlitby Páně“. Která z nich je ta správná?
„Modlitba Páně“ je spíše návodem k rozmluvě než modlitbou, proto platí všechny verze.
Modlitba není magickým textem, který má pohnout s Bohem.
Bůh není bankovním automatem, který nám nedá ani haléř, pokud neuvedeme přesně kód. Bůh nepracuje jako počítač, který se se mnou nebaví, dokud neuvedu přesně všechna písmena přihlašovacího hesla.
To někteří lidé jsou nervózní, když se v kostele některé slovo řekne jinak. 

Někteří duchovní jednou měsíčně slouží latinskou mši, vedou lidi k latinskému „Otčenáši“. (Jeden pravil, že Bůh má rád latinu.)
V cizí řeči se mohu modlit jen tehdy, jsem-li v tom jazyku schopen přemýšlet. Ale nejprve potřebuji Ježíšovým slovům rozumět ve své řeči.
Co znamená? „Otče“?
(Necpěme tam hned alegorický význam slov. Nejde o to, co napadne nás, i kdyby to bylo sebechytřejší. Zmlkni, poctivě se nejprve uč naslouchat starozákonnímu vyučování o modlitbě, až pak můžeš vstoupit do Ježíšovy vyšší školy.)
Co znamená: „Posvěť se jméno tvé“?
Co znamená biblicky „jméno“?
Co Ježíš míní slovem „posvětit se“?
Co to je „království Boží“?
Jak má „přijít“? Je tu, není, kde se zdržuje, co mu brání v příchodu? O čem to mluvíme?
Co si přestavujeme pod „chlebem vezdejším“?
Co když děcko řekne: „Já mám raději rohlíky“?
Co znamená biblicky „odpustit“?
Co „pokušení“? Může Bůh pokoušet nebo ne? Kolik rabínských výkladů jsme už slyšeli.

Jak můžeme říkat slova, kterým pořádně nerozumíme? Můžeme si dovolit to, co někteří učitelé přehlížejí – opakovat slova učitele aniž jim děti rozumí? To je mrzačení člověka.
Nejme zmrzačeni svými duchovními? Říkejte nám to! Prosíme!.

Nevytýkají nám právem někteří nekatolíci, že místo studia Božího slova a porozumění, jak si Ježíš náš život představuje, raději sháníme přímluvu a protekci nejrůznějších svatých?

Je třeba Boha přemlouvat jako přítele nebo ne?
Co to je „neodbytnost“ vůči Bohu?

K čemu je prosebná modlitba?
Co znamená „hledat“?
Co „tlučte“?
Nemáme tak dlouhou ruku, abychom tloukli Bohu na jeho bránu.
Jaká je nejdůležitější prosba podle Ježíše z dnešního evangelia (a jak jí rozumíme)?

Teď u nás frčí modlitba ruského poutníka, kterému jakýsi stařec poradil, aby 20 000krát denně opakoval slova: „Bože, buď milostiv mně hříšnému“.
Chudák, jen žebral, neměl čas na nic jiného. (Ledaskdo doporučuje něco, čím se sám nekrmí.)
Sestry Lazarovy (které neuměly číst a psát) byly moudré, nešly za ruským „starcem“, nechaly se vyučit v modlitbě Ježíšem. Když Lazar onemocněl k smrti, neříkaly slova „Otčenáše“, ale jejich modlitba byla přesně v Ježíšově stylu. (Ta slova je ukonejšila. Ježíš o Lazarovi věděl a nemusel být připomínán.)

Ježíš se velice namáhal a víme, jak byl tlačen časem (pro pronásledování zbožných modlitebníků). Ale stihl nám říci vše, co potřebujeme. Stihl s námi vstoupit do manželství, i když svatba proběhla pár hodin před zatčením. 

Porozumět Bohu dá nějakou práci, vždyť je nejvyšším poznáním. Bez porozumění druhému býváme někdy v koncích. Židé v Osvětimi naříkali: „Hospodine, vedl jsi nás k soucitu se zvířaty. Dal jsi nám příkaz nezabíjet krávu a její telátko ve stejný den. Nezabíjet ptačí matku s jejími mláďaty ve stejný den. Ale tady jsou denně zabíjeni rodiče se svými dětmi …“
Kdo nepečuje o pečlivé porozumění Bohu, může se lehce dostat se svými modlitbami do slepé uličky a může lehce o důvěru v Boha (o víru) vlastní vinou přijít.
Doufejme, že nás nepotká válka, že se včas budeme stavět zlu, aby nepřerostlo do takové míry, kdy se už bez velikých obětí nedá přemoci. Ale každý se můžeme dostat do tíživých situací: třeba nemoci nebo neštěstí v rodině. Nerozpoznáme-li příčiny zla, může se naše neporozumění Bohu stát mučivým.

Proč zůstávat v porozumění Bohu na úrovni Abraháma (které bylo ale větší než to naše stále „pohanské“)?
Za 4 tisíce let nám Bůh věnoval mnoho a mnoho dalších vyučovacích lekcí.

Proč tak málo lidí jen slovo boží vyslechne, ale už ho nepromýšlí?
Úcta k přednášejícímu, ke kazateli, natož k Božímu slovu, vypadá jinak než pouhé papouškování (papoušek slovům nerozumí).

Omlouvám se za dnešní opakování – už jsme si všechny ty pojmy vysvětlovali.

	2010
17. neděle v mezidobí       Gn 18:20-32       Kol 2:12-14       Lk 11:1-13       25. července 2010

Zemřel starý pan farář. Pětiletý Ondra pravil: „Hlavně, aby se panu faráři v nebi líbilo.“
To není dětský „šplecht“, ale veliká moudrost. Bůh je jiný než my, v něčem má jiné názory než my. Přijímat jiné názory není samozřejmostí.  Zřejmě nás čeká vážný střet s Bohem, ledacos je (a bude) jinak.
Před týdnem jsme si říkali: Je v kostele více „Mart“ nebo „Marií“?
Marta ovšem přijala od Ježíše naprosto jinou odpověď, než čekala. Neurazila se, přemýšlela, byla pružná a přijala něco naprosto převratného, do té doby neslýchaného. Nechala se obdarovat.
Počítejme s tím, že než vstoupíme do nebe, budeme asi potřebovat změnit hodně názorů. Nezasekněme se, cvičme si svou otevřenost a pružnost.

Dnešní čtení jsou vyučovacími lekcemi o umění modlitby, rozhovoru s Bohem. 

Ani si neodvážím položit otázku, zda se umíme modlit Modlitbu Páně, ledaskdo by se cítil popuzen. (Raději se bude do smrti zpovídat: „Modlil jsem se roztržitě.“ Komu není rady, tomu není pomoci.)

Nebudeme spěchat, zopakujeme si základní věci.
Židé a křesťané vědí, že s námi Bůh mluví. Rozhovoru s Bohem si cení a vyhledávají jej.
Abrahám měl velikou představu o Boží spravedlnosti. Ale ta nepřišla sama, získával ji z naslouchání Bohu a pečlivým pozorováním božího jednání. V rozhovoru si pak ověřoval, zda se neplete.
 –	Otázky otvírají dveře odpovědi. Kdo se ptá, ten se dozví. 

Porozumět Bohu je největším uměním ze všeho poznávání a vědění.
Čtení o Abrahamově rozhovoru s Bohem je základní lekcí o modlitbě. (Nepodceňujme ji a nepřeskakujme ji. Abrahám je světec první velikosti, je velikým průkopníkem v poznávání Boha.)
Ježíšova lekce z evangelia je až pro pokročilé. Pro ty, které zajímá umění modlit se.
Ježíš navazoval na to nejlepší z umění starého židovství setkávání se s Bohem.

Naše modlitby často ustrnuly na pohanské úrovni. Co všechno na Bohu žádáme. Co vše má zařídit a dávat … (Dej světu mír, politikům moudrost, zabraň válkám, dej nám více víry … Jak to má Bůh udělat? Copak nás může změnit, když s ním nespolupracujeme?)
„Vyprošujeme“ druhým to a ono ... Co to znamená někomu „vyprosit“? Rozumíte tomu? Já ne. Možná by to šlo u pana krále, nebo když maminka vyprosí u manžela něco pro děcko. (Některá slova jsou plevelem.)
Nerozlišujeme to, co máme udělat my (a co ani Bůh za nás neudělá) a co může udělat jen Bůh. Máme v tom nepořádek.
Kdy si konečně pořádně promyslíme podobenství „o neodbytném příteli“ a podobenství „o vdově a nespravedlivém soudci“?
Pro křesťana je ostudné a urážlivé, myslet si, že je třeba Boha přemlouvat jako nespravedlivého soudce (nedosahujeme úrovně Abraháma před čtyřmi tisíci roky). V nebi je žebrota zakázaná, kdo nestojí o úroveň božích dětí, hází královskou nabídku dětem božím do bláta. To se nedělá. 

Která verze Modlitby Páně je správná? U Matouše jsou dvě, druhá s dodatkem: „Neboť tvé je království, moc i sláva na věky“, třetí je Lukášova. (Zákoníků lpících na slovíčkách se neptejte, jen je popudíte).
Už z toho je patrné, že Modlitba Páně není ani tak modlitbou, ale především návodem k rozhovoru s Bohem. Není v první řadě modlitbou předepsaných slov, ale zadaných důležitých a nezbytných témat pro náš život. Máme si je v rozhovoru s Bohem (nejen sami) promýšlet – aby to nebylo jen holé uvažování, ale zároveň setkání s Bohem. 
Pokud se jimi v modlitbě zabýváme, promýšlíme je a přijímáme do svého života, pak nás tato modlitba uvádí do božího království. Pak je pro nás modlitba dobrodiním, vnitřně nás narovnává a uspořádává podle Ježíšových představ.
Upozorňuje nás, o co především máme usilovat a prosit. Právě to určuje, zda „Otčenáš“ bude modlitbou Páně nebo ne.
Mohu se pomodlit „Modlitbu Páně“ a neříci ani jedno slovo, které je v ní uvedeno, a přesto to bude Modlitba Páně.
Ale pokud se někdo modlí „Otčenáš“ za uzdravení (říká přesně ta slova, ale nepromýšlí), s Modlitbou Páně se míjí. Snížil ji na modlitbu za uzdravení (to mohl říci Bohu přímo), nežádá a neusiluje o to, co Ježíš do své modlitby vkládá, kam nás zve. Ošidil se o důležité hodnoty, mrhá návodem Ježíšova vyučování.
Některá místa z Písma bychom měli znát zpaměti (jejich smysl), například úvod k Modlitbě Páně z Matouše! Je jedním z klíčů k porozumění umění modlitby. 

Podobenství „o neodbytném příteli“, vypráví o člověku, který jde houževnatě za svou věcí a nenechá se ničím odradit. (Neztotožňujme už nikdy váhajícího souseda s Bohem!) 
Ježíš nám dává za příklad člověka, který ví, co chce, a nedá si pokoj, dokud to nezíská.
V Modlitbě Páně je pak ukázáno, o co máme usilovat, co potřebujeme pro sebe a pro soužití. Jsou tam vytyčeny důležité cíle (ke kterým vede obyčejně delší cesta).
Opětovaná modlitba – je dalším promýšlením cesty. Pak se podobáme námořníkovi, který si každý den kontroluje kurz, aby se neminul s cílem, podobáme se člověku, který poprvé prochází krajinou (není v ní přímá silnice) a musí obcházet nepřekročitelné překážky a hledá, kudy se dostane dopředu.

Kdy si konečně uložíme do srdce, že Bůh není zlomyslný a nedává prosícím kámen místo chleba, hada místo úhoře, a štíra místo vajíčka (někteří štíři stočení do klubíčka vypadají jako vejce).
Bůh není jako my, kluci, když jsme hodným děvčatům řekli: „Zavři oči a otevři pusu.“ A strčili jsme děvčeti do pusy odkvetlou pampelišku s chmýřím.

Podobenství „o vdově a úplatkářském soudci“ (Lk 8:2-8) říká něco podobného. Pro nás je důležitá vdova, která se také ničím nedá odradit. Hledá, jak dosáhnout svého. Tak dlouho tluče – vytrvale usiluje, až dosáhne svého.
Jenže my jsme si ze slov: „Proste, hledejte a tlučte“, zapamatovali pouze to první a stali jsme se žebráky. Nechce se nám do práce, nepřemýšlíme nad Ježíšovými slovy, nemáme ujasněné, které podmínky máme splnit, abychom mohli být obdarováni.
Bůh není jako nespravedlivý soudce, který nakonec zařve: „Ať je po její, nebo z té baby dostanu infarkt“.

Ježíš říká, nemusíte se modlit mnoha slovy.
Nezapomeňme na krásné příklady novozákonní modlitby Ježíšových učedníků, kteří se nechali Ježíšem vést k umění modlit se. Sestry Lazarovy řekly jen: „Pane, ten, kterého máš rád, je nemocen.“ Všimněme si, že tou modlitbou spíše ujišťují samy sebe, že Ježíš udělá vše, co bude v jeho silách. 
Ježíšova Matka: „Už nemají víno.“ Věděla, že Ježíš je ochotný, „že se může pro člověka přetrhnout“. Ale také pochopila, že je třeba připravit podmínky k obdarování: „Udělejte, cokoli vám nařídí.“ (Ta výzva platí i v případě Ježíšova vyučování modlitby.)

Kdy už konečně přestaneme přemlouvat Boha? Jsme snad pohani?
Co máme s tím „vyprošováním v modlitbě“?
Copak Bůh klade podmínku: „Sodomští, když se Abraham za vás nepomodlí, já vás zničím!?“
Nebuďme zas tolik důležití. Máme prosit za sebe a za druhé, ale stačí jednou říci krátkou modlitbu. Ostatní čas máme věnovat naslouchání Božímu slovu, hledání, jak Bohu porozumět a spolupracovat s ním. „Váš Otec přece ví, co potřebujete. Hledejte tedy jeho království a vše ostatní vám bude přidáno.“ (Srov. Lk 12:30-31)
V druhém čtení je řeč o křtu. Jsme součástí Ježíše, jeho nevěstou. Tu nikdy nebude zanedbávat, je s námi jedno tělo.

Abrahám s Bohem smlouval, potřeboval si ověřit, jak Bůh uvažuje a jedná.
(Nepřehlédněme, kdo „smlouvání“ ukončil.)
Jenže v Sodomě se našel jen jeden, který za něco stál – Lot. (I on načichl zkaženým prostředím, poněkud se přizpůsobil okolí – není jedno, mezi kým žijeme.)
„Samozřejmě, že nezahubím spravedlivého s nespravedlivými, řeknu Lotovi, ať se odstěhuje.“
(Dnes by v Sodomě byli všichni nakažení AIDS.)
Na smlouvání s Abrahámem nám chce Bůh ukázat, že je ochoten odpustit, když se pohneme správným směrem. Ale to vyžaduje poznání, v čem a kam se máme pohnout (k tomuto poznání slouží rozhovor modlitby včetně naslouchání!) Pak se nám bude dařit a Bůh nás bude moci obdarovat.
V modlitbě si potřebujeme ujasnit, co je důležité a jaké podmínky máme splnit.
Všimněme si druhé části podobenství o neodbytném sousedovi: „Proste a dostanete, hledejte a naleznete, tlučte a bude vám otevřeno“ – to je už komentář k vlastnímu podobenství.
Většinou přehlížíme, že nestačí jen prosit, ale i hledat a vytrvat, nenechat se odradit tím, že hned nedostávám.
Pokud nedostávám, pak není chyba v Božím slitování – TO UŽ JEDNOU PRO VŽDYCKY MÁME VĚDĚT!! – ale chyba je někde u mě. Ne v tom, že jsem prosil málo, ale že nejsou vytvořeny podmínky.
Nemám znovu škemrat, přemlouvat Boha. 
Nemám rezignovat: „Já své utrpení obětuji“.
Kdybychom my faráři místo „roku kněží“ učili jeden rok Ježíšově modlitbě – pokud by o to lidé stáli(!) – ukázala by se užitečnost a potřebnost kněží a úcta k nim by narostla. A někam bychom se ve svém křesťanství pohnuli.

Prosme Boha o pomoc v poznání, co je pro nás důležité. Potřebujeme se nechat vést Ježíšovými slovy a ne svým vkusem.
Pamatujme si, pokud nás Bůh nevyslyší, určitě má důvod. Je třeba jej hledat. 

Podobenstvím „o neodbytném příteli“ nám chce Ježíš sdělit: „Usiluj o pochopení evangelia, abys mu rozuměl, jinak z toho nebudeš nic mít.
Bůh ti k pochopení pomůže, bude-li v tobě jeho slovo.
Splníš-li tyto podmínky, budeš-li stát o porozumění si s Bohem jako Abrahám, Bůh tě zahrne dary, o které si ani netroufáš prosit.“
Kdo tyto věci nebere vážně, není vyslyšen.
Pokud se zachová jako neodbytný přítel: „Pane, Bože, já jsem tě prosil, ale tys mě neobdaroval. Proč? Dej mi, prosím tě, poznat, proč jsi mě nevyslyšel. Co mám udělat?“
Pak začneme vidět, jak obrovské mezery a nedomyšlenosti ve víře máme, že jsme nesplnili Ježíšovu podmínku „budou-li má slova ve vás“.
A pokud se rozhodneme s neodbytností houževnatého přítele dál prosit a hledat řešení, hledat porozumění v evangeliu, pak se nám evangelium začne otevírat a rádi dáme Bohu zapravdu: „Bože, vidím, že ty mně za dané situace vyslyšet nemůžeš, nemůžeš mě obdarovat. Nemám ti to za zlé. Pomoz mi, abych rostl a ty mě mohl obdarovat. Už vím, že velice rád dáváš.“

	2007
17. neděle v mezidobí       Gn 18:20-32       Kol 2:12-14       Lk 11:1-13       22. a 29. července 2007

Dobrá spolupráce s druhým je povznášejícím zážitkem. Stojí na porozumění.
Abrahám není milosrdnější než Hospodin.
„Rozhovor s Hospodinem“ nás uvádí do umění modlitby. Předchází spolupráci Abraháma s Hospodinem. (Každý může rozpoznat, kdo a co pro záchranu podnikl, co se povedlo a nepovedlo a co se u koho zaseklo.)

Kdo někdy pečlivě naslouchal Ježíšovu podobenství o neodbytném sousedovi a nespravedlivém soudci (Lk 18:1-8) je jednou provždy osvobozen od stísňujícího pocitu, že je třeba se Boha doprošovat.

Mezi modlitbou pohanů, Starého Izraele a Nového Izraele je značný rozdíl – podle poznání Boha. 
Ježíš je ochotný nás uvádět do modlitby.  Jsme mu za to vděčni, „vždyť sami ani dost dobře nevíme, oč se máme modlit“. (Srov. Ř 8:26)

Modlitba je setkáním.
Nabídka setkání je darem.
K setkání je třeba spolupráce obou stran.
Modlitba je přípravou na spolupráci s Bohem.

Než mohou hudebníci hrát, prostudují si partituru (čtou si, a promýšlejí, co od nich skladatel chce) a naladí si nástroj:
 1.	nechají zaznít první housle,
 2.	naslouchají,
 3.	pokouší se naladit své housle.

Modlitba Páně je určena pokročilým.
Není v prvé řadě textem předepsaných slov (to jen s druhými říkáme ta slova jak leží a běží), ale necháme se těmi slovy uvádět do základních témat vztahu s Bohem. 
Pokaždé můžeme znovu zakoušet krásu svého postavení před Bohem, pokaždé můžeme hledat a promýšlet další krok.
Jako si postupně ladíme jednotlivé struny hudebního nástroje, tak se na tématech, zadaných Ježíšem postupně ladíme k porozumění a spolupráci s Bohem.

Použiji jiný obraz:
Stavíme s Bohem dům. Každý den přicházíme pracovat na stavbu.
Nejprve se setkáváme se Stavitelem, který nás už očekává, je na stavbě první. Hostí nás, uvařil nám dobrou kávu a přinesl čerstvé výborné rohlíky z vlastní pekárny.
Pak se společně vydáváme na obchůzku stavbou. Postupně v každé prostoru se pozorně díváme, nasloucháme, ptáme se, srovnáváme si představy a zkušenosti Mistra se svými, otvíráme se novým věcem …, abychom věděli, jaké nové technologie lze použít a jak dál bude naše práce na stavbě pokračovat.

Rozčleňme si Modlitbu Páně na jednotlivé myšlenky:
Otče
náš,
který jsi na nebesích,
posvěť se jméno tvé,
přijď království tvé,
buď vůle tvá jako v nebi tak i na zemi.
Chléb náš každodenní dej nám dnes
Odpusť nám naše viny, jako jsme i my odpustili našim viníkům.
A nevydej nás do pokušení,
ale vysvoboď nás od zlého.
Neboť tvé je království i moc i sláva navěky věků.
Amen.

Jednotlivé myšlenky (témata) máme procházet jako jednotlivé prostory domu, který stavíme.
Popisuji to velice suše. Prvním a výchozím místem je ponoření se (nebo alespoň připomenutím) do veliké krásy, blízkosti a zkušenosti s přátelstvím Boha … (to je ta snídaně u Pana Stavitele).
Bohatost a krása jednotlivých prostor se postupně vytvářejí našimi zkušenostmi s Bobem.

V jednotlivých tématech prodléváme:
podle času, který si vyhradíme k modlitbě,
podle současné potřeby,
podle stupně svého poznání a vztahu.

Není bezpodmínečně nutné pokaždé procházet všemi tématy. Někdy stačíme jen spočinout (třeba v krásném a osvobozujícím: „ty, který jsi na nebesích“, (je třeba, aby nás někdo k porozumění těmto slovům uvedl).
Někdy budeme pracovat jen v jednom tématu. (Například: „přijď království tvé“. Opět platí – je třeba vědět, co „království boží“ obnáší. Vždyť je to modlitba těch, kteří už něco od Ježíše znají.)
K základnímu popisu každého tématu je třeba delšího pojednání. (Občas si děláváme jakýsi kurz.)

Zmíním jen několik stručných poznámek.
Potřebujeme Ježíšově návodu k modlitbě porozumět.
To, co odříkáváme, často není Modlitbou Páně.
Je třeba si ujasnit, co je prosbou a co je naším prohlášením, k čemu se hlásíme.

Například oslovení: „Otče“, je vyznáním, které je dost ovlivněno zkušenostmi s našimi rodiči (případně s naším rodičovstvím), autoritami i s Bohem (ledascos se dá uzdravit). 
Patří sem pochopitelně zpracování biblických zkušeností. (Zkušenost Abraháma, Mojžíše, Davida, Eliáše, Jonáše … s Hospodinem – to vše může být veliké bohatství víry pro mě. Přesto, že vím, že vlastní zkušenost je nezastupitelná a cizí téměř nepřenosná.)

Zpracovávat své zkušenosti s Bohem, dávat jim pevný tvar (třeba skrze slova) je zajímavé. Vytvářet si vztah k Bohu a spolupracovat s ním je veliké dobrodružství, které nás baví.

Slova „Otče náš“, zvou do vztahů s druhými.
Je rozdíl říci: „Otče můj“, nebo „Otče náš“. Je rozdíl jestli o mého nepřítele Bůh stojí nebo ne. 

„Odpusť nám hříchy, jako jsme my odpustili každému, kdo se provinil proti nám“, je prohlášením a ne prosbou. (Neměl bych je říkat – alespoň ne těmito slovy – dokud nemám některé viny zpracované. Odpuštění je závažný proces, který vyžaduje své a nikdo nám odpuštění nerozkazuje.)
„Odpusť nám naše hříchy“, je prosbou.
Stejně „neuveď nás do pokušení“. (Pochopitelně jsou tato slova pro nezasvěcené záhadou.)
„Přijď království tvé“, není prohlášením ani prosbou.
Co je prosba je třeba mít za prosbu. Prohlášení za prohlášení. Jinak to nefunguje. (Modlitba nemá pohnout Bohem, ale námi. Nám pomáhá se někam dostat.)

„Otče, buď vůle tvá jako v nebi tak i na zemi“, je vyjádřením touhy a rozhodnutí spolupracovat na jejím naplnění – o němž vím, že je možné jen díky Bohu. „Bože, to, co si přeješ, je to nejlepší. Potřebuji tvůj plán poznávat. Vím o svém sklonu prosazovat si své a přehlížet tvou moudrost. Vím, že tvou vůli někdy neplním a často ji ani neznám. O ledasčem ani nevím, jak bych to měl dělat. Proto tě prosím, pomoz mi poznávat tvé plány (tvou moudrost, tvou vůli). Chci se zamýšlet nad tím, jak tvoje plány naplnit.“

„Otče, posvěť se jméno tvé“ („Přijď království tvé“), je podobným druhem vyjádření. Neznamená jen: „Bože, ty posvěť svoje jméno“, ani to není jenom: „Bože, já chci posvětit tvoje jméno“. (Je třeba osvětlit, co znamená slovo „posvětit“.) To je proces, ve kterém záleží na nás dvou, na Bohu a na člověku.
„Já toužím po posvěcení tvého jména. Vím, že to nejde bez tebe. Bože, prosím tě, udělej ty, co je na tobě a já zas budu dělat, co je na mně.“
Je to jako: „Bože, vím, že mě zveš k muzice. Stojím o to, budu hrát druhé housle a tebe prosím, hrej první housle“. Neboť jsou určité věci, které Bůh za nás neudělá a jsou určité věci, které, kdybychom se rozkrájeli, tak je neuděláme, protože jsou v Boží kompetenci.

Dobře víme, že nám spolupráce s Bohem naší vinou drhne. Říkáme třeba: „Otče, přijď tvé království“, ale často prosazujeme nevědomky své přístupy. Pro jednoduchost uvedu známý příklad: Petr horlí pro prosazení božího království, uznává Ježíše za Mesiáše, ale o ukřižování nechce ani slyšet. Rozhodně prohlásí: „To se ti nestane“.
Běžně nad tím lidé nepřemýšlejí. Krátce potom, co Petr prohlásil svého milovaného Mistra za Mesiáše, tvrdí: „To je nesmysl!“
Pozor! Přestal snad Petr věřit, že Ježíš je Mesiáš? Vůbec ne. Jen jednal podle starých návyků.
Nenaslouchal a nepřemýšlel ponovu (pro pokročilé: „nové víno do nových měchů, nové a staré se nesnáší“).
Myslíte si, že si sv. Petr uvědomoval, že Ježíše nebere vážně?
Ne!

Potřebujeme pochopit způsob myšlení, kterým nás Ježíš vede k porozumění a spolupráci s Otcem.
Potřebujeme pozorněji Ježíšovu slovu naslouchat. Pak se to projeví i na naší modlitbě.

Kdo přijme Ježíšovo vyučování a vydá se jeho cestou k setkávání s Bohem, nebude už roztržitý v modlitbě. Pokaždé bude jeho modlitba jiná. Bude pracná, ale živá, objevná, zajímavá, tvůrčí …

Modlitba Páně je způsobem modlitby pro pokročilé učedníky. Potřebujeme, aby nás do ní někdo uvedl. V církvi slyšíme nabádání k modlitbám, ale nedostává se nám průvodců k tomuto umění.
(Například „Aramejský otčenáš“ je hezkou osobní meditací autora, který vyšla z hladu po porozumění „Otčenáši“, ale míjí se s Modlitbou Páně. Autor se vydal svou cestou, ale nikdo mu neukázal cestu, na kterou nás zve Ježíš.)
	18. neděle v mezidobí

	2022
18. neděle v mezidobí       Kaz 1:2, 2:21-23       Kol 3:1-5. 9-11       L 12:13-21       31. července 2022

Před týdnem jsem položil otázku“ „Proč mluvit s Bohem?“
Protože Bůh o rozhovor s námi stojí. 

V druhém čtení už poněkolikáté čteme z dopisu Koloským.
Ten, kdo se učí z evangelií, dokáže některým Pavlovým kazatelským figurám porozumět (například „Ježíš přibil náš dlužní úpis na kříž.“). Nelze je brát doslova.
Bohu a lidem jsme dlužni lásku. Nikdo ji za nás nenahradí, potřebujeme si ji osvojit, i pro život věčný.
(Známe to z manželství. Manželé v hluboké krizi se nemohou vrátit nazpět – jejich jednání bylo nedostatečné. Potřebují se naučit správnému a velkorysému jednání, aby jim spolu bylo dobře. Vzájemné odpuštění je důležité, ale je jen prvním krokem k nápravě.)

Některé Pavlovy výroky jsou podivné: „Na svém těle doplňuji to, co zbývá vytrpět do plné míry Kristových útrap.“ Copak je třeba utrpení? Je ho stále málo (i po hrůzách 20. století)? Nepřišel Ježíš proto, abychom se netrápili?

První čtení a evangelium dnešní neděle mluví o bohatství.
Připomínám, že v prvním čtení je třeba slovo marnost nahradit slovem pomíjivost. To, co vyšlo z ruky boží, a to dobré, co vyšlo z ruky lidí, není marností.

Navrhuji vám jiný, básnický text z knihy Kazatel. 

Na Ježíše se kdosi obrátil jako na rabína (rabíni vyučovali porozumění Písmu a rozhodovali ve sporech a nejasnostech lidí.)
Text evangelia je srozumitelný, ale zařídit se podle Ježíšovy rady samozřejmostí není.

Jsme rádi bohatí – je to příjemné, a právem za naše bohatství dobrořečíme Bohu i lidem. Ale Ježíš nás varuje, abychom si bohatstvím nenechali oslepit oči, „bohatý vejde těžko do božího království“. 
Přiznáváme, že celá naše západní společnost se nechala bohatstvím, pohodlím a požitky očarovat, nechtěli jsme vidět zločinnost diktátorů a jejich potlačování lidských práv. A teď se bojíme myslet na hrůznost a dopady války. (Ukrajinci mají srovnané hodnoty.)

I my křesťané jsme příliš pracovali na získávání dalšího majetku a dávali jsme přednost všemu množnému před Ježíšovým vzděláváním. 

Text Kazatele i slova Ježíšova nás varují před naším dychtěním po bohatství (vidíme na celebritách, jak moc, bohatství a záře reflektorů člověka zotročují a zesměšňují).
Není samozřejmostí si v našem světě konzumu a reklam udržet uměřenost (ta je jednou ze čtyř základních ctností). Malé děti chtějí to, co vidí u druhých. Některé z toho vyrostou, objeví-li větší hodnoty než pouze ty hmotné, udrží si kázeň a nepropadnou dychtění po dalším bohatství. 

Škoda, že jsme se spokojili s naším vykastrovaným Desaterem. 

Naše dychtění po dalším majetku, po dalších požitcích a zábavě nám zaslepilo oči před ohrožujícím zlem a výchova k míru nevede cestou slabosti a ustupování zlu. 

Získání a udržení si svobody před dychtěním po bohatství přijímáme jako svůj zajímavý úkol.

Vyšli jsme z velice skromných podmínek a komunistického útisku a teď nám – díky Bohu – nic nechybí. Ukrajinci se také velice snažili a my se děsíme toho, jak jim Rusové rozstříleli domy, auta a mnoho jich umučili a zabili. I nás by mohlo něco podobného postihnout, Ježíš o tom mluví (srov. L 13:1-5).

Naše hmotná pomoc Ukrajincům nás ctí, ale máme misijní příležitost, můžeme Ukrajince vtáhnout do života naší společnosti a vysvětlit jim, jak funguje demokracie a na jakých základech stojí křesťanská kultura. Nebudeme je přetahovat do naší církve, ale můžeme jim ukázat bohatství Ježíšova vyučování, aby ho pak šířili v pravoslaví. (Pravoslavní jsou ještě více zanedbaní v porozumění Písmu, než my.) 

Každá krize je příležitostí k obrácení a nápravě. Bůh nám přeje a neskrblí svou pomocí těm, kteří přijímají jeho řád života. Je třeba o tom společně mluvit, a ujasnit si, zda platí Ježíšův příslib: „Hledejte boží království a to ostatní vám bude přidáno.“ (L 12:31)

	2019
18. neděle v mezidobí       Kaz 1:2, 2:21-23       Kol 3:1-5. 9-11       L 12:13-21       4. srpna 2019

Pokaždé při úryvku z knihy Kazatel – připadajícím na tuto neděli – říkám: „Místo marnosti si tam dosaďme pomíjivost.“ Stvořený svět a to čím jej dotváříme, nejsou zbytečné, slouží jen dočasně. Ti, kteří se vyučí u Boha a budou schopni (bez zneužívání) přijmout větší dary a větší možnosti, čeká něco mnohem závratnějšího. Pozemský život je darem od Boha a trenažérem pro soužití s nebešťany. Svým životem se snažíme dobrořečit Bohu za jeho dary (včetně pomíjivého jídla). Vším chceme směřovat k dílu božího království. 

Bůh nám pomáhá objevit nejhlubší smysl života a jeho krásu. Nenapájí nás žlučí a octem, neuplivuje jed, ale nabízí nám nádherné víno, plné vůně a zajímavých chutí. Jeho slova jsou často poetická.
Ježíš nám na svém člověčím životě ukázal, jak v porušeném světě nevzdat své úsilí „o nápravu světa“, nezbláznit se, neupracovat se k mrti a obstát se ctí.

Na Ježíšovo vyučování chodili různí posluchači. Jedni se chtěli něco naučit, druzí přicházeli ze zvědavosti, jiní potřebovali nepřítele, proti kterému se potřebovali vymezit. 

Týden jsme si promýšleli slova návodu k setkávání s Bohem: „Otče, přijď tvé království.“ (Ježíšovo vyučování o setkávání s Bohem a o růstu k „dospělosti“ před Bohem, je závažné.)
Poslední věta k vyučování o této modlitbě zní: „Když vy nedokonalí umíte dávat svým dětem dobré dary, čím spíše nebeský Otec dá Ducha svatého těm, kdo ho prosí.“
Všimněme si, že jsme často zaměřeni na to, co momentálně potřebujeme, například uzdravení, ale o dosažení úrovně Ježíšových učedníků už tolik neusilujeme. Je to, jako kdybychom prosili tátu o rybu, ale neměli zájem se naučit sami ryby lovit. (Ježíšovi učedníci přece „uměli“ uzdravovat.)
Některé skupiny lidí, kteří neprošli zemědělskou kulturou – nenaučili se hospodařit, myslet „na zadní kolečka“, ale zůstali na úrovni lovců a sběračů – žebrají, půjčují si na dluh, kupují si, co kde vidí (jako malé děcko) a neumí si na něco potřebného našetřit. Nepřipadá vám, že se jim ve vtahu k Bohu často podobáme?

Je třeba si k Ježíšovu vyučování propojovat jeho další slova a rady. Ne jen stále dokola mlít: „Přijď tvé království“, ale postoupit dál, například ke slovům: „Budete-li ve mně a budou-li má slova ve vás, (budete-li znát to, co vám říkám a přijmete-li to do života), pak o cokoli prosíte, dostanete.“ Dary Ducha jsou vázány na naši spolupráci. 
Říkali jsme si, že je třeba porozumět slovům: „Prosit, hledat a tlouci“, jinak se podobáme děcku, které v obchodě na mamince vymáhá, aby mu koupila nějaký mls.

Kdyby naše dítě neprospívalo – ať už fyzickým růstem nebo vědomostmi (nebo se nechtělo učit) – snažili bychom se mu pomoci. I ve vtazích – včetně vztahu k Bohu – lze zakrnět.

Na úryvek evangelia navazuje ten dnešní. Jeden bratr zřejmě šidil v dědictví druhého a žádal Ježíše, aby zakročil (nejednou po mě někdo chtěl, abych domluvil jeho dětem).
Ježíš nám ukazuje jak vstoupit do božího království a jak si uspořádat vztahy podle božích plánů a pokynů. Nepřišel řešit naše spory. Buď přijmeme jeho pravidla a bude nám dobře s druhými a druhým s námi, nebo se budeme vzájemně kousat.
Každé bohatství má sloužit životu. Vše co vyšlo s Boží ruky je poznamenané jeho láskou. Ale jestli s tím neumíme dobře hospodařit, máme se toho rázně zříci (Ježíš mluví o „useknutí pravé ruky nebo o vyloupnutí oka“). To neplatí jen o některých programech v televizi nebo počítači. Velice úspěšná mladá podnikatelka prodala firmu, pravila: „Chci mít děti a dostatečně se jim věnovat.“ Je větší kariéry než být dobrým partnerem v manželství, dobrým tátou, maminkou, křesťanem?
Zemědělský inženýr před třiceti léty zkoušel pracovat pro zeleň ve městě, ale představení města a byrokracie tomu bránila. Šel za mnohem menší plat dělat zřízence v nemocnici. Pacienti byli nadšení a on byl velice spokojený. Jeho služba měla smysl.

Čím my budujeme boží království a kde naopak stavíme babylonskou věž?
Určitě znáte přiznání mnoha umírajících: „Měl jsem se mnohem více, a především, věnovat vztahům k nejbližším.“
V poslední den své služby v Letohradě jsem pochovával paní holičku, která v 68 letech nakonec podlehla rakovině. Před dvěma roky jsme pochovali jejího manžela. Do kostela nechodili, bojovali se svými démony (alkohol), ale měli v rodině mezi sebou dobré vztahy, byli obětaví a na nic si nikdy nehráli. Oba pohřby byly výjimečné.

Co by bylo platné, kdybychom prosili: „Přijď tvé království,“ ale neměli „chudého ducha“ a nebyli otevření k Ježíšovu vedení a nápovědě jeho Ducha? Kdybychom nehledali Boha, odvážně nepřezkoumávali staré a neotvírali se Ježíšovu novému učení? Byli bychom náboženskými vetešníky.

Platí to i o manželství. Nechceme ustrnout ve svých sobeckých pozicích, pohodlíčku a prosazování svých představ bez ohledu nejen na druhého partnera, ale bez ohledu na Ježíšovo pozvání ke křesťanskému manželství. Nechceme opakovat chyby svých rodičů.
(Křesťanské manželství roste tam, kde oba přijali Ježíše za svého životního Přítele, Učitele a Lékaře.)
Chceme se ve svém vztahu více snažit než ti, kteří měli ve škole samé jedničky, víc než ti, kteří jsou úspěšní v zaměstnání, víc než ti, kteří vynikají ve svých koníčcích a sportu. Ježíš nám umožňuje nejlepší náhled, rozhled a vhled do života. Pomáhá nám objevovat co nehlubší smysl našeho života.

Také nám poradil kontrolní otázku: „Kde je tvé srdce, tam je tvůj poklad.“ – Je pravdou, že si ji kladou jen odvážní.
Nechceme patřit mezi ty, kteří svou nahotu (sobectví, zbabělost, povrchnost a podlost) zakrývají fíkovými listy z náboženských (pohanských) frází. (Tito „zbožní a slušní“ ukřižovali Ježíše a nadále jej křižují v jeho bratřích).

Toužíme být bohatí před Bohem.
Ježíše (a možná i někoho ze svých blízkých) se můžeme zeptat, v čem jsme bohatí před Bohem.
Ježíš nás poučil, že to nespožívá v množství modliteb, postů, sbezáporů a výkonů zbožnosti, ale v touze změnit se a růst (vzpomeňme třeba na Martu a Zachea).

	2016
18. neděle v mezidobí       Kaz 1:2, 2:21-23       Kol 3:1-5. 9-11       Lk 12:13-21       31. července 2016

Dary světa, kterými nás Bůh obdaroval, nejsou marností. Ani hodnoty, jež vytváříme nebo jimiž obdarujeme druhé lidi, nejsou marností. Jsou pomíjivé (ekumenický překlad), ale můžeme se na nich mnoho naučit pro věčnost.
Známe Ježíšovo: „Udělejte si z pomíjivého majetku přítele.“ (Lk 16:9) 

Je příjemné být bohatý, za dary dobrořečíme Bohu. Jen je třeba si postoj k bohatství hlídat, protože jakékoliv bohatství se nám může stát pokušením a osidlem.
O nezřízeném dychtění mluví poslední z Deseti slov (Desatera): „Nebudeš dychtit.“ Touha je něčím jiným než dychtění. Přání je něčím jiným než závist.

„Bože, nedávej mi chudobu ani bohatství! Opatřuj mě chlebem podle mé potřeby, tak abych přesycen neselhal a neřekl: `Kdo je Hospodin?´ ani abych z chudoby nekradl a nezneuctil jméno svého Boha.
Upír má dvě dcery: `Dej! Dej!´“ (Př 30:7. 9. 15)

Řada proroků mluví proti bohatým, kteří jen hrabou a chybí jim solidarita s chudými a soucit s potřebnými.
Běda vám, bohatým, vždyť vám se už potěšení dostalo. Běda vám, kdo jste nyní nasyceni, neboť budete hladovět. Běda, kdo se nyní smějete, neboť budete plakat a naříkat. (Lk 6:24-25)

„Nikdo nemůže sloužit dvěma pánům. Neboť jednoho bude nenávidět a druhého milovat, k jednomu se přidá a druhým potom pohrdne. Nemůžete sloužit Bohu i majetku.“ (Mt 6:24)
„U koho bylo zaseto do trní, to je ten, kdo slyší slovo, ale časné starosti a vábivost majetku slovo udusí, a zůstane bez úrody.“ (Mt 13:22)
„Bohatý těžko vejde do království nebeského. Snáze projde velbloud uchem jehly než bohatý do Božího království.“ (Mt 19:22) 
„Kdo chce být bohatý, upadá do osidel pokušení a do mnoha nerozumných a škodlivých tužeb, které strhují lidi do zkázy a záhuby …“ (1 Tm 6:9)

Před týdnem jsme mluvili o „Modlitbě Páně“.
Rychle jsem prošel Ježíšův návod ke způsobu modlitby Ježíšových učedníků. (Každý verš si zasluhuje podrobné studium k jeho porozumění. Pokud nerozumíme jejímu obsahu, zůstává nám cizí řečí – ti, co horují pro latinu, uvádějí falešné argumenty, prozrazují na sebe, že nerozumí textu ani ve vlastním jazyce.)

Na žádost některých se vrátím ke dvěma prosbám: „Nevydej nás v pokušení“ a „Vysvoboď nás od zlého“.

„Otče náš, nevydej nás v pokušení.“
Vzpomeňme na biblický příklad „pokoušení“ krále Davida (2 S 24:1n)
Kdysi jsme ho promýšleli. 

Také jsme kdysi porovnávali přístup apoštola Petra a apoštola Jidáše. 
O některých nebezpečích nevíme. Proto jsou důležité preventivní prohlídky.
Biblické příběhy nás mohou upozornit na nemoci duše, které v sobě nosíme. Nastavují nám zrcadlo.

Máme rádi Pána Ježíše, máme za to, jak mnoho jej milujeme. Ale v evangeliích čteme, že největší hořkost Ježíš zakusil z pronásledování od nejbližších. Ani učedníci Ježíšovi nevěřili, že by církevní předáci Izraele ukřižovali Mesiáše. Petr nevěřil, že by mohl Ježíše někdy zapřít.
Poctivý člověk řekne: Kdož ví, jak bych se zachoval já. Potřebujeme preventivní prohlídku.

Napadení virem jedu jílku mámivého se začne projevovat nesympatiemi. Máme zkoumat, zda je nám druhý nesympatický pácháním zla nebo subjektivním pocitem. Druhý případ pokračuje podezíráním, číháním na chybu druhého (domnělou nebo skutečnou) a pomluvami.
Nemálo zbožných lidí Ježíše strašně pomlouvalo: „Stoluje s hříšníky, je děvkař, alkoholik, nedodržuje rituální čistotu, porušuje sobotu, bourá naší svatou víru, staví se proti představeným, je posedlý …“

O udávání v církvi víme z historie své, nejen ve Španělsku při řádění Inkvizice a při čarodějnických procesech.
My starší si pamatujeme, jak komunistický režim hnusně vedl lidi k podezřívavosti a k udávání. 

Byl jsem zděšen, když jsem v semináři zjistil, že se podobné praktiky vyskytují i v církvi.
Trvají dodneška. 

Děsíme se, jakou strašnou nemocí církev trpí.
František proti pomluvám vystupuje. Usvědčuje nás. Proto má ve vlastní církvi tolik nepřátel (zatímco ho mnoho lidí mimo církev pokládá za největší duchovní autoritu). Žádný papež za posledních sto let neměl v církvi tak silnou opozici.
Dodneška řada křesťanů pokládá podezřívavost za ctnost a své pomluvy za službu čistotě víry.
Proti pomluvám není obrany: „Má ženskou. Nemá úctu k Eucharistii. Nemá rád církev a svatou tradici. Bourá naši víru. Je posedlý. …“
Všem snoubencům vyprávím co je věrnost a jak já jsem byl nevěrný. 
Ježíš nám dal k dobrému soužití výborná pravidla: Máš-li něco proti druhému, běž si to s ním vyříkat. Má-li někdo něco proti tobě, běž za ním, vyříkejte si to. Máme budovat své vztahy, každý máme povinnost vyslechnout druhého, aby se mohl obhájit. Každý má právo být vyslechnut. Kdo to nedodržuje, budiž ti jako pohan. (Mt 18:17).
Máme povinnost háji sebe. Máme povinnost hájit druhé před naším podezřením nebo pomluvou. Máme se stavět proti zlu v sobě i okolo nás. 

K pomlouvání a udávání v církvi přispělo, že jsme důkladně nevedli rozpravu o kolaboraci křesťanů s minulým režimem.
Nevarovali jsme děti před touto smrtelnou nákazou.

Někteří lidé si založili sešit o Modlitbě Páně. Na jednotlivé verše si nechali několik stránek a ke každému verši si píši své porozumění textu a své objevy.
Například: „Otče náš, prosím tě, pomoz mi hledat příčiny mých chyb, abych se mohl obrátit, napravit, změnit se – abys mě na ně nemusel upozorňovat drastičtějším způsobem.
Vážím si tvého vyučování a tvé péče.“

Prázdninový úkol pro rodiče prarodiče:
Prosím vás, vezměte děti a vnoučata na pšeničné pole a zjistěte, kolik stýbel letos vyrostlo z jednoho zrna a spočítejte kolik zrn je v jejich klasech. Kdo to z pohodlnosti neudělá, podlehl pokušení lenosti a opovrhuje Ježíšovým způsobem vyučování.

	2013
18. neděle v mezidobí       Kaz 1:2, 2:21-23       Kol 3:1-5. 9-11       Lk 12:13-21       4. srpna 2013

K 1. čtení jen připomenu, že nový překlad už nepoužívá slova marnost, ale pomíjivost.

Židé svým dětem odkazovali v dědictví podíl majetku podle přesných pravidel. 
Někdo ze zástupu  se na Ježíše obrátil s žádostí o pomoc, jenže ten člověk byl zřejmě chamtivý (Ježíš viděl do lidí) …
V podobenství Ježíš vypráví o sedlákovi, který sklidil velkou úrodu. 
Sedlák nešidil své zaměstnance, zřejmě byl pracovitý, šikovný, a ten rok bylo velice příznivé počasí. Škoda, že myslel jen na sebe.

Slyšel jsem řadu lidí ptajících se, zda bude peklo prázdné nebo plné. 
Jen pětiletý Ondra, když zemřel jejich starý pan farář, pravil: „Hlavně, aby se panu faráři v nebi líbilo.“

Bude se nám v nebi líbit?
Jaké to tam bude? 
Bůh nám dal život a pomáhá nám, aby se nám život a soužití s druhými líbilo.
Nikdy jsem si nemyslel, že v nebi budeme jen klečet se sepnutýma rukama jako v kostele. A že se na Boha a na sebe s druhými budeme tvářit jako světci na kýčovitých obrazech.

Objevili jsme, že mnohem důležitější je být než mít. Už před tím jsme uvítali, že smíme být obrazem božím. (Bůh je od slova bohatý, ten, který rád dává). Bůh nás učí pracovat, ale také slavit (slavností se ubezpečujeme o dobrých vztazích a přidáváme další cihlu ke stavbě přátelství).
Už židům Hospodin zajistil čas ke slavení (sedmý den, sedmý rok a milostivé léto), abychom nepropadli práci.
Budou stát o nebe ti, kteří se tady nenaučili pracovat a slavit?

Nedávno jsme si připomínali, jak sám Bůh opravuje naše představy o klanění se Bohu.
Zatímco my jsme začali nosit do kostelů zlato (pravoslavné kostely a naše barokní a rokokové kostely bývají velice vyzdobené – „na darech Vládci se nešetří“), Bůh – TÁTAMÁMA – nám říká: „Pro sebe nic nepotřebuji. Jsem tu pro vás. Poradím ti, co mi je milé, jak se mi budeš klanět. Po žních přijdeš s desetinou úrody a řekneš: `Bože, díky tvému požehnání se mi urodilo desetkrát více než přináším´. A desátky daruješ potřebným“.
V sobotu se bude číst text o ustanovení „milostivého léta“ (Srov. Lev 1:1-18). 
Židé toto ustanovení vícekrát porušovali (byli pracovití a bohatství je lákavé). Komu by se chtělo propouštět otroky, nesít a nesklízet to, co samo vyrostlo na vinné révě, olivách, palmách.
Každý sedmý rok nesměli obdělávat pole, nesklízet úrodu a měli propouštět židovské otroky. To, co vyroste na poli, necháš pro sociálně slabé. (Každý šestý rok měli dvojnásobnou úrodu.)
My jsme místo biblických sociálních přikázaní zavedli odpustky. (To vyhovuje „turistickému ruchu“ a některým druhům služeb včetně kostelního personálu. Když Ježíš udělal čistku v jeruzalémském chrámě, tito lidé nejvíce protestovali.)

K obraně proti chamtivosti slouží také poslední přikázání Desatera: „Nebudeš dychtit po ničem, co patří druhému“. (My jsme si Desatero zmrzačili.) Podcenili jsme nebezpečí dychtění. Náš bohatý konzumentský západní svět dychtění propadl. Zřejmě kvůli dychtění, chamtivosti a nezřízenosti skonči. Kořistění utlačuje život.

Ježíš pro nás pracuje jako nikdo jiný, ale opět nás varuje před chamtivostí.
Ježíš nebyl asketa, neměl to zapotřebí. Zřejmě nezažil mnoho nouze. Jeho táta dokázal rodinu zabezpečit a Ježíš si pak vydělával na důstojné živobytí. Ani když učil, nežil v nouzi. Jistě, měl výhodu, že nemusel živit rodinu, ale určitě myslel na potřebné.
Známe mimo jiné Ježíšovo slovo: „Udělejte si přítele z pomíjivého majetku, abyste – až majetek pomine – byli přijati do věčných příbytků. Kdo je věrný v nejmenší věci, bývá věrný také ve velké; kdo je v nejmenší věci nepoctivý, bývá nepoctivý i ve velké. Jestliže jste nespravovali věrně ani pomíjivý majetek, kdo vám svěří to pravé bohatství? Jestliže jste nebyli věrni v tom, co vám nepatří, kdo vám může svěřit to, co vám právem patří?“ (Lk 16:9-12) 

Máme se těšit z bohatství, které jsme získali dědictvím po pracovitých otcích a zmnožili je vlastní poctivou prací. Získali jsme je také díky požehnání Hospodina. Víme, že je nemáme jen pro sebe.
Jsme vděční za vedení k solidaritě s potřebnými a k odpovědnosti za druhé. Nežijeme jen pro sebe. Také tím se podobáme Bohu.
(Luxus kazí dospělé i děti, nemáme jej zapotřebí, i když bychom si jej třeba mohli dovolit. Známe řadu bohatých lidí, kteří sami žijí skromně. Nevrtají se v jídle, nenechávají zbytky …
Římský biskup František je svou skromností a starostí o potřebné sympatický i nekostelovým lidem. Není fanatik, neživí se chlebovými kůrkami.)

Úroda z Ježíšova podobenství se může týkat ledasčeho, nejen materiálního bohatství. Ježíš také řekl: „Bohatý (čímkoliv) těžko vejde do božího království“.
Do svých stodol si můžeme bláhově navést ledacos: vědomosti „o Bohu“ vědomosti z katechismu, Bible, tradice, teologie, práva, rituálních a obřadních předpisů, poslušnosti, množství modliteb, postů, sebezáporů, dobrých skutků, sponzorských darů …
Bylo by škoda, kdyby si někdo myslel, že už všechno ví a už by nehledal dál porozumění Božímu slovu.

Není pro nás tajemstvím, čím můžeme být bohatí před Bohem, čeho si Bůh cení. Od něj víme, co je cílem a co je pouhým prostředkem vedoucím k cíli. 

Budování pěkných vztahů s druhými (včetně solidarity s potřebnými nelze ničím nahradit).
Ježíš nevytýkal svým „zbožným“ současníkům málo modliteb, postů nebo „chození do kostela“, ale tvrdé srdce.
Ježíš je největším Samaritánem.

Přátelství s Bohem a s lidmi je naším cílem. Kdo po takovém přátelství touží, nelituje námahy pro porozumění s druhými a s Bohem.

I Ježíšovi se počet přátel nakonec smrsknul. Někteří nevydrželi jeho pravdivost (přesto, že byla laskavá), jiní měli strach z mocných rabínů a kněžstva, jiní se báli, že přijdou o své kamarády, když budou žít podle Ježíšových pravidel.
Přátelství je náročné, bez upřímnosti, poctivosti, pravdivosti odvahy, je pokrytectvím. 

Nedávno jsem kdesi vyprávěl, jak židé zkoumají slovo Boží. Hledali, zda je pravda nadevše. Jeden rabín poukázal na setkání Hospodina s Abrahámem a Sárou. Sára se pošklebovala nad Hospodinovu větu, že bude do roka chovat: „To určitě, já jsem dávno po sezónně a Abrahám je už nepoužitelný stařec.“ Hospodin v rozhovoru s Abrahámem řekl: „Proč se Sára smála, že už je neplodná, pro Boha není nic nemožného, `Když Pán Bůh dopustí i motyka spustí´.“
Ale Hospodin neprozradil Abrahámovi, co Sára o svém starém manželovi řekla. Nebylo důležité, aby Abrahám o slovech Sáry věděl.
Písmo nás vede k zastávání se druhého. Například Abrahám riskoval život, když se vydal osvobodit svého synovce Lota ze zajetí a ponížení (i když se Lot předtím k Abrahámovi nezachoval pěkně).

Ale Písmo nás také učí, že pravda se nemá používat jako klacek.
Vyprávěl jsem to, ale byl jsem později překvapen, že někteří lidé tento příběh vůbec nepochopili. Myslí si, že je lepší mlčet v každém případě.
Nemůžeme omlouvat svou zbabělost k hledání pravdy a myslet si, že charakter lze nahradit „zbožností“.
Pak nebudujeme boží království, nejsme schopni se zastávat ponížených.
Přitom není těžké rozpoznat, co se Bohu líbí a „čím jsme před Bohem bohatí“.

Ještě jednou se vrátím k přání malého Ondry: „Hlavně, aby se panu faráři v nebi líbilo.“
Jen Ježíš nám může říci čeho je třeba k životu v nebi – na rozdíl od všech lidí nebe zná. (Nenechme se svést lidmi, kteří tvrdí že do nebe už nahlédli. „Po ovoci je poznáte …, kdo z nich dal život pro druhé?)
Nebešťané si budou rozumět s ostatními nebešťany a s Bohem.
Z manželství víme, jak pracné je porozumět si s druhým.
(Čím dál víc párů toto úsilí vzdává, nedočkají se ani zlaté svatby, natož aby byli schopni být spolu po celou věčnost.)
Bez upřímnosti, bez poctivého hledání chyb, jejich přiznávání, omluv a učení se pěknému a pravdivému soužití to nejde.

Kdo chce, může objevit, co znamená „být bohatým před Bohem“.

	2010
18. neděle v mezidobí       Kaz 1:2, 2:21-23       Kol 3:1-5. 9-11       Lk 12:13-21       1. srpna 2010

Uprostřed prázdnin a dovolených a krásného léta nasloucháme moudrým textům umožňujícím nám nepřehlédnout tu nejhlubší krásu.

Co sedlák z Ježíšova podobenství udělal špatného? Na poli se neurodí jako v lese borůvky nebo houby. Na poli bývá dobrá úroda souhrou tvrdé práce zemědělce (zvláště tenkráte) a dobrého počasí.
Každý dobrý hospodář a podnikatel vkládá zisk do dalšího podnikání. (I Josef v Egyptě musel nejprve postavit sýpky, aby měl kde skladovat zásoby na chudé roky.)
Ježíš neříká, že sedlák mizerně platil nebo vykořisťoval své zaměstnance. O co tedy jde?
A co máme pochopit my?

Biblický text míří skoro vždy na mě.
Už vícekrát mě někdo řekl, že se do něj v kázání strefuji. To je omyl, kážu si pro sebe. Ale „ten člověk“ správně poslouchal, potrefenou husou jsme pokaždé my sami, já. 

U vyhlášeného rebeho Baalšemtova se vzdělávali chasidé. S úctou a pozorností naslouchali svému váženému učiteli. Jednou po dlouhém vyučování do noci se jeden z nich omlouval ostatním, že strhnul pozornost mistra natolik na sebe, že rebe stále mluvil k němu. Druhý chasid ale pravil, že se naprosto mýlí, protože učitel přece mluvil k němu! Třetí se jim vysmál, protože Baalšemtov přece vedl rozhovor výlučně s ním! Stejně se přeli i ostatní.
Pak si uvědomili co se stalo a všichni zmlkli ...
O biblickém textu to platí teprve! Kdo je otevřen, kdo je lačný (chudý duchem), kdo chce porozumět jako Marie, sestra Marty, kdo se zájmem a s osobní účastí naslouchá – uslyší to, co mu Duch svým slovem říká.

Jsme velice bohatí, máme o hodně víc, než nutně potřebujeme. Nemusíme se za to stydět, můžeme se radovat z darů života a z toho, že můžeme rozdávat.
Víme ale, že bohatství může být velikým osidlem, hned po moci.
Máme velikou výhodu božího vyučování, nemusíme tápat a můžeme se vyhnout velikým omylům.
Připomenu, zopakuji, věci nám už známé (i pro radost a dobré sebevědomí).

Od začátku čteme v Bibli o velikých nabídkách bohatství, které Bůh nabízí člověku.
Ráj je lidem dán se vším vzácným bohatstvím. 

Hospodin už od praotců slibuje lidem veliké bohatství (i materiální). 
Naše slovanské slovo Bůh (pocházející ze sanskrtu) souvisí s „dávat, udělovat, rozdělovat, pečovat“, se štědrostí a velkorysostí.
Jsme stvořeni k obrazu božímu. Biblicky bohatý (správně bohatý) je štědrý, myslí na druhé. 
I nemajetní bývají štědří (chudá vdova z evangelia dává posledních pár haléřů: „Dnešek přežiji, třeba je na tom někdo hůř než já“).
Samozřejmě se bohatství netýká jen peněz.
(Na Štědrý den byli obdarováváni chudí, potřební chodili koledovat. Bohatí věděli, že dostali tolik, že mají z čeho dávat.)
Chudý znamenalo původně hubený, později nemajetný.
(Kritérium chudoby a bohatství je různé v různých dobách a různých společnostech.)
Opakem štědrého je lakomý, chtivý (nejen peněz).

„Blahoslavení chudí v duchu“ (doslova žebráci) jsou ti nesytí, prosící, nespokojující se s bohatstvím pozemským, potřebující Boha, toužící po jeho blízkosti a přátelství.
(Už jsme si říkali, že takto „chudý“ může mít hodně peněz nebo třeba i žádné. Jde o vnitřní postoj otevřenosti. Marie, sestra Marty, byla materiálně bohatá (zřejmě ona Ježíše ovoněla parfémem ceny ročního průměrného platu), ale stála o porozumění Ježíši.
Tito „chudí“ vědí, že žijí z darovaného. Ti opační se zajišťují jen pro sebe, stačí si sami.

Mrzí mě, slyším-li křesťany tvrdící o Ježíšovi, že prý hlásal ideál materiální chudoby. 
Nebyl bláhový, nemajetných bezdomovců je na světě příliš. Nedostává se obětavých.
Rozumíme jeho slovům: „Rozdej svůj majetek“ (srov. Mt 19:16-30). Šlo o řeč v určité situaci k určitému bohatému člověku (hrajícímu si na dokonalého). O „vyloupnutí pravého oka nebo useknutí pravé ruky“, o zřeknutí se jakéhokoliv (dobrého) bohatství, které nás svádí od bohatství největšího. (Srov. Mt 5:29-30) Jakýmkoliv bohatstvím se můžeme pyšnit a ustrnout na něm.

Máme za to, že vyprávění „o boháči a Lazarovi“ (Lk 16:19-31) je prorockou řečí, ne podobenstvím.
Ježíš přišel, aby nás přivedl k Bohu (nepřišel především jako lékař nebo sociální reformátor).
Jenže ti, kteří si jsou jistí sami sebou, svou „vírou“, nehledají (nejsou chudí duchem), nepřijmou nikoho, ani vzkříšeného Lazara, ani Mesiáše. 

Popletené je také obecné mínění o podobenství „o nepoctivém správci“. Majitel ocenil mazaného ekonoma: „Škoda, že nejsi poctivý, tak šikovného manažera bych potřeboval.“
Nesrozumitelná je také věta: „Nespravedlivým mamonem si můžete získat přátele; až majetek pomine, budete přijati do věčných příbytků“. 

Ježíš oceňuje dobrou práci i hodnotu darů a možností, které dostáváme, i v podobenství „o hřivnách“.
Nechápu, proč i někteří křesťané mají bohaté lidi téměř za nemravné a automaticky je podezřívají, že si své bohatství nakradli. (To je hřích!) Jejich peníze nám ovšem nesmrdí, je-li na něco potřeba peněz, chodíme nejprve za nimi. 

Hřivnou nejsou jen peníze, ale i třeba manželství nebo Bible.
Každý budeme skládat účty z hospodaření s dary od Boha.
Podnikatelé jsou dobrodinci druhých, dávají práci a obživu jiným. Nejen Baťa mnoho vykonal pro druhé. 
Mezi světci byli králové i žebráci.

Pyšný si myslí, že žije ze svého. Co jsme nedostali zdarma?
Život, vzduch, vodu, ornou půdu, žížaly, stromy vysázené našimi předky, včely, historickou architekturu, zdraví, čas, rodiče, děti, čtení, psaní, vzdělání …
Máme dobře hospodařit, „střežit a obdělávat“ zemi (srov. Gn 5:15).
Mnoho a mnoho nám bylo dáno nejen pro sebe a k vlastnímu spotřebovávání. Smíme brát a přijímat, jsme-li ochotní dávat. Jsme dlužníky.
Čiň se, abys byl dobrým hospodářem, udržoval, rozhojňoval a měl z čeho rozdávat.

Písmo odmítá sobce, kteří se neumějí rozdělit.
Stejně tak odmítá věčné stěžovatele závidící druhým a málo se snažící. 

Bůh nás učí pracovat, odpočívat, slavit, hrát si, zpívat a tančit. („Šest dní budeš pracovat, sedmý den odpočívat. Kdo může pracovat a nepracuje, ať nejí.“)

Vážíme si každého bohatství. Přijali jsme život a jeho dary s vděčností a učíme se s nimi hospodařit.
Připomenu několik známých věci ohledně bohatství a chudoby.
Odpovědnost za dary života, schopnost omezit své potřeby pro pomoc druhým, patří k velikosti člověka a k vyššímu smyslu života. Nikdo nemá větší lásky než ten, kdo žije pro druhé (srov. J 15:13). 
Naše kultura a civilizace je dědičkou křesťanských hodnot. Jsme hrdí na to, že umíme přijímat odpovědnost za společný prostor, za zdravotní a sociální potřeby pro všechny, za vzdělání pro všechny spoluobčany. 

Díky Božímu vyučování si pěstujeme smysl pro spravedlnost. Nechceme – ani smýšlením – patřit mezi proletáře, kteří vždy chtějí, aby se s nimi bohatí rozdělili. 

Odmala jsme vzděláváni v rozpoznávání dobra a zla i ve správném postoji k bohatství a chudobě.
Chudí jsou pro nás příležitostí. Nechceme je odsouvat mimo své zorné pole. Připomínají nám porušenost světa a nedostatečné poměry společnosti.
O štědrosti k potřebným (není snadné rozpoznat potřebné od nepotřebných) je v Písmu dostatečně psáno.
Hlásíme se k dluhům našeho bohatého světa vůči chudému světu, poničenému životnímu prostředí …
Písmo nás učí ochotě myslet na druhé. Chceme patřit mezi ochotné se trochu uskrovnit, nejen kvůli ekonomické krizi. 
Potřebujeme si stále porovnávat, co je důležité a jak na tom jsme s bohatstvím. I v církvi máme sklon k zbytečnému přepychu. Tvrdíme, že Bohu máme dávat pravé perly a pravé zlato, jako by byl na nás závislý.

Vraťme se konečně k dnešním biblickým textům.
Kniha Kazatel je připsána Šalomounovi. Kohelet na konci života vidí, že tady na zemi nenalezne trvalou hodnotu a radost.
Knihu je třeba číst v souvislosti ostatních biblických knih.
Ekumenický překlad Bible místo „marnost“ používá vystižnější „pomíjivost“.
Pozemské hodnoty jsou cenné, ale přece jen jsou přechodné, prchavé. 

Ježíš myslí na jakkoliv potřebné. I k materiální chudobě se vícekrát vyjadřoval (mimo jiné kritizoval zbožné lidi, kteří majetek určený svým starým rodičům věnovali kostelu). 
Ježíš je tak pozorný a citlivý, že nás upozorňuje jak dávat potřebnému, abychom jej neponížili nebo nezahanbili. Chudý někdy nemívá víc než svou důstojnost.

K evangeliu:
Natolik známe Ježíšovo myšlení, že můžeme usoudit, že v případě odmítnutého stěžovatele zřejmě nešlo o člověka nemajetného. Většina lidí věnuje mnohem více starosti a péči záležitostem materiálním než vztahu k Bohu. Nedávno jsme si říkali: nesnižujme v sobě „Martu“, ale posilujme „Marii“.

Je neštěstím, jestli se někdo chce natolik zajistit, že už nepotřebuje druhé ani Boha.
Sedlák z Ježíšova podobenství myslí jen na sebe.
Neproviňujeme se pouze pácháním zla, ale i tím, co jsme neudělali dobrého, když to bylo v našich silách a možnostech.

Stvořený svět je cenným Božím dílem. I námi ceněným darem.
Máme štěstí, že jsme – v tomto porušeném světě – dosáhli neobvyklé životní úrovně. Patříme mezi ty, kteří rozhodně nezanedbávají starost o pozemské hodnoty, ale jsme vděční za upozornění na jeho nebezpečí. Smíme být bohatí, ale bylo by škoda se míjet s nejdůležitějším.

	2007
18. neděle v mezidobí       Kaz 1:2, 2:21-23       Kol 3:1-5. 9-11       Lk 12:13-21       5. srpna 2007

V ekumenickém překladu je místo „marnost“ použit lepší výraz: „pomíjivost“.

Naše čtení potřebují vyjít z širších souvislostí, jinak by první čtení a evangelium mohlo někomu znít jako nepřejícnost pozemského bohatství.

Pozorný čtenář Bible ví, že sám Hospodin nabídl Izraeli i hmotný blahobyt. 
Pozorný čtenář evangelií ví, že Ježíš uměl žít, nepotřeboval být asketou a uměl ocenit dary pozemského života.
Víme o veliké přejícnosti Boha a zakoušíme ji. 
Dostáváme a přijímáme. Sami chceme dávat a sloužit. Potvrzujeme, že blaženější je dávat než brát. 
Staráme se o děti, aby v ničem nestrádaly, ale pečujeme o ně i tím, že je učíme, aby se uměli rozdělit, vzájemně si přáli a přijímali odpovědnosti za sebe navzájem.
Podobně už Hospodin vedl Izraelity k solidaritě mezi sebou, s lidmi sociálně slabšími („sirotky a vdovami“), s otroky a lidmi na okraji společnosti („cizinci a přistěhovalci“). Dostávali od Hospodina tolik, že měli z čeho dávat potřebným.

V sobotu se v 1. čtení čte o „milostivém létě“. To byl „vynález“!!
V ten rok bylo nařízeno propouštět všechny otroky (židovští otroci měli být propouštěni každý sedmý rok). Pozemky se navracely původním rodinám (majitelům). Tak byli lidé na jedné straně vedeni (stimulování) k dobrému hospodaření na svém a přitom bylo zabráněno vzniku velkostatků na jedné straně a na druhé straně bezzemků – chudiny bez možností obživy. 
Žádný král nemyslel na své poddané tak, jako Hospodin na své děti.

My křesťané právem tvrdíme, že jsme byli obdarováni Bohem víc než starý Izrael.
Právem můžeme být hrdí na biblickou výchovu k sociálnímu cítění. Ledacos jsme z toho už přijali za vlastní.
Pokud tedy zakoušíme bohatství plynoucí z přátelství s Bohem a jsme solidární s potřebnými, můžeme naslouchat slovům dnešního úryvku Lukášova evangelia.

Na rabíny se lidé obraceli lidé v různých potřebách. Rabíni usmiřovali rozvaděné strany. Stejným způsobem se na Ježíše obrátil ukřivděný.
Ježíš podobenstvím otevírá otázku k čemu má majetek sloužit.
Sedlák z podobenství poctivě pracoval, bylo dobré počasí a požehnaně se urodilo. Co s úrodou?

Jsme rádi, že Ježíš netrpěl hladem a nebyl nemocný. Doma měli hezké vztahy, nezažil sociální nejistotu, ponižování ani šikanu (ponižování se mu dostalo až v dospělosti od „kostelových“ lidí). Ježíš nebyl nuzný, jeho rodina patřila do středního stavu, měli stavební firmu. Uměl se radovat ze všeho co dostával a co poskytoval jiným.
Nemusíme si vyčítat své bohatství (stojí-li na pečlivé a poctivé práci). Je příjemné být bohatý.
To je dobře, že u nás nikdo neumírá hlady.

V evangeliích nikde není psáno, že by Ježíš někomu poskytl almužnu. Nepochybujeme, že by nerozdával, ale nedovolil o tom psát. „Když ty prokazuješ dobrodiní, ať neví tvá levice, co činí pravice, aby tvé dobrodiní zůstalo skryto, a tvůj Otec, který vidí, co je skryto, ti odplatí“. (Mt 6:3-4) Anonymní dar nesvazuje obdarovaného vděčností a nesvádí dárce k povýšenosti.
Bída ponižuje. (Nemluvím o dobrovolné nouzi lenochů.) Důstojnost bývá často jediným bohatstvím potřebného. Darem můžeme nuzného ponížit. (Na druhé straně platí, že nevděčnost – nejen k Bohu – je hříchem.)

Ježíšovi učedníci nejdříve krmí hladové a léčí nemocné. (Tak vždy začínaly misie. Hluboce strádající nemá většinou pomyšlení na hledání smyslu života.) Křesťanská kultura přinesla dobrodiní nemocnic, chudobinců, sociálních a zdravotních pojištění, všeobecného školství …
Jsme rádi, že celá západní (občanská) společnost přijala tuto péči za svou. To je úspěch křesťanství.

Ale zároveň přiznáváme, že jsme mohli dát světu mnohem více, než jsme dali. V mnohém jsme nabídku dobrodiní Božího uspořádání společnosti, například „milostivého léta“, nepřijali.
Zadělali jsme si na obrovské a nekonečné sociální problémy. Kolik slz vyplakali rodiče, když neměli jídlo pro své děti? Kolik vzpour a násilí bylo vyprovokováno velikou nouzí jedněch a přepychem druhých?
(Jak to, že si otroci a nevolníci museli po staletí těžce vybojovávat svá práva a svobodu? Jak to, že ti druzí – ti nad nimi, často se hlásící k Bohu – necítili povinnost se za ponížené brát?)

Jak to, že my křesťané pomíjíme řadu přikázání Božích? (Místo nich máme jen okleštěné Desatero.) Jak to, že jsme nepřijali dobrodiní „milostivého léta“?
Jak to, že se po staletí nečetli v kostele „sociální proroci“?
Jak to, že dodneška ignorujeme řadu Ježíšových přikázání? (Například o platných „starozákonních“ přikázáních.) 

Pozemského bohatství si vážíme. Je příjemné (od jídla, muziky až po přátelství), ale přece jen je ohrožené (nemocí, strachem, nebezpečím, selháním, smrtí blízkého člověka …). Boží království nás zve dál. Ten, kdo o této nabídce ví, a spokojí se jen s tím pomíjivým, jedná nemoudře.

Solidarita s potřebnými je v Bibli od začátku ceněna. K ní jsme vedeni. Péčí o druhé se blížíme do podoby Boží.
„Svět“ (biblicky „svět“ značí vše to, co žije podle vlastního programu, mimo program Boží) a jeho trh, včetně reklamy, brnká na strunu naší „dychtivosti“ a „žádostivosti“.
Ježíš gratuluje těm, jež dokáží myslet na druhé a mají milosrdné srdce. (Srov. Mt 5:7)

Téma dnešního úryvku pokračuje dále. Až k výzvě a příslibu: „Hledejte Boží království a to ostatní vám bude přidáno.“ (Lk 12:31)
Bylo by přinejmenším neprozíravé myslet jen na úzké osobní zájmy. Je-li uspořádání soužití s druhými vratké, lehce můžeme přijít o jakékoliv bohatství. (V televizi ukazovali dokument o Göbelsovi.) Nechat si poradit od Boha a uspořádat sebe i vztahy s druhými podle jeho moudrosti je prozíravé a vede až za pozemské trvání.
	19. neděle v mezidobí

	2022
19. neděle v mezidobí       Mdr 18:6-9       Žid 11:1-2. 8-19       L 12:32-48       7. srpna 2022

Jsem na dovolené. Navštívil jsem také několik kostelů. 

Putinova nenávist na nás těžce doléhá. Ježíšova slova a jeho Náruč jsou balzámem na naši zraněnou duši. Putin trestá Ukrajince a jejich zem nechává rozstřílet.

Léta vysvětluji, co jsem z Písma odkryl o našem postavení před Hospodinem, od možnosti být „obrazem božím“ až po „nevěstu“ Hospodina.
Co jiného nebo co většího můžeme Bohu darovat?
Co by mohlo být krásnější a více povznášející?

Obrazem božím se stáváme, až když všem lidem přiznáme, že jsou dětmi božími.
Množinu nevěsty vytváříme společně s druhými.
S radostí a vděčností toto výsadní postavení a úkoly přijímáme.
(Víme, že Ježíš neříká všem lidem: „Jste moji přátelé,“ svým učedníkům to říká až na konci svého vyučování.) 

Z dnešního úryvku evangelia se zaměřím (ne poprvé) na podobenství o Mesiášově svatbě. Toto Ježíšovo vyprávění je vrcholem jeho výuky, říká, kým pro něj jsme a jaké bohatství je pro nás v božím království připraveno.
Stručně připomenu vyučovací látku.
Svatba u Izraelců se slavila v domě ženicha. Celá vesnice byla na týden pozvána ke svatebnímu stolu. Pohostinství pro tak veliké množství svatebčanů bylo náročné. Ženich prosil své kamarády o péči o hosty se slovy: „Já vám to někdy vynahradím.“
Ženich se vydal se svou družinou do domu nevěsty, aby si ji přivedl do svého domu. Rodina nevěsty pohostila ženicha a jeho lidi, a pak v průvodu doprovázela nevěstu do jejího nového domova. Tam už bylo vše připravené.
Ježíš používá podobenství jako model k výuce o božím království. Každé podobenství vyústí nad běžný obraz ze života. Na svatbě ženich pečuje o nevěstu a nevěsta o ženicha, ale v tomto Ježíšově vyprávění se odehrává nečekané vyústění. Ženich si přivedl nevěstu do svého domu a začal pečovat o své přátele, kteří připravili všechno slavení. Ti mu říkají: „Ženichu, my jsme tu pro práci, věnuj se své manželce. Pečuj o ni.“
„Vy všichni jste mou nevěstou, proto o vás pečuji …,“ prohlásí ženich.
S údivem a obdivem nasloucháme takovým slovům.

(Ježíš přišel pro nás, učí nás, slouží nám …
Bůh slouží nám, ne my jemu.
Zkusme z evangelií vyjmenovat, čím Ježíš lidem posloužil.)
Království boží už začíná tady, tam, kde lidé přijímají Ježíšův životní styl, pracují s ním na dotváření světa a uzdravování nemocí světa. (František říká, že církev má být polní nemocnicí.)
Ježíš nám slouží a obsluhuje nás nejen při své hostině ...

Celou dobu mé kněžské služby učím o mši – coby Beránkově svatbě a o našem postavení nevěsty. Čas mé služby pomalu končí (řada i mladších kolegů umřela) a mně mrzí, že lidé o své postavení coby Ježíšovy milované nevěsty nestojí. 
Bojíme se darů a postavení, které nám Bůh nabízí.

Nevěstě se na svatbě odevzdává ženich a přijímá ji za manželku. A pak ji zve ke svatebnímu stolu, k tanci, náruči a svatebnímu loži.
Při bohoslužbě mně je líto Ženicha, protože jsme často podobni nevěstě, která se brání pozvání k tanci a tvrdohlavě se popelí na podlaze.

V pohádce o Popelce si moudrý princ vybral pracovitou a skromnou nevěstu. Popelka vyvolení prince neodmítla, ráda přijala nové postavení, kterého se jí dostalo, radovala se z lásky královského ženicha.
(Pohádky patří k mudroslovné literatuře; určené především pro dospělé.)

Na Ukrajinu vtrhla válka, ale Ježíš svou volbu nevěsty neodvolal.
I my můžeme patřit do množiny jeho nevěsty. Chceme s ním pracovat na záchraně šalomu a na stavbě božího království.

	2019
19. neděle v mezidobí       Mdr 18:6-9       Žid 11:1-2. 8-19       L 12:32-48       11. srpna 2019

Jedna holčička přispěla do bohaté pokladnice českých nadávek, spílala druhé holčičce: „Ty dlouhánice bachratá; a nemáš žádnýho tatínka!“
(V tomto oboru Bůh nikdy nepracoval.)

Text prvního čtení z lekcionáře je pro mne nesrozumitelný. Co s tím? 

Ježíšovi učedníci zakoušeli příslib Hospodina: „Budu o tebe tak štědře pečovat, že nebudeš mít potřebu hromadit majetek jakéhokoliv druhu.“ Rozuměli desáté micvě Desatera: „(Proto) nedychtíš po něčem, co je cizí.“

Máme v paměti Ježíšovo vyučování z minulé neděle.
Ve verších 22-34, Ježíš říká: „Hledejte nejprve boží království (a ostatní vám bude přidáno).“ 

Slovům o malém stádě rozume z podobenství o kvasu a soli. (Obojího k novému účinku stačí troška.)

Věta: „Kde je tvůj poklad, tam bude i vaše srdce,“ je mistrná, používáme ji jako vodítko k dennímu porovnávání svého svědomí.

Výzva: „Mějte bedra přepásaná,“ (jako naše, „vyhrňte si rukávy,“) jsou výzvou k práci. Všimněme si, že i ženich se později k obsluze u stolu „přepáše“.

Podobenství o ženichovi a nevěstě (je jedním z mých nejoblíbenějších textů evangelií) Ježíš říká pokročilým učedníkům.
(Začátečníci smysl podobenství snadno přehlédnou. Pokud nám někdo neukáže jak pracovat s Biblí, stále ji – nejen napoprvé – čteme jako román, stránku za stránkou.)
Ti, kteří předešlým Ježíšovým podobenstvím o božím království porozuměli, jsou tomuto závratnému podobenství otevřeni. 

Vícekráte jsme o dnešním podobenství mluvili. 
Ježíš zde říká něco nového, neslýchaného a pro naše uši nehorázného: „Vy, kteří jste pracovali a obstáli ve službě božímu království, jste mou nevěstou, které rád „umývám nohy“, s potěšením ji obsluhuji jako svou nedražší (nejen u svého stolu) a prokazuji jí svou lásku až do krajnosti (jsem hotov pro ni prolít svou krev).
Ženy tomu možná rozumějí víc, než my, chlapi – nám se zamlouvá pro Boha obraz krále – králi, velmožům a prelátům se slouží! Rádi si necháváme sloužit. V našich kulturách povětšině ženy obsluhují muže a hosty.

To, že Bůh slouží nám(!), je těžko uvěřitelné. A neslýchané. V žádném náboženství se to nevyskytuje. A těm, kteří nechtějí sloužit druhým, ale touží být obsluhováni, je to protivné a nepřijatelné.
(Proto nemálo kněží a biskupů nesnáší Františka.
Kdosi „nekostelový“ řekl: „Co ti katolíci proti tomu Františkovi mají?“)

Toužíme po něčem, co je pro nás lákavé, žádoucí.
V poznámce pod čarou jsem řekl, že je důležité vědět, co Boží království obnáší a ochutnávat je. Ochutnávky známe. 

Léta se snažím lidem objevovat krásu Beránkovy svatební hostiny. (Při každé Večeři Páně slyšíme: „Blahoslavení, kdo jsou pozváni k večeři Beránkově.“ Ale jako by to lidé a ani řada kněží neslyšeli.
Sloužím občas i jinde než v Letohradě. Vy v kostelích (uspořádaných jako autobus) nevidíte, jak se lidé při bohoslužbě tváří. Jako na funusu. Je mi líto Ježíše. Při koncertu, na divadle, všude jinde, se lidé usmívají, ale proč na slavnosti, kterou nám Ježíš chystá, bývá vážná, až pochmurná nálada?
Co byste řekli většímu děcku, kdyby se u nedělního oběda tvářilo jako puchejř?
Je (někdy) u stolu s rodinou z povinnosti a ve vzdoru. Ale já naříkám nad postoji dospělých lidí, ne pubertální mládeže.

Jedna nevěsta byla 14 dní po své svatbě na svatbě své kamarádky. Řekla mi: „Prožila jsem si to ještě víc.“
Kdo objeví úchvatnou krásu Ježíšova přátelství a jeho Hostiny, nezevšední mu.
Jaká byla vaše svatba? 
V divadle, na koncertě, při slavnosti se snažíme, aby mezi herci a posluchači přeskočila jiskra porozumění.
Co to Ježíšovi děláme – nebo o co ho šidíme, když ignorujeme, že jsme zváni na jeho a naši svatební hostinu? Nevěstě bychom řekli: „Když se ti ženich nelíbí, neber si ho. Nechoď tam, kde není tvůj poklad, jdi tam, kam tě tvé srdce táhne a nekaz druhým Ježíšovu slavnost svým otráveným obličejem.
(Kazit úsilí hostitele a druhým slavnost, je „na zpověď“.)

V tomto týdnu přátelé naříkali nad bohoslužbami dvou klerikálů, šikanovali lidi: „Mše svatá bude latinsky, budete přijímat v kleče jen pod jednou způsobou, jen do úst.“
Nenechte se jimi mást. 

Dřívějším klerikálům – farizeům a zákonickým saduceům Ježíš řekl: „Boží slovo rušíte svou tradicí, kterou (zvráceně) pěstujete!“ (Mk 7:13).
Před měsícem jsme si v prvním čtení (Dt 30:10-14) připomínali, že slovo boží není někde daleko od nás – máme je v paměti, umíme je nazpaměť – jen je nutné je přijmout do svého života (srov. také Ř 10:8).

Vraťme se k vlastnímu podobenství. Už teď můžeme zakoušet ochutnávku nebe. Kdo objevil boží štědrost ve všem co je okolo něj, má otevřenou cestu k vnímání osobního Ježíšova přátelství. Vše, k čemu nás Ježíš zve a nabádá, sám koná jako první – nezištně nám slouží.

„Říkáš to podobenství jen nám? Budeš obsluhovat jen nás nebo snad všechny?“ – ptali se apoštolové. (I apoštolové – zvláště pak někteří – pošilhávali po kariéře.)
„Boží království si nezasloužíte. Je darem. Velkorysým. Koho do božího a nebeského království pozvu je má věc. O druhé se nestarejte. Sloužím vám, tak i vy služte. Kdo mnoho dostal, od toho se víc očekává – to je spravedlivé. Kdo se bude opíjet mocí a slávou, bude bit.“

Boží království si nelze koupit, vyprosit nebo zasloužit. Jsou do něho velkoryse pozváni ti, kteří jsou s Ježíšem ochotni pro jeho uspořádání sloužit.
Jak vypadá Ježíšova služba, nejen víme, můžeme ji zakoušet.

Blahoslavení, kteří jsou znovu a znovu zváni k hostině Beránkově – ne jako diváci, ne jako hosté na svatbě, ale jako Beránkova nevěsta.

Život, jeho krása a bohatství jsou darem od Hospodina. Ale že bychom mohli být nevěstou Boha, to nikdy nikoho ani nenapadlo.
Naše postavení nevěsty je něčím neslýchaným v dějinách lidstva i náboženství.
Co víc si můžeme přát?

	2016
19. neděle v mezidobí       Mdr 18:6-9       Žid 11:1-2. 8-19       Lk 12:32-48       7. srpna 2016

Odjíždím na dovolenou. Nabízím opakování k části z textu evangelia a ještě něco k Modlitbě Páně.

K prvnímu čtení jen něco malinko podotknu.
Izraelité pochopitelně jásali nad vysvobozením z egyptského otroctví a nad zničením vojska otrokářů. Tím více oceňuji ale úroveň židovského promýšlení biblických událostí.
Talmud říká: „Když se andělé přidali k vítězné písni Mojžíše, Hospodin je napomenul: `Jak se můžete radovat, když se moje egyptské děti utopily?´“
Některý žid řekl: „Mír na světě nastane, až židovské matky budou plakat nad osudem arabských matek a až arabské matky budou plakat nad údělem židovských matek. A až budou židovské plakat nad osudem německých matek, které přišly o své syny a až německé matky budou plakat nad tím, co potkalo židovské matky.

K druhému čtení.
To čemu říkáme „víra“ (proč v náboženském životě neumíme pečlivě myslet a mluvit?) je důvěřujícím vztahem, spolehnutím se na toho, jehož důvěryhodnost jsme si důkladně ověřili.
Abrahám není opatrník, pustil vrabce z hrsti pro holuba na střeše. Naše důvěra Bohu se může a má čím dál víc blížit jistotě (bez fanatického odmítání nových a nových pochybností).
Víc k tomu nestihnu.

K evangeliu pouze připomenu, co jsme si říkali k Ježíšovu vyprávěni o svatbě.
Porozumí mu pokročilí učedníci. 

Vrátím se k Modlitbě Páně. Minulou neděli jsme promýšleli Ježíšova slova: „Otče náš, nevydej nás v pokušení“.
Děkovali jsme za Ježíšovo vyučování (nejen modlitby) a pomoc. Slova: „nevydej nás v pokušení“ nás vedou k hledání příčin našich chyb. Máme být na střehu, když nám někdo nevoní. Může to být nebezpečný člověk, ale někdy je nevinný. Mluvili jsme o ošidnosti našich pocitů a nebezpečí pomluv.
Vytratil se mi z Poznámek k minulé neděli židovský vtip:
Kohn potkal Roubíčka: „Vědí, jak u nás byli s manželkou na návštěvě – a my jsme pak postrádali náhrdelník mé manželky, rodinný šperk …“
„Ale, Kohn, snad si stále nemyslej, že my bychom vám mohli něco ukrást? Navíc – přece po čase náhrdelník doma našli!“ „To, je pravda“, říká Kohn, „šperk se našel, ale ten pocit zůstal.“

„Na každém šprochu, pravdy trochu“, říkali staří podezřívavci. Ježíš nás učí (dříve než psychologie) jak pracovat s pocity, sympatiemi a nesympatiemi a jak se stavět proti pomluvám. Ukazuje, jak máme budovat a čistit vzájemné vztahy. Naše tělesná hygiena pokročila, má pokročit také naše hygiena duševní a duchovní (hygiena vztahů a myšlení).
Jak objevíme malý kaz na svém charakteru, hned jej můžeme léčit. Už malá bolest nás má dohnat k uzdravování.
Velice si ceníme Ježíšovy nabídky: „Chci být s vámi jedno tělo a jedna duše.“ 

Prosba: „(Otče náš) zbav nás od zlého“, navazuje na prosbu „nevydej nás v pokušení“.
Už od Mojžíše se učíme rozpoznávat dobro a zlo, Ježíš nás vede k ještě jemnějšímu a jemnějšímu jednání. 

Zlo nám vadí. Prosíme-li Boha o pomoc, opět si máme v prostoru té modlitby uvědomit, co pro nás bude dělat Bůh a jak se proti zlu máme bránit my. (Můžeme přijít na to, proč Bůh ďábla nezastřelí.)

Před pár dny František mlčky procházel Osvětimí …
Byl jsem tam na pouti asi desetkrát. Vím, že neselhal Bůh, ale my lidé, ale přesto mě – nejen v koncentračním táboře – znovu a znovu napadá: „Bože, proč jsi těm lidem nepomohl?“
Některým lidem tato otázka přerůstá v podezření, že jsme Bohu lhostejní.
Léta a léta se tou otázkou trápím…
Laciné odpovědi, natož zbožné fráze, nesnáším ...
Bohu advokáta dělat nemusím. Chci k němu být spravedlivý. Co si asi myslí?
Typoval bych, že možná říká: „Co po mně chcete, co jsem pro vás mohl udělat a neudělal?
Jste vzdělaní, umíte číst a psát. Mou přízeň můžete znát a zakoušet. Desatero znáte, každý máte doma Bibli. Proč podle toho nejednáte?
Smysl dopravních předpisů uznáváte, je ve vašich silách se držet mých pravidel k dobrému životu a soužití.“

Bylo by nedospělé dělat z Boha policajta. Sebe se ptám: „Co proti zlu ve vlastním životě podnikám?
Co dělám proti zlu v církvi a ve světě?“
Slova modlitby: „Otče náš, zbav nás od zlého“, mě velice zaměstnávají. Ježíš mě zve do prostoru hledání a promýšlení ...

President Zeman populisticky a hloupě doporučuje ozbrojení společnosti.
Ježíš nás napospas zlu nenechává, ale koho zajímají jeho názory a jeho pomoc?

	2013
19. neděle v mezidobí       Mdr 18:6-9       Žid 11:1-2. 8-19       Lk 12:32-48       11. srpna 2013

První i druhé čtení mi připadá (omlouvám se překladatelům) těžkopádné. Pochopím-li je jako „vyznání víry“, je mi to srozumitelnější. 
„Vyznání víry“ je svědectvím. Modlitba Šema (Dt 6:4-9) nás tomu vyučuje. 

Vyznávání vztahu druhým je naší povinností. Máme nahlas vyznávat před našimi dětmi, vnuky a jeden před druhým, několik stěžejních důvodů proč důvěřujeme Bohu.
Naše důvěra v Boha stojí na silných zkušenostech, které jsme v minulosti s Bohem prožili a zakusili (zkušenosti našich předků jsme si ověřili a přijali je za své).

Pěkné manželství nemůžeme dětem předat ani vyprosit. Můžeme jim jen svým životem svědčit, že budování manželství má smysl, že je uskutečnitelné a není jen jejich nemožným přáním. Podobně svědčíme druhým, že Boží přátelství je naším největším životadárným bohatstvím.

Kdo neví, že biblické texty jsou vyučovacími lekcemi s určitým tématem, může být lehce zmaten. Například neporozumí, že povolání Abrama (Gn 12. kap.) není lekcí, popisující jak dojít k důvěře v Boha.
(Slepá víra je nebezpečná. Rodiče trnou, chce-li se dítě ženit nebo vdávat a nápadníka pořádně nezná.)
 1.	Bůh se snaží naši důvěru získat jako první, uchází se o nás. 

Abrahámova důvěra je odpovědí na boží nabídku a pomoc. Každý milující se těší z opětovaného přátelství milovaného. Vzájemné přátelství nese veliké ovoce. Abrahám se spolehl na Hospodina i ve velice krušných situacích. Byl věrný dobrým zkušenostem s Bohem – Přítelem. (S Dlouhým, Širokým a Bystrozrakým dojdeme dál, vykonáme víc a pomůžeme druhým víc než na co bychom stačili sami.)

Úryvek evangelia začíná malým stádem. Ježíš v řeči používá tehdejší všeobecnou zkušenost s ovcemi a kozami. (I u nás ještě před 60 lety na vesnici mělo mnoho lidí alespoň kozu – aby mohli mít denně čerstvé mléko. (Nám může pomoci naše péče o domácí zvířata.).
Velikost stáda není tak důležitá, pro stádo je nejdůležitější hospodářova péče. Skutečných Ježíšových učedníků nebývá mnoho – ale mají skvělé vyhlídky, Bůh se rozhodl nám dát své království!
Pro židy je to veliký pojem. 

Následující „neukončené“ podobenství je vrcholem všech podobenství o božím království. (Proč o tom víc nemluvíme?)
Porozumí mu jen pokročilejší a pracovití učedníci.
Odkazuji na „Poznámky“ před 3 roky…

Vždy nás povzbuzoval krásný biblický obraz vztahu Hospodina k nám: ženich a nevěsta, manžel a manželka. Měli jsme jej za básnické vyjádření.
Ježíš nám znovu a skutečně nabídl svou „ruku“ – do posledního písmene.
Když se mu podařilo přesvědčit nás o své upřímnosti, o přátelství „na život a na smrt“, nabídl nám manželství navždy – až na věčnost.
Nikdy by nás nic podobného, ani v nejbujnější fantazii, nenapadlo. Nikdo z nás by si nepomyslel a netroufl tak vysoko a tak blízko k Bohu.

Večeře Páně pro nás není „pohřbem“, ale svatební hostinou Beránka a jeho nevěsty.
Ježíšova slova při Poslední večeři jsou svatebním slibem Ženicha.
Dává nám své Tělo, abychom s ním mohli být „jedním tělem“ – manžely.
Své nevěstě nabízí pít ze svého poháru (ženich a nevěsta na svatbě pijí z jednoho poháru) víno jedinečné značky (krev je obrazem Ducha), abychom byli i jednoho Ducha.

Každý nový křest je pro nás pokřtěné vždy slavením toho, že patříme do Božího lidu.
Při každé svatbě všichni, kdo žijí v manželství, mají slavit i své manželství.

Při každé Večeři Páně slavíme manželství Boha s námi.
Ježíš nám pokaždé znovu opakuje svůj svatební slib, vyznává se nám ze svého přátelství, abychom my – nedokonalá a chybující nevěsta – nepochybovali o jeho manželské věrnosti. Vyživuje nás svou obětavou láskou.
Pokaždé při Večeři Páně slavíme krásu tohoto manželství. Pokaždé odcházíme s radostí: „To byla krásná svatba“. Máme jedinečného Ženicha.

Jedna včela „nic“ neváží a mnoho neznamená.
(Svého psa jsem vážil tak, že jsem jej vzal do náruče a vstoupil na váhu. Pak jsem se zvážil sám.
Kdybych se vážil s jednou včelou, moje váha by nic nezaznamenala. Roj včel váží třeba 8 kg. A včelstvo nasbírá mnoho medu.)
Lidský „roj“ (ne jen jeden člověk) ale může být důstojnějším partnerem božím (díky Boží velkorysosti). S Bohem a s bratřími můžeme být velikým požehnáním pro sebe a pro druhé.

Milujícího těší, když na jeho lásku odpoví milovaný svým přátelstvím!

Bůh nás učí pracovat i slavit.
Slavíme-li s Bohem jeho a naše přátelství, naše manželství – učiní to s námi své.
Tyto slavnosti udržují naše pouta, posilují naši odvahu k obětavosti a k práci pro boží dílo – pro budování božího království.
Tak může být porušený svět uzdravován.

	2010
19. neděle v mezidobí       Mdr 18:6-9       Žid 11:1-2. 8-19       Lk 12:32-48       8. srpna 2010

Protože jde o lekci, která završuje řadu předešlých lekcí, jsou poznámky rozsáhlé – pro připomenutí dřívějšího Ježíšova vyučování.

Úryvek z evangelia je velice obsažný, ale může nám třeba dopomoci k velikému objevu. (I dovolenou můžeme obohatit krásou Božího slova).
Úryvek je určen pokročilým, kteří mají už zpracované jednotlivé vyučovací lekce a mají dostatečné znalosti. To není vyučovací hodina pro 3. třídu, ale pro 8. třídu (Osmáci toho hodně znají, mnoho nás starších jsme už ledacos zapomněli – i v „náboženství“.) Nebo by se dalo říci, poslední přednáška po dvou semestrech (na strojní fakultě jsme měli dva semestry chemie).

K pochopení je třeba vědět, co obnáší boží království…
jakým osidlem může být bohatství (jakékoliv) …
jak vypadala svatba v Izraeli,
rozumět podobenství o družičkách,
co vše se krade a kdo všechno patří mezi zloděje,
jak se hospodaří s hřivnami a jak má pracovat zaměstnanec (služebník) božího království. Neobejdeme se bez porozumění největšímu obrazu o vztahu Boha k lidem – snoubenectví a manželství Boha s lidmi.
A poznání, že Ježíš přišel jako ženich.
Bez těchto vědomostí nemá valný význam dnešnímu čtení naslouchat, bez nich nelze porozumět.
Kdo vytrvá, možná jej čeká překvapení.

Můžeme si položit kontrolní otázku?
Na co myslíš, co promýšlíš, k čemu se odhodláváš a o co prosíš, když říkáš: „Přijď tvé království“ v Modlitbě Páně? Nebo to říkáš mechanicky jako pohanský „modlitební mlýnek“?
„Bůh se rozhodl dát nám království!“ – Tady bychom měli zpozornět.
V pohádkách král – chce-li jít do důchodu, předat žezlo – vyhlásí konkurz na ženichy pro své dcery nebo se princ vydá hledat nevěstu. (Pohádky nabízejí velikou životní moudrost. Vyprávěli si je především dospělí!)
Kdo ví, co „obnáší“ biblické boží království, ví, že nejde o iluzi, utopii. Ježíš nebyl snílek ani fantasta.

„Obraťte se, neboť se přiblížilo království nebeské.“ (Mt 3:2) 

Výzvě: „Prodejte a rozdejte bohatství (které nepotřebujete)“, snad rozumíme. 

K dobrým vztahům v manželství, s druhými lidmi, s Bohem, je třeba porozumění a spolupráce. Vše chce své, v podobenstvích nás Ježíš učí (o rozsévači, o hřivnách, družičkách na svatbě …), jak nepromarnit příležitost.

V našem úryvku používá Ježíš nejprve obrazu služebníků, kteří připravují svatbu a ženicha s nevěstou mají přivítat světelným průvodem. Ale pak slyšíme něco podivného, ženich začne obsluhovat služebníky. Co to znamená? Ženich a nevěsta na své svatbě přece nevaří, neprostírají, neobsluhují, nemyjí nádobí … A kde je v Ježíšově vyprávění nevěsta? Není to nějak pomotané?

Víme, jak tenkráte vypadala svatba. V domě ženicha se připravovalo, zdobilo, peklo …
V první den svatby se ženich se svou družinou vydal do rodného domu nevěsty. Rodiče se loučili s dcerou, dávali ji požehnání, patřilo k tomu děkování, pohoštění, zpěv, tanec, dary pro rodiče, rod a nevěstu – byla to krásná slavnost. Někdy se protáhla do noci, někdy až do rána.
Pak vedl ženich nevěstu i s její družinou do svého domu, na svatbu trvající často více dní. Ženich se snažil ukázat rodině nevěsty, že si své nastávající váží, dokáže se o ni postarat, že jeho paní bude v novém domě vítaná a ctěná.
V domě ženichově pokračovaly přípravy. Někdo hlídal, až se průvod ženicha a nevěstou bude blížit (mobily nebyly).
„Rodiče naší nové paní mají svou dceru velice rádi, navíc jsou štědří a pohostinní, kdož ví, kdy průvod přijde …“
„Už jdou! – honem, světelný průvod, chlapi: sako, uzel vázanky utáhnout, ženský: obout lodičky, poslední pohled do zrcadla, šup, šup, seřadit …“ a už všichni spěchají naproti – aby nevěsta viděla, že je očekávána a ženich měl radost – tolik mu na všem záleží. (Tak to na svatbách chodilo.)
Domácí už vidí ženicha a jeho kamarády, průvod je dlouhý, honem špalír pro přicházející. Ozdobená vrata a dům, otevřené dveře, nádherně připravená tabule …
Kdo má kde sedět (vizitky neměli)? Ale v Ježíšově líčení se stane něco zvláštního – ženich usazuje lidi ke stolu, děkuje všem, kteří připravovali svatbu a pracují pro jeho dům a hospodářství. Usazuje je ke svatební tabuli – a sám je začne obsluhovat!!
„Co to je za podivný pořádek? Přece především ženich a nevěsta mají být na své svatbě obsluhováni. Ženich obsluhuje nanejvýš svou nevěstu, svou paní. Jo, a kde je nevěsta?“ (Svatba je veliká).
„Ženichu, kde máš svou nevěstu, nás přece nebudeš obsluhovat, věnuj se nevěstě!
Kde je nevěsta?“
Ženich se usmívá: „Máte pravdu. Samozřejmě, ženich obsluhuje svou nevěstu! …“
Co to, znamená?! To je něco neslýchaného.

Moudrý a odpovědný ženich si budoucí manželku pečlivě vybírá. Aby si spolu rozuměli, měli stejně srovnané hodnoty, měli stejný cíl, uměli spolupracovat… 

Jak to je s námi, co důležitého nám podobenství připomíná?
Lidský život je příležitostí k slušnému životu pozemskému a k hospodaření se světem, který nám Bůh svěřil.
Ježíš přišel na pomoc porušenému světu.
Možná víte o nějakém páru, který se rozešel a po letech měli znovu svatbu. Izrael Hospodinu zahýbal, rozešel se s ním.
Ježíš přichází jako ženich, namlouvá si nás, získal si naše srdce, zamilovali jsme si jej a chceme se mu podobat. Přijali jsme jeho nabídku učednictví.
Nejprve se u něj začínáme učit, pak se dáváme do jeho služeb.
Zakoušíme jeho pomoc, jeho přátelství a nechceme jej v jeho práci nechat samotného.
Ježíš vítá každého ochotného a použitelného.
Ty, kteří mu rozumějí, povyšuje na přátele. 
To není vše, prohlašuje je za příbuzné. 
A nakonec dokonce za svou nevěstu!
Ježíš navazuje na starozákonní obraz ženicha a nevěsty (mnohokráte v Bibli používaný) a přichází coby ženich. 
Od křtu je nám nabízena kariéry královny. 

Veškerou snahou Boha je přivést všechny lidi do království nebeského.
Budou všichni nevěstou Boha, nebo jen někteří?
Nakonec nás čeká veliké překvapení, kdo bude vybrán, kdo bude smět patřit k nevěstě. Ten, který spolupracuje s ženichem, který se osvědčil.
„Milovaní, nyní jsme děti Boží; a ještě nevyšlo najevo, co budeme! Víme však, až se zjeví, že mu budeme podobni …“ (1 J 3:2) (Pracovitá a skromná Popelka byla také překvapena, že si jí princ vybral.)

Nevěstou, královnou ovšem nebude žádný jednotlivec, ale společenství lidí. 
Tomu není těžké porozumět, víme, že obrazem božím nemohu být sám, ale jen společně s druhými (Bůh ke svému obrazu stvořil: muže a ženu). I v Bohu je společenství (mluvíme o Trojici). Obraz boží mohou tedy zrcadlit nejméně dva a více (manželé, rodina, farnost, komunita, církev). 
V manželství se učíme, co znamená být s druhým jedním tělem a jednou duší, jednou bytostí.

O delší nepřítomnosti ženicha v jeho domě je také v evangeliích vícekrát řeč. 

Nepřehlédněme důležitá slova o otevření dveří ženichovi.
Co tím Ježíš chce říct? Potřebujeme se připravit na setkání s Ježíšem.
Židé Ježíšovy doby byli v pravé církvi, setkali se s Mesiášem a neotevřeli mu. Nepřijali Mesiáše ne proto, že by jim Bůh poskytl málo „milostí“, ale protože nestáli o poznání Boha. 
Byli přesvědčení, že znají Boha víc než nějaký nazaretský tesař.
I tak dobří chlapi, jako apoštolové, občas narazili. Vůbec nepochopili velice zásadní věc – proč se nechal popravit. Nejen nepochopili, odmítali o tom přemýšlet, i když se jim to Ježíš snažil několikráte vysvětlit. 

I my můžeme Ježíšovi zabouchnout dveře před nosem.
Jak?
Začíná to tím, že mu neotvíráme při možnosti se s ním setkat. Mnoho lidí se s ním setkalo fyzicky, ale Ježíš jim zůstal lhostejný, neměli zájem. Mnozí se dokonce stavěli proti němu.
Někdo přijde z povinnosti do kostela, ale tam se nudí, zevluje, slovo Boží jej netáhne, proto jej nezpracovává. Nesetkal se s Ježíšem. Může zbožně polknout Tělo Páně a spínat ruce, ale jestli neví k čemu a jak slouží Nebeský pokrm, nesetkal se s Ježíšem. Svátosti nepůsobí jako léky, samy sebou. Umožňují setkání a obdarování.
Mohu odříkat všechny hlásky a souhlásky z „Otčenáše“ a vůbec se nemusím setkat s Bohem a dobrodiním Modlitby Páně.
Do kostela nechodíme proto, že Bůh potřebuje, aby mu někdo poklepával na rameno, jak je dobrý. Lékař slouží nemocným, učitel se trápí s některými žáky, Bůh slouží nám, ne my jemu.
Ježíš nám svým vyučováním a vedením umožňuje připravit se na konečné setkání s ním tváří v tvář.

Evangelia nám poctivě ukazují, jak náročné je přijmout názor od Boha za vlastní (ne z poslušnosti). Mnoho zbožných lidí si je tak jistých tím, co se na začátku naučili opakovat po druhých, že nejsou schopni přijmout něco, co by nabouralo jejich zkamenělé názory. Jiný názor než svůj, nepřipustí.
Každému z nás hrozí, že s Bohem jednou narazíme – proto nás Ježíš vzdělává a vede k pružnosti.
Zatím se často bráníme Ježíšovým slovům, když se nám nelíbí, „zacpáváme si uši“ nebo otočíme stránku Bible nebo si raději čteme ve zbožných knížkách než v evangeliu.
Kdo ví, jak bude vypadat naše setkání s Ježíšem tváří v tvář.

Často nehledáme porozumění Božímu slovu, šermujeme náboženskými frázemi.
Dnes by Ježíš přišel třeba jako montér z místní firmy.
I svědek Jehovův nám může někdy říci pravdu.
Lidi nepřijdou: „Pane faráři, nemáte pravdu, tady Bible říká něco jiného“. Nehledají, co Ježíšova slova znamenají, ale pomlouvají po straně.
Zacpávám-li si uši, slyším-li, že i apoštolové několikrát havarovali, pak je dost veliká pravděpodobnost, že i já budu Bohu odporovat.

Ježíšova slova Petrovi: „Jdi mi z očí, satane“, nejsou vyzváním k tanci.
Učedníci neopustili Ježíše, jen jednu chvíli utekli, když je pak po vzkříšení vyhledal, otevřeli mu své srdce. Mnoho lidí ale Ježíš osobně nevyhledal (nejen představené tehdejší církve), bylo by to zbytečné.

Vraťme se opět k našemu úryvku.
Napadlo by vás, že i království Boží je možno člověku ukrást? Mě ne.
Mohu se o něj připravit sám, existují i jeho zloději a lupiči.
Ježíšova zmínka o zlodějích v dnešním úryvku opět předpokládá znalost jednotlivých vyučovacích lekcí na toto téma (podobenství o rozsévači, o jílku mámivém, o hřivnách …).
znalost Ježíšova varování o slepotě ,
znalost o vydání se napospas zlým duchům  atd.

O každý dar a každou hodnotu je třeba pečovat, nejen o zdraví, byt, auto … ale i o manželství, o výchovu dětí, o vztah s Bohem! Věci materiální hlídáme. Proč si nehlídáme nejcennější hodnoty? 
Na chybách a na postižení druhých se máme poučit, aby se nám nestalo něco podobného. (Osudy Izraele – až dodneška – nám mají být v mnohém poučením, mnohokráte se nacházíme v podobných situacích.) 
Nebýt Hospodina, dávno by nebylo Židů. (1. a 2. čtení to připomíná.) 
K jejich záchraně bylo třeba Hospodinovy nabídky, odvahy a námahy Mojžíšovy i odvahy izraelských otroků a touhy po svobodě.

K získání a udržení jakékoliv hodnoty je zapotřebí naděje, odvahy, vytrvalosti, práce a spolupráce. Platí to o svobodě a jejím udržení, o vybudování pěkné rodiny, uzdravení nebo vzdělání. 

Totéž platí i o „víře“ – víra je vztahem a přitakáním v životě. (Ke vztahu patří poznávání, a poznávání se neobejde bez rozhovoru – nejsme vševědoucí.) Všechna dnešní čtení se k tomu vyjadřují.

Kdo je dobrým služebníkem a kdo je věrným a rozvážným správcem je jasné každému učedníkovi z jiných lekcí Ježíšova vyučování – k tomu Ježíš nemusí nic dovysvětlovat.
Tomu, kdo dobře hospodaří, bude svěřeno mnohem a mnohem víc.

Ježíšova slova o dobrém nebo špatném správcovství jsou řečena především duchovenstvu (pak i každému, kdo má někoho na starosti). 

Je možné, že nás jednou bude sám Ježíš obsluhovat!
Proč až jednou?
Už teď nám Ježíš „vaří“, už teď nás obsluhuje, už teď se nám dává.

Nabízí nám snad někdo něco takového? (Na hradech panovníků v Praze, Londýně ani v Římě, ani v jiných náboženstvích se nám něco podobného nestane).

Od křtu se stáváme snoubenkou, svým životem (s ostatními pokřtěnými) se snažíme, abychom mohli být pro Boha použitelnou manželkou. Víme, čeho je k tomu třeba. Při jakýchkoliv zkouškách víme, co se od nás bude vyžadovat. My víme, k čemu jsme pozváni. Máme být jedno tělo a jedna duše se svým manželem. Království boží začalo. Chceme obstát při konečném setkání s Ježíšem. Připravujeme jeho druhý příchod. Rádi bychom, aby nás posadil ke stolu. Abychom mohli padnout do jeho náruče.
Bůh není králem, který má poddané, v nebi bude král a královna.

	2007
19. neděle v mezidobí       Mdr 18:6-9       Žid 11:1-2. 8-19       Lk 12:32-48       12. srpna 2007

Přečetli jsme si úryvky z Písma.
Budu se věnovat jen evangeliu. Kdo tomu rozumí? Kdo nerozumí?
Nemusíme tomu hned rozumět. Já jsem tomu léta nerozuměl. Pokud něčemu trochu rozumím, je za tím dost práce. Nejsem o nic chytřejší než vy.
Ani Ježíšovi posluchači tomu hned nerozuměli. Podobenství nemůže nikdo bez výkladu rozumět. 
Učit se o Bohu je největším poznáváním. („Boha nikdo nikdy neviděl“)
Mým úkolem je průvodcovství Božím slovem.
Úkolem posluchačů je zájem a píle.
Ježíš o svém úkolu ví a je připraven.

„Vašemu Otci se zalíbilo dát vám království“.
Boží království nemůže nikdo sám získat. Ocenili bychom, kdyby nám někdo bohatý řekl: „Vybral jsem si tě, odkáži ti dům, firmu, auto, adoptuji tě, budeš mým dědicem.“
Jde ovšem o to, jestli my o Boží království máme zájem.
To není samozřejmá otázka. O zpustlý zámek nebo klášter, do kterého je třeba strčit desítky miliónů, bychom zájem neměli.
Někdo cizí by se nás mohl zeptat: „V čem je výhodné mít boží království? Co to přináší?“
„Proč máte děti? K čemu to je?“ Takové otázky nejsou hloupé.

„Kde je váš poklad, tam bude i vaše srdce“. Každý si můžeme promyslet, zda-li je pro nás vztah k Bohu pokladem.
Je rozdíl jít do kostela, abych splnil náboženskou povinnost, nebo jestli mě přitahuje Ježíšovo přátelství, jeho moudrost a jeho způsob jednání.
Rybář nechodí na ryby z povinnosti, táhne jej to k vodě. Mnoho pracovitých žen si nenechá ujít televizní seriál … Mě nemusí nikdo přemlouvat, abych šel na houby nebo četl knížky.
Někoho zajímají avantýry celebrit a někoho Ježíšovo vyučování.
Je rozdíl, jestli žáci nebo studenti ve škole řeknou: „To zas bude hodina“, nebo jestli se na vyučování těší. Měli jsme profesory, na jejichž přednášky chodili studenti i z jiných ročníků.
Hltali jsme každé slovo přednášejícího a psali si poznámky.
Dobrý učitel má studentům ukázat obzor určitého předmětu, má jim poodkrýt určitou krásu. Pak se studenti, kteří mají zájem, mohou nadchnout pro další poznávání.
Ve škole bývala předepsaná povinná literatura. K ničemu to nevede. Když pan profesor Hermach v Litoměřicích začal vyprávět o knize, kterou právě četl nebo z ní kousek přečetl, řada bohoslovců běžela a hned tu knihu sháněla.
Se studenty, kterým literatura nic neříká, se nic nenadělá. Ale ať nesvádějí vinu na učitele a věnují se něčemu jinému.

Občas někdo řekne: „Nerozumím vašemu kázání“.
To mě samozřejmě mrzí a nejdříve hledám chybu u sebe.
Na tom člověku ale je, aby se ptal sám sebe jestli jej Boží slovo zajímá a co pro jeho porozumění dělá.
Řada lidí si přeje kázání typu: „Slepičí polévka pro duši“. (Inteligentní, vtipné a povzbuzující pohlazení pro duši.) Také mám ty příběhy rád, ale jestli mě navíc zajímá, jak se stanu Božím synem, jak lépe uspořádat společnost, aby bylo ve světě lépe, nepomůže mi k tomu jen „Slepičí polévka pro duši“. Je jen moudrostí lidskou.

Podobenství „o služebních čekajících na svého pána“ líčí neobvykle dobrého pána, který se vrátí ze svatby ve výborné náladě a zaměstnancům – personálu svého domu – vystrojí hostinu: „Teď si uděláme hostinu tady, sedněte si, já vás obsloužím“.
Je to jedno z mála podobenství, které není úplně vzato z běžného života. Takového pána jen tak nenajdeme.
Reportér se ptal jednoho předního muzikanta na jeho profesora, zda byl moc přísný. Muzikant vyprávěl: „Pan profesor byl skvělý pedagog a po hodině mě vždy pozval do restaurace a tam mně u vína dál odkrýval taje muziky.“

Co tím podobenstvím Ježíš chce říct?
Upozorňuje nás, jak reagovat na podněty, kterými nás chce životem vést.
Do kostela se chodíme učit, jak Ježíši porozumět – abychom mu jednou s radostí otevřeli jako svému dlouholetému příteli.

Jako každý učitel, tak i Ježíš je rád, jestli jeho učedníci reagují na to, co jim radí a kam je vede. Není mu jedno, jestli se nám nedaří. Přichází nám na pomoc. Je na nás, jestli o jeho radu a pomoc stojíme nebo jestli si vystačíme sami. Jemu můžeme otevřít své nitro. Velice rád nám pomůže.
Učí nás rozumět životu. Jako se učíme například ve fyzice o odstředivé síle, abychom jeli v zatáčce přiměřenou rychlostí, aby nás rychlost „nevynesla“, tak nás Ježíš učí správně reagovat v určitých situacích.

Někdo zhřeší a hledá příčinu a poučení.
Někdo se vymlouvá, svádí chybu na jiného nebo na okolnosti.
Jiný řekne, já už to neudělám, já si dám pozor.

Jestli někdo opakovaně selhává a nemůže s tím pohnout, měl by se zamýšlet právě nad otázkou své citlivosti vůči podnětům.
Ježíš klepe – připomíná nám něco důležitého, jenže my jsme někdy natolik zaujatí svým hříchem a rozhodnutím: „Já se polepším“, že vůbec nehledáme a nepřemýšlíme, že příčina našeho chybného jednání může být ve vadné víře, ve vadném postoji vůči sobě samému, ve vadném postoji vůči Bohu.

Odmalička jsme zvyklí prohlašovat: „Já věřím, já miluji, …“
Ale tato prohlášení mohou být povrchní.
Citlivý člověk na podněty od Boha hledá příčinu chyby a objeví, že jeho vztah k Bohu je slabý a potřebuje posílit.
Kdybychom si dovedli říci: „Já vlastně mnoho Bohu nevěřím. Nejednám s ním ani tak jako se svým sousedem. Vůči tomu se přece neproviňuji tak, jako vůči Bohu, sousedovi nedělám, co by jej mrzelo. Vůči sousedovi držím slovo více než vůči Bohu.
Nemám s Bohem živý vztah. Nevěřím mu, že jeho rada mě dovede k většímu bohatství než moje volba.“
Je dobré se ptát a pídit, jak objevit Boha, aby pro mě byl největším bohatstvím. Pak jde vše téměř „samo“. Jinak, než jestli se musím nutit do povinnosti. (Kluky honíme od počítače a k počítači.)

Kdo prohlašuje: „Já věřím, já si už dám pozor, abych neopakoval svůj hřích,“ jedná jako služebník, který neotevírá svému Pánu.

Jen to trochu naznačuji, každý si to může vypozorovat sám; kdo o to stojí.
Kdo chce, může se naučit otevírat na „zaklepání“ Ježíše.
Uzná, že se potřebuje dostat blíž k Bohu, aby se jím mohl nechat uchvátit.
Až objevím, že přátelství s Bohem je krásné, zajímavé, užitečné, že Bůh nabízí lidstvu pomoc a řešení pro dnešek i pro budoucnost navěky, až objevím, že Bůh je příjemný, hluboký a zábavný společník, který má ohromné nápady a nezkazí žádnou legraci, pak se pro něj nadchnu.
Setkání s ním pro mě bude víc než rybaření nebo hledání hub.
Ještě jinak, pak budu chytat ryby s ním a hledat houby s ním a vychovávat děti s ním. Budu pracovat i slavit s Bohem. Pak bude mizet hranice mezi modlitbou a životem. Budu vstávat jako člověk milovaný Bohem, budu obědvat, jako ten, kterému Bůh přeje, budu usínat jako ten, kdo ví, že mu Bůh přeje.

V životě to vypadá často naopak. Izraelité toužebně vyhlíželi Mesiáše, a když zaklepal, nejen mu neotevřeli, ale nakonec jej zlikvidovali. 
Často se k tomu vracíme, protože i my stále trpíme touto chybou. Proto nám čtení v kostele znovu a znovu připomínají, že i apoštolové někdy naráželi svými názory na Ježíše.
Nemáme odzkoušeno, jak zareagujeme my, až se setkáme s Ježíšovými názory. Může to být šok, ale můžeme se správně připravit. Můžeme si osvojit návyk pokorně přiznávat pravdu o sobě, i když jsme šlápli vedle.
Na silnicích bývá označení ÚSEK ČASTÝCH NEHOD. Všimli jste si, že často vypadá velice nevinně? Mnoho lidí to varování podceňuje.
I apoštolové několikráte havarovali ...

Ježíš je příjemný Pán obsluhující své přátele. Slova o zloději nás chtějí probudit.
Kdyby se někdo dozvěděl, že se zloději chystají vyloupit jeho chalupu nebo byt, přichystal by se, zavolal by policii nebo kamarády a počíhali by si na zloděje.

Nečíháme na zloděje, ale učíme se, jak neprohlídat a neminout se s tím, který nás učí rozumět životu a jeho pravidlům. Ježíš je vzácný a laskavý učitel. Ochotně a s radostí nás zve jako své přátele ke stolu. Ježíš uměl ocenil dobré jídlo i víno, ale navíc je Mistrem života, porozumění a přátelství. Učí nás umění života.
	Slavnost Nanebevzetí Panny Marie

	2010
Slavnost Nanebevzetí P. Marie       Zj 11:19a, 12:1-6ab       1 K 15:20-26a       Lk 1:39-59       15. srpna 2010

V dnešním úryvku evangelia čteme Mariin chvalozpěv (mohli bychom říci zpěv snoubenky). 

Nejprve připomenu několik věcí a v poznámkách připojím řadu odkazů na Písmo (aby si každý mohl ověřit, nakolik ladíme s Písmem). Kdo chce, může si je projít, třeba se mu pak Mariin chvalozpěv zjeví v novém světle. Třeba se nám pak Mariin chvalozpěv víc stane osobní modlitbou (a programem).

Před týdnem jsme si říkali, že nám Bůh nabízí: království a v něm můžeme být královnou.
 –	Bůh nám nechává „zahlédnout“ svůj trůn. Nesedí na něm sám. Jeho královnou není jedna osoba, ale jeho přátelé. „Kdo zvítězí, tomu dám usednout se mnou na trůn, tak jako já jsem zvítězil a usedl s Otcem na jeho trůn. (Zj 3:21) 
Křtem jsme „zasnoubeni“ s Ježíšem a pozemský život je pro nás možností, jak se stát nevěstou.

Jiný biblický obraz vypravuje, že máme být novým tělem Mesiáše.
Sám Ježíš je pro nás cestou. Také nám řekl, jak si máme počínat. 

Známe základní větu o manželství – manželé už nejsou dva, ale mají být jedním tělem, jednou bytostí.
To je program i pro soužití s Ježíšem.

První čtení ukazuje na dovršení Božího království, evangelium se vrací k zásnubám Mesiáše, ve kterých hraje Marie velikou roli. Hned k tomu přijdeme.

Kniha Zjevení Janovo je knihou veliké útěchy. 
Bůh svůj lid neopustí, neustoupí od svých plánů s námi, ničím se nenechal odradit, ani naší lhostejností, ani nevěrou, ani vzpourou.
Manželství může být rozvedeno, ale rodiče se nemohou dětem vymazat.

„Žena oděná sluncem …“ není Ježíšova matka, ale církev v nebeském Jeruzalémě (město je v hebrejštině ženského rodu).
Mariánské sochy na morových sloupech a mnoho obrazů sice takto Marii zobrazují, ale poučenější křesťan ví, že Maria je první dcerou lidu Božího.
Mesiáš není jen synem Mariiným, ale je synem Izraele. Marie nestojí osamoceně, ale vyrostla na kmeni Izraele a z jeho kořenů pila mízu.

Drak je v Bibli obrazem zla, chaosu, rozvrácení, útlaku, ďábla, hada, satana, vzbuzujícího hrůzu, děs a strach (v čínské kultuře je drak kladnou bytostí, je zosobněním dobrého oblaku).
Mesiáš přemáhá zlo a napravuje jeho následky a nastoluje řád (boží království). 

Boží království už začíná v těch, kteří svým způsobem přitakali Ježíšovu způsobu života a přijali jeho životní rady a zásady.
Ježíš prokázal, že je důvěryhodný. Věříme mu, že boží království bude jednou dovršeno. 
To ovšem nestojí jen na Boží práci, ale i na našem úsilí. Cílevědomě připravujeme (nebo máme připravovat) Ježíšův druhý příchod – naše prohlášení při Večeři Páně: „Ježíšův příchod připravujeme“ – stojí na našem konkrétním usilování (jinak jsme komedianti).

Evangelium dnešní slavnosti připomíná, jak a kým to vše začalo.
Marie nás zastupuje, jsme jí vděční, že Mesiáše přijala i za nás.
(I my se máme k Marii přidávat, i my máme být těhotní slovem božím, i my máme rodit a přinášet světu Mesiáše.)

K Marii, první dceři Izraele, byl poslán posel boží – družba, aby se jí zeptal, zda svolí k „manželství“. 
Většinou neznáme řeč malířů, jsme náchylní si „zvěstování“ představovat podle obrazů v kostele – anděl má křídla, vznáší se před Marií a ta s lilií v ruce klopí oči.
Poslové boží zásadně přicházejí v civilu (někdy v „bílém rouše“).
Marie bystře reagovala. 

Marie je pečlivá ve „víře“, hned po návštěvě se vydala na cestu k Alžbětě. 

Jednala přesně podle instrukce, podle příkazu Mojžíšova zákona, který nařizuje, že prorok se má legitimovat. Prorokovou povinností je předložit doklad o pověření Hospodinem. Povinností adresáta je žádat na prorokovi tento doklad. 
Anděl sice není prorokem, ale oba jsou poslem od Boha. A i anděl přichází v podobě člověka (abychom se nevyděsili). I pravost anděla si máme ověřovat. 

Co když si ten posel (člověk?) dělal z Marie legraci? (Marie je pravou dcerou Abraháma, vydává se na cestu.)
Chce mít jasno, zda byl posel pravý.
Marie jedná jinak než král Achaz. 
Králi, vyžádej si znamení, aby sis ověřil, že přicházím od Boha a udělal to, co ti Bůh říká.
Achaz řekl: „Kdepak, nebudu žádat, kdo jsem já, abych mohl Boha žádat“.
Podle našich měřítek byl Achaz věřící člověk.
(A zatím byl jedním z nejhorších králů – neposlouchal Boha, jednal podle svých nápadů.)
Nechtěl se ptát, aby mohl kličkovat, aby se mohl vymlouvat.
Nepřehlédněme rozdíl mezi králem Achazem a Marií. Poctivý člověk chce mít jasno.
Nepoctivý člověk zavírá oči a tvrdí: „Já věřím!“, aby uvnitř nemusel mít jistotu a nemusel něco v životě měnit.
Maria jedná přesně podle Mojžíšova zákona („nesmíš naletět falešnému prorokovi, prorok musí prokázat svou pravost“). (Nezapomeňme, že posel k Marii přišel s vzezřením člověka.)
Máme povinnost spolupracovat s Bohem. Kdybychom čekali na anděla s křídly, nedočkali bychom se. Marie neměla nic ulehčeného.

Ani za nás Marie nebude dělat nic, co máme udělat my. I my si máme ověřovat pravdivost těch, kteří nám něco říkají, od reklam přes dnešní šamany a náboženské manažery, faráře až po pravdivost slova Božího. Bůh nás vede k dospělosti.

Jakpak asi Marie rozvažovala, jak se Alžběty zeptá (zkuste se ptát, řekněme osmdesátileté paní, jestli nečeká dítě – hrozí, že na vás vezme koště).
Alžběta ji vítala: „Gratuluji ti, Mařenko, Bůh ti požehnal, ty jsi v jedinečném „požehnaném stavu“, já vím, s kým čekáš dítě, že tvůj syn bude Mesiášem“. (To musel Alžbětě někdo říci.)
Marie má doklad, že posel byl pravý. A navíc má další doklad, že jde správnou cestou (Alžběta ví, kdo je otcem jejího dítěte).
Kdo má, tomu bude dáno (kdo nemá, tomu bude vzato i to, co má).
Teprve až po ověření poslových slov se šla Marie svěřit Josefovi.
Jestli ji nepodezřívá Alžběta, že čeká dítě „za svobodna“, třeba ji nezavrhne ani Josef. 

Pečlivě si na Mariině jednání všimněme, jak si Bůh představuje cestu „víry“.
„Blahoslavená, že si ověřuješ pravost toho, co ti kdo říká. A pravdivost toho, co slyšíš.“
I nepřítel nám může říci pravdu. Ani nepříjemnou pravdu nemáme odmítat, může nám velice prospět. To vše patří k odpovědnosti za to, co slyšíme a jak s tím nakládáme.
Bůh je proti slepé víře. Ta vede ke zhloupnutí. (A hloupost je nebezpečná.)

Lidé pouček, katechismových odpovědí, úřednických tabulek a účetnických návyků ve vztazích nemají rádi, když se s něčím v církvi, v liturgii a ve vztahu k Bohu hýbe.

Marie je prvotinou Izraele a zároveň první dcerou Nového Izraele, zárodkem Nevěsty boží, který se správně vyvíjel a rostl.
Nedělejme z Marie královnu, která má přemlouvat Boha v náš prospěch. Přidávejme se k ní, k Novému Izraeli. Nezůstávejme v mentalitě poddaných nevolníků, kteří místo snahy o povznesení jen žebrají milostivou vrchnost o almužnu.
Máme možnost dospět na úroveň manželky, která si s Bohem rozumí, spolupracuje s ním a je chloubou manžela.
V božím království se nenabízí nic plošně (jako v našem nedokonalém zákonodárství, příspěvků, podpor nebo daní). V těle jsou různé buňky a různé orgány, na louce rostou nejrůznější rostliny. Oko nemusí závidět hmatu a kapusta nemusí mít pocit méněcennosti před růží.

Jednou kdosi nábožně povzdechl: „Blahoslavená matka, která porodila a kojila takového syna“.
Známe, jak to Ježíš opravil: „Vděčím své matce za mnohé a nic z její mateřské péče nepokládám za samozřejmost, ale její velikost a jedinečnost spočívá v tom, jak skvělou je učednicí Boží. 
Marie nás povzbuzuje. Neměla takové všeobecné vzdělání jako my, neměli doma Bibli, ale stála o povídání o Bohu, o „biblické hodiny“. Mariánský ctitel není lichotník, ale ten, kdo je Marii vděčný za její námahu pro boží království a za svědectví, že i člověk před dvěma tisíci lety byl schopen Bohu porozumět a přitakat mu.

Marie se raduje z rodičovství Alžběty a Zachariáše.
Těší se na svého syna.
Mesiáš přichází!
Raduje se i z toho, že si jí Bůh všiml a svěřil jí poslání. Jí ženě.
Ráda bude lidem něco platná. Má dobré sebevědomí.
Těší ji, že může spolupracovat s Bohem.
Je nadšená z Boha – je tak veliký, že mu nikdo není malý.
Ví, že když Bůh něco řekne, slíbí – už se to stalo. Ví, že Bůh drží slovo, neodvolá je.
Přeje lidem milosrdenství od Boha, váží si jeho odpovědnosti, která obnovuje spravedlnost.
Marie je ráda na světě, baví ji život.
Zpívá a tančí.

K tomu všemu jsme Bohem i Marií pozváni i my.
Marie nás nebude vytlačovat z místa po boží pravici.
I my můžeme patřit ke královně (a nebude to nebeský dav).
Marie svolila ke svému „manželství“ i za nás.
Je už jen na nás, aby náš svatební slib nebyl jen formulí vyřčenou v euforii, aby se naše manželství s Bohem podařilo. (Co obnáší dobré manželství, víme.)
	20. neděle v mezidobí

	2022
20. neděle v mezidobí       Jer 38:4-6. 8-10       Žid 12:1-4       L 12:49-53       14. srpna 2022

V Hradci Králové se sešlo několik tisíc mladých z celé země, ale nenechme se tím množstvím ošálit, v jednotlivých farnostech a kostelích to žádná sláva není. Máme se ptát, proč naše děti Ježíš nepřitahuje, a máme prosit Ježíše, aby nám poradil, co máme dělat jinak.
Navíc do našeho života vtrhla válka na Ukrajině. Mladí nás pozorují, jak si poradíme a zda nám Bůh ve válce nějak pomůže.
Biblická čtení nám mohou nasvítit směr našeho hledání.

Už za Mojžíše Izraelité prosili Hospodina, aby jim posílal proroky (srov. Dt 18:15-18), kteří je budou upozorňovat, až budou scházet z Hospodinovy cesty. Ale Izraelité proroky soustavně pronásledovali.

Dnešní úryvky z Písma vypadají hrozivě. Ale něco jiného je hrozit a něco jiného je varovat před nebezpečím.

První čtení usvědčuje Izraelity, že po slabošském králi Sidkijáhovi žádali likvidaci Jeremiáše. Proroka se zastal, a pak ho zachránil jen pohan(!) Ebedmelech.

Bible nás učí kritickému myšlení a hledání pravdy. Písmo a lid Izraele nás povzbuzují k hledání pravdy o sobě. Židé jsou v textech Písma (i ve vtipech) k sobě kritičtí. Na sebekritice a hledání chyb stojí pokrok.

(Mocní, ideologové, násilníci a sektáři nikomu nedovolují říkat pravdu a nesnášejí ani vtipy na svůj účet.)
Kdo mlčí ke zlu, stává se spolupachatelem.
Zametání chyb pod koberec, je zbabělostí. Útočící kritika je hříchem.
Kéž bychom i my, křesťané, byli kritičtí k sobě. Od sebe máme začínat.
Jen ten, kdo má lásku k pravdě a svému lidu, smí kritizovat. (Lásce k pravdě o sobě říkáme pokora. I nepřítel nám může říci pravdu.)
Ježíš nám říká: „Jak můžeš říci svému bratru: `Bratře, dovol, ať ti vyjmu třísku, kterou máš v oku´, a sám ve svém oku trám nevidíš? Pokrytče, nejprve vyjmi trám ze svého oka, a pak teprve prohlédneš, abys mohl vyjmout třísku z oka svého bratra.“ 

Jan Baptista ohlašoval:„Mesiáš vás bude tříbit, zrno oddělí od plev, bude vás ponořovat do ohně (Ducha božího).“
Tím ohněm je Pravda. Ta nás zachraňuje. 
Ježíše jeho nepřátelé všelijak pomlouvali, ale nebyli s to jej usvědčit ze lži.

Bůh nám otevírá svou náruč, ale na nikoho se nevrhá. Uchází se i o hříšníka, Kainovi po nepřijaté oběti říká: „Což nepřijmu i tebe (jako jsem přijel Ábela), budeš-li konat dobro?“
Tomu, kdo nepřizná svou vinu, nemůže být odpuštěno. („Není“ co mu odpouštět.) Takový ovšem nesmí do nebe.

Ježíš nás přišel zachránit a obejmout, ale nepřináší laciný mír. Nelze se usmívat na Hitlera a zároveň na Žida. O tom, kdo se zbaběle snaží za každou cenu s každým vyjít, Ježíš říká: „Z tebe se pobliju.“ 

Ježíš pochopitelně není nadšený rozdělením lidí, ale každý je svého štěstí strůjcem.
Překlad: „V křest mám být ponořen,“ je zašmodrchaný (křest znamená ponoření).
Ježíš přiznává: „Jsem do toho namočen a je mně z toho úzko. Ale není vyhnutí, každý se svobodně rozhoduje, ke komu se přikloní.“ 
Nečekali byste na Ježíšova slova o jeho úzkosti otázky? Třeba: „Ježíši, z čeho by si ty mohl mít nějaké obavy, tobě nic nehrozí.“

Vzpomínáte, jak jsme mluvili o smyslu slov „Já vytvářím světlo a tvořím tmu, působím pokoj a tvořím zlo, já Hospodin konám všechny tyto věci.“ (Iz 45:7)?
Říkali jsme si, že svoboda nám umožňuje rozhodnutí pro dobro. „Zvol si život,“ radí nám Bůh. 

Říkáme si, že Ježíš v sobě asi nosí určitý smutek nad těmi, které se mu nepodařilo osvobodit od pýchy, násilí a zneužívání moci.
Samozřejmě slova: „Myslíte, že jsem přinesl mír,“ neznamenají, že si Ježíš pro nás přeje utrpení. (Přišel, aby nás od utrpení zachránil. Nabádá nás: „Mějte se rádi.“ a ne: „Trapte se.“)

Ježíšova slova volají po otázkách, třeba: „Ježíši, co to říkáš, známe tě přece jako největšího nositele Pokoje. Jaké rozdělení přinášíš? Vidíme, že smiřuješ rozvaděné, nesvorné a znepřátelené.“
Kdo se ptá, ten se dozví. Ten, kdo se dostal do stavu rozdělení s druhými, má možnost prosit Ježíše o moudrost, radu a pomoc.
Největším nepřítelem člověka není hřích – jak my, duchovní, často říkáme – ale to, že nestojíme o správné poznání.
I nám Ježíš říká: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: `Vidíme´a tak zůstáváte v hříchu.“ (J 9:41)

Ježíš nás přišel zachraňovat a přivádět jednoho k druhému, ne rozdmýchávat nenávist.
Ale setkání s Ježíšem vyústí do rozhodnutí: Buď se k němu přimkneme, nebo se odvrátíme.
Mesiáš voní po Bohu. Bůh voní milosrdenstvím. Dítěti láska voní maminkou.
Ale někteří zbožní tvrdili, že jim Ježíš nevoní. Nechtěli mu dovolit milosrdenství pro druhé.

Ježíš nás varuje před náboženskou povýšeností: „Už vaši předkové pronásledovali a zabíjeli proroky.“
Bůh nám dal Mesiáše za úhelný kámen božího království, ale ti, co se vydávali za stavitele Izraele, odvrhli Ježíše jako nepoužitelný kámen.
Ježíš řekl zástupu: „Což jste nikdy nečetli v Písmech: `Kámen, který stavitelé zavrhli, stal se kamenem úhelným; Hospodin to učinil a je to podivuhodné v našich očích´“? (Mt 21:42) 

Nevzdělaný slepec od narození o Ježíšovi prohlásil: „Je to prorok,“ ale zbožní a vzdělaní v Písmu pyšně a sebejistě Ježíše odsoudili: „My víme, že ten člověk je hříšník.“ (Srov. J 9. kap.)

Proč zbožní Ježíše nesnesli? Kázal nesrozumitelně? Měl snad na lidi přehnané požadavky?
Ani jedno, ani druhé. Ukřižovali ho, protože ho nesnesli. Sami sebe považovali za zbožnější a za nepostradatelné vůdce božího lidu.
Tak jako se Izraelité sebejistě prohlašovali za syny Abrahámovy a učedníky Mojžíše, tak se my sebejistě prohlašujeme za syny Církve a učedníky Ježíše.

Nemusíme čekat na Ježíšovo hodnocení naší osoby, sami můžeme rozpoznat, zda a nakolik se řídíme jeho pokyny.

Už Simeon řekl Ježíšově matce: „Hle, on jest dán k pádu i k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se budou vzpírat, aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí.“ (L 2:34-35)

Ježíš nás vyživuje svou láskou, svým slovem a svou hostinou.
Říká nám: „Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm.“ (J 6:56)

Apoštol Pavel potvrzuje, co si vyzkoušel: „Kalich požehnání, za nějž děkujeme, je účastí na krvi Kristově. Chléb, který lámeme, je účastí na těle Kristově. Jíme z jednoho chleba a pijeme z jednoho kalicha – tak z nás Ježíš vytváří své – jedno tělo. 

I my se necháváme vyživovat Ježíšovým přátelstvím, necháváme se Ježíšem přivádět k druhým a k Bohu. Svědčíme o tom i našim dětem, mohou vidět, že nás Ježíšovo vyučování a jeho péče ovlivňuje a povznáší.

Pro Ježíše jsme milovanou a opečovávanou nevěstou. Chceme se jako jeho nevěsta chovat.

	2019
20. neděle v mezidobí       Jer 38:4-6. 8-10       Žid 12:1-4       L 12:49-53       18. srpna 2019

K prvnímu čtení.
Je důležité se vracet k otázce: Čím to je, že proroci poslaní Bohem jsou velice často pronásledovaní od lidí, kteří mají Boha plnou pusu?
Každý z nás se můžeme zaseknout na určité (nejen náboženské) úrovni (v „první třídě“, ve „třetí“, po doktorátu, po křtu, po některém stupni kněžském svěcení, po povýšení, po udělení titulu monsignora, po vyznamenání, atd.)
Chvíli jsem s malými dětmi hrál karty. Jeden klouček, když prohrál, nechtěl už ve hře pokračovat. Ten, kdo chce jen vyhrávat, nepřipouští, že by se někdy zmýlil.

K evangeliu.
Oproti Ježíšovým současníkům – kteří svými představami o Mesiáši velice naráželi na Nazaretského, máme my velikou výhodu, že už můžeme snadněji posoudit, kým Ježíš je, kudy šel a jak dopadl.
(Neidealizujme si ovšem sama sebe; máme plná ústa Nejsvětějšího Vykupitele, ale stále mnoho jeho názorů nepřijímáme a ještě více jich vytěsňujeme.)

Izraelité vyhlíželi Mesiáše s velkým očekáváním, ale že je Mesiášem Ježíš, nevěděli. Ježíš je zaujal, dokonce ho chtěli – po nasycení velikého zástupu – prohlásit za krále, ale o jeho kázání například o chlebu života zájem neměli …
Ježíš nám nabízí velikou pomoc, ale bojíme se otázky: „Proč nám Ježíš někdy nepomáhá?“
Boží pomoc vyžaduje spolupráci člověka. (A spolupráce obnáší také odpovědnost za boží přízeň a za to, co nám Bůh říká.)

Ježíš mluví o ohni, který způsobí („vrhnu ho na zem“).
Vzpomeňme na slova Malachiášova a Jana Ponořovatele, oba mluví o očišťujícím ohni. 
Co to znamená pro nás? Lež a nespravedlnost se nás dotýkají (nejvíce, když je ubližováno nám).
Oběť je zraněná a potřebuje slyšet: „Bylo ti ublíženo a toto je pachatel.“ Byl jsem nejednou u soudu znásilněných. Na pedofilních aférách je nejstrašnější, že byly církevním systémem kryty. Selhání jednotlivců se nedá úplně zabránit (ani na silnicích, ani v rodinách). Ale je pobuřující, že postiženým nikdo nenaslouchal a kdekdo je nespravedlivě osočoval.
To je dobře, že je Bůh spravedlivý a pravdivý. Máme v něm zastání.

Ježíš mluví o Bohu, tím (dodneška) naráží. 

Naše slovo křest má jedinečný význam, ale řecké slovo baptidzo – ponoření se běžně používá. „Namočila jsem špinavé prádlo,“ „Ten je do tunelování peněz také namočen.“
„Budu do očistného procesu Boží pravdy namočen,“ říká Ježíš „a těším se na to, pravdy je světu třeba. Ale také z toho na mne padá úzkost. Není mi lhostejné, že se v rodinách rozhádají nejbližší.“
Není možné se kamarádit se všemi, i s lumpy.

Nikdo, ani Petr, neřekl: „Ježíši, ty jsi Mesiáš, Syn Boha živého, proč bys Ty měl mít z něčeho strach?“
(Neptáme se ani my. Na otázky druhých odpovídáme náboženskými frázemi.) 

Nemálo Izraelitů tenkráte říkalo: „Ježíš dělá zázraky, ale někdy mluví divně.“ (Katolík by řekl: „To, co Ježíš učí, je tajemství.“)

Slova: „Myslíte, že jsem přišel dát na zemi mír,“ neznamenají, že od nás Bůh chce utrpení. Ježíš věděl, že v rodinách kvůli jeho osobě a jeho názorům dojde k hádkám a rozdělení. „Nemyslete si, že všichni Mesiáše přijmou, někteří jeho názory nestráví. 
A vy, kteří pro mě teď hoříte nadšením, si potřebujete pečlivě ujasnit, zda mám pravdu já nebo vaši učitelé. Nesmíte jen planout nadšením jako fanoušci na fotbale.“

My se z příběhu s Ježíšem máme poučit, jak často je pravda bita a jak Ježíš mezi zbožnými a horlivými lidmi dopadl (v tom máme výhodu proti Ježíšovým současníkům). Jenže i my si často myslíme, že nás nemůže potkat něco podobného. „My správně věříme a máme učitelský úřad církve. Tolik našich vůdců říká totéž, co říkáme my a nějaký „učitel ze zapadákova“ (dosaďte si tam třeba Tresmontanta, Pastéra, Luthera …) si dovoluje tvrdit něco jiného než naši (a my) ctihodní.“
Myslíme si, že při setkání s Mesiášem tváří v tvář padneme na kolena. Jenže Mesiáš (nebo prorok)
přichází třeba jako náš soused. 
Nikdo se nebudeme moci vymlouvat, že Mesiáš přichází v přestrojení za běžného člověka.
Simeonovu řeč máme za prorockou: „Josefe a Marie, váš syn je dán k pádu i k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se budou vzpírat, aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí. I tvou vlastní duši pronikne meč.“ (L 2:35) Jenže my jsme z toho udělali nutnost a záslužnost utrpení.

Nikoho nenapadlo, že velekněz se stane vrahem Mesiáše. Ani Kaifáše samotného. Který ženich při svatbě připustil, že rozbije své manželství?
Katoličtí tradicionalisté mávali poslušností papeži, ale přijde-li papež, který není podle jejich vkusu, prohlásí ho za nepravého papeže.
Pan farář nám stále opakoval: „Jan XXIII. je zednář.“
Jen někteří lidé došli k tomu, že Ježíš je na straně Mesiáše.
Ne všichni lidé a duchovní jsou přesvědčeni, že František je na straně Ježíšově.
Toto rozdělení není nevinné. (A prochází i uprostřed zbožných rodin.)

Ne všichni lidé jsou spravedliví a tak nelze objímat každého. 

Ježíš řekl: „Budu namočen do velikého tříbení Izraele.“
Někteří Češi se nepěkně namočili v kolaboraci s nacismem, potom s komunisty. Někdo se namočil do provolání proti Chartě. (I pan biskup Tomášek. Ale pak se narovnal.) Selhání a omyl jsou příležitostí k očistě a růstu.
Kdyby u nás došlo opět ke zhroucení demokracie a vládě lži a nenávisti, největší ranou by pro nás byla kolaborace lidí, do kterých bychom to neřekli.
To vše si můžeme do Ježíšových slov o tříbení ohněm promítnout a promyslet.
Starý Simeon žil před Ježíšem a Mesiáše viděl jen jako novorozeně – a neminul se s ním. – Kdo řekne, že mu to bylo dáno od Ducha svatého, má pětku z vyučování.
Veleknězi Kaifášovi se dostalo mnoho „milostí“ (darů od Boha).
My jsme byli biřmovaní, modlíme se novény k Duchu svatému … – a nemusí nám to být nic platné, pokud neporozumíme podmínkám k obdarování Duchem božím.

Jedna lidová moudrost říká: „Je-li štěstí unavené, sedne i na hovno.“
A jiná: „Štěstí přeje připravenému.“
Také říkáme: „Je-li žák připraven, učitel se najde!“

„Proste, a bude vám dáno; hledejte, a naleznete; tlučte, a bude vám otevřeno. Neboť každý, kdo prosí, dostává, a kdo hledá, nalézá, a kdo tluče, tomu bude otevřeno. Což je mezi vámi otec, který by dal svému synu hada, když ho prosí o rybu? Nebo by mu dal štíra, když ho prosí o vejce? Jestliže tedy vy, ač jste zlí, umíte svým dětem dávat dobré dary, čím spíše váš Otec z nebe dá Ducha svatého těm, kdo ho o to prosí!“ (L 11:9-13)
Vzali jsme si z toho jen: „Kdo prosí, dostává.“
Je možné, že se Kaifáš mnoho modlil …

Na které straně stojíme?
Uvedu několik známých příkladů. Na případ s Hilsnerem, obviněným z vraždy Anežky Hrůzové z Polné se už díváme zpětně. Ale tenkráte někteří lidé stáli na jedné straně a jiní na straně druhé. (K Masarykovi se nepřidal ani jeden biskup.)
Kolik katolických intelektuálů ve 30. letech stálo proti Karlu Čapkovi?
Dnešních sporů se účastníme.
Zahlédl jsem v televizi kousek rozpravy o současném Rusku, dva pozvaní, senátor profesor Václav Hampl a jakýsi zastánce Ruska mluvili každý jinak.
My jsme vyučováni k rozpoznávání dobra a zla, k rozlišení spravedlnosti a nespravedlnosti.
Ježíš nemluvil řečí soudobé psychologie, ale ukázal nám podstatné: „Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce. Světlem těla je oko. Je-li tedy tvé oko čisté, celé tvé tělo bude mít světlo. Je-li však tvé oko špatné, celé tvé tělo bude ve tmě. Jestliže i světlo v tobě je temné, jak velká bude potom tma? (Mt 6:21-23)
Tomu lze porozumět.
S našimi chybami Bůh počítá, ale nabízí nám cestu k prohlédnutí. 

Přidejme si k tomu dva Ježíšovy výroky:
„Nalezne Syn člověka víru na zemi, až přijde?“ (L 18:8)
„Já jsem dveře. Kdo vejde skrze mne, bude zachráněn, bude vcházet i vycházet a nalezne pastvu.“ (J 10:9)
Na pravdě stojí život. Jsme Ježíšovi vděční, že nalomenou třtinu nedolomí a doutnající knot neuhasí. Jsme mu vděční, že nám s laskavostí nabízí pomocnou ruku.

	2016
20. neděle v mezidobí       Jer 38:1-10       Žid 12:1-4       Lk 12:49-53       14. srpna 2016

Jeremiáš patří mezi přední proroky; svědčí o tom i očekávání některých náboženských kruhů, pokládajících Ježíše za Jeremiáše, jenž se znovu vrátil na svět. (Srov. Mt 16:14)
Nepřečteme-li si v Bibli Úvod do knihy proroka Jeremiáše, ošidíme se. Nepřečteme-li si víc než co nabízí liturgický úryvek, nedozvíme se, proč vlivní mužové královského dvora žádají prorokovu smrt (přidal jsem k němu alespoň první tři verše).

Nejsme malé děti, nebudu opakovat, co si může každý přečíst – v čem byl Jeremiášův úkol těžký. Tomu můžeme porozumět už při prvním čtení. Kdo si knihu Jeremiáše neotevře, nebude po neděli moudřejší.
Ale ten, kdo se hlouběji trápí bídou a utrpením dnešního světa, může u proroků najít nejen příčiny trápení, která nás v dějinách opakovaně souží, ale i lék proti nim.
Proroci neodvraceli svou tvář od lidské bídy. Jejich soucit je stavěl proti mocným a nemilosrdným škůdcům národa. Posilovalo je vědomí, že stojí na stejné straně jako Bůh. 

Úděl Jeremiáše nebo Ježíše je přetěžký. Koho by těšilo být poslem špatných zpráv? Být umučen vlastními lidmi (odmítajícími životodárnou pomoc) je hrozné, ale pro proroky je nejtěžší vědomí, že lidstvo je nepoučitelné. Proroci jsou vždy osamělí.
Kosteloví lidé často volají – tenkrát i dnes – po „pozitivním“ kázaní. Před trápením ponižovaných rádi odvracejí svůj zrak a před hlasem proroků si zacpávají uši. Dokonce je společně s mocnými světa pronásledují – tenkráte stejně jako dnes.
Falešní proroci mluvili „pozitivně“ a lidi sváděli na špatnou cestu. Jeremiáš náboženský populista nebyl, vystupoval proti nim. 

Šefatjáš, Gedaljáš, Júkal, a Pašchúr byli udavači. (Dodneška je ledaskde i v církvi udavačská „živnost“ vítaná.)
Královský dvořan Etiopan Ebedmelech pohanského původu (jeho jméno znamená „otrok Melecha“ – pohanského krále vydávajícího se za božstvo) … byl spravedlivější a soucitnější než izraelský král a jeho dvořanstvo. 

Jeremiáš nebyl prorokem zkázy, jak mu říkali. Po katastrofě byl prorokem útěchy. Jeho text o „Smlouvě vepsané do srdce“ (Jr 31:3-11) je jedním z vrcholných textů Tanachu („Starého zákona“).

Ježíš je největší prorok. Milosrdný a charakterní.
Po 40 let své služby mluvím o milosrdenství Božím, ale také o veliké statečnosti Ježíše hájícího ponižované. Nebyl objímačem všech, neomlouval hříchy, ale káral tvrdost srdce.

Nepřehlédněme, že kněží Ježíšovy doby – saduceové – uznávali jen Tóru (Pět knih Mojžíšových). Prorocké knihy neuznávali, ty by je příliš usvědčovaly z pokřivenosti před Hospodinem.
Všimněme si, že křesťanské duchovenstvo brzy prorockou službu vytlačilo a udělalo si na vše monopol. 
I my jsme schopni pronásledovat proroky a Ježíšovy lidi. 
Máme se tohoto svého sklonu bát jako čert kříže.

„Oheň jsem přišel vrhnout na zem a jak si přeji, aby už vzplanul. Myslíte si, že jsem přišel dát mír na zemi, ne, říkám vám, ale rozdělení.“ (Lk 12:49. 51)
„Nemyslete si, že jsem přišel na zem uvést pokoj; nepřišel jsem uvést pokoj, ale meč.“ (Mt 10:34)

Jaký oheň má vzplanout? Ježíšův oheň je jiný, než „Mojžíšův“ nebo Eliášův nebeský „napalm“.

Ježíš jednal laskavě, milosrdně a s nejvyšší úctou ke každému. Jeho láska nás tříbí jako oheň: buď se k němu přidáme, nebo se stavíme proti němu. („Kdo není se mnou, je proti mně; a kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje.“ (Mt 12:30)

Židé čekali Mesiáše. Ježíš je zaujal, jeden čas ho chtěli prohlásit za krále, ale pak nesnesli jeho kázání, jednání a jeho pomoc lidem. („Víra“ a „spása“ nejsou jen darem od Boha, vyžadují také ochotu a spolupráci s Bohem.)

Slova v našem překladu: „v křest mám být ponořen“, jsou zašmodrchaná („křest“ znamená ponoření).
„Do potupné smrti mám být ponořen …“ (jako největší zločinec). Je to jedno z Ježíšových ohlášení jak Mesiáš uprostřed zbožných dopadne. Škoda, že se lidé neptali, jak by to bylo možné, zda by se tomu nedalo zabránit, co mají dělat. 

„… je mi z toho (z mé popravy) úzko.“
Nikdo se neptal: „Ježíši, činíš mocná znamení jako nikdo z nás, jak by ti mohl někdo ublížit? Z čeho máš strach?“
Neptat se, neklást otázky, je často nebezpečné. 
Nikdo se neptal ani dál: „Ježíši, co znamená: `Od nynějška bude rozděleno pět lidí v jednom domě, tři proti dvěma, dva proti třem …´“
Koho ta slova znepokojují dnes?
Tenkráte se začali v rodině přít, kým Ježíš je. Někteří členové byli proti němu.
I v našich rodinách některé už Ježíš nezajímá. (Hledáme příčiny? Vedli jsme děti jinak, než jsme sami byli vedeni a vzděláváni? Napravíme to s vnoučaty?) 

I v názorech na politiku, na pomoc běžencům, na použitelnost křesťanství, jsme často rozděleni. V rodinách, ve farnostech i v církvi. 

Ježíš chtěl vyvolat debatu o Mesiáši. Všichni byli ale přesvědčeni, že oni a jejich národ Mesiáše nadšeně přijmou.
Kdy se doma bavíme o Ježíši, nakolik je pro náš život důležitý?
Kdo z nás a kolik lidí okolo nás žijeme a prosazujeme důsledně křesťanské hodnoty?
O čem budeme jednou mluvit s Jeremiášem? S Ježíšovými současníky a učedníky? S Ježíšem s našimi dětmi a vnuky?

Ptáme se, jak se asi Ježíš mezi židy cítil?
Bylo by laciné, hloupé a povrchní si myslet, že přišel, aby svou smrtí usmířil Otce za naše hříchy.
Jak se asi cítí dnes s námi? Může se těšit z našeho zájmu o jeho moudrost a nabídnutou pomoc dnešnímu světu?
Můžeme odhadnout, kolik lidí bylo pro Ježíše za jeho pozemského života. Průzkumy dnešního veřejného mínění ukazují, že větší část národa volí politiku M. Zemana. Kolik lidí žije učením Ježíšovým, otázkami, které nám klade k promýšlení?
Proč má František víc nepřátel uvnitř církve než zvnějšku?

Kdo někoho obviňuje z rozvracení rodin, farnosti nebo církve, ať si nejprve prostuduje, zda byl Ježíš rozdělovačem nebo stavitelem mostů. Ať nepřehlédne, jaký typ zbožných vymyslel ukřižování pro Ježíše a podnítil dav k nenávistnému křiku: „Na kříž s ním!“

Ježíšův šalom – pokoj – je přátelstvím souznícím s Ježíšovým přístupem k životu. 
Není pacifismem, netoleruje zlo. Ježíš hájil Boha a bránil slabé a ponižované.
Rozumíme-li Ježíšovu „pokoji“ a stojíme-li mu po boku, přibíráme si k liturgickému „pozdravení pokoje“ rozhodnutí, že se budeme zastávat jeden druhého, ponižovaných a poškozovaných.
Třeba od nás naši synové a vnuci odkoukají, zahlédnou-li někde, že jsme se zastali druhého. 
Tak čím dál víc pronikáme do porozumění tomu, co šalom obnáší.

K druhému čtení jen:
Nestrašnější hřích (o kterém mluví i apoštol Pavel) je právě hřích pronásledování božích služebníků. Kdo mu propadne, nezastaví se před proléváním krve, nenávist proti náboženským odpůrcům pokládá za nejvyšší ctnost.

Málo lidí si připouští, že bychom se mohli opět propadnout do násilí, málo lidí hledá, jak odpomoci současné bídě jednotlivce i světa.
Povinnost křesťanů – vědomých si své služby proroků – je burcovat, křičet a plakat i na veřejnosti. 
Takový postoj nás ctí. Přibližujeme se k Ježíšovi, který nemlčel, když bylo třeba mluvit a jednal, když bylo třeba jednat.

	2013
20. neděle v mezidobí       Jer 38:4-6. 8-10       Žid 12:1-4       Lk 12:49-53       18. srpna 2013

Každý člověk a každá rodina (všech typů: společenství, farnost, místní církev ...) si nosí nějaký stín. K budování své osobnosti a vlastního zdraví je důležité svůj stín objevit.
Z dějin rozpoznáváme stín božího lidu – náboženskou nesnášenlivost (i apoštolé jím trpěli).
Všichni proroci (Ježíše nevyjímajíc) byli pronásledováni od vlastních.
Z dějin božího lidu rozpoznáváme, že moc chutná (dříve než Mňačko napsal knihu „Jak chutná moc“).

Proroka Jeremiáše trápili královští dvořané více než samotný král.
Jeremiáš byl prohlášen za vlastizrádce.
Cizinec – Etiopan Ebedmelech byl slušný člověk …

Přijmout významné poslání – i v církví – je náročné.
Každá autorita by měla něco vědět o psychologii, o psychopatech, kteří po moci dychtí a zneužívají ji. Nositelé autority by si v první řadě měli dávat pozor na vlastní pokušení moci, a pak i na toto pokušení u dalších kandidátů do úřadů a u svých dvorních úředníků.

Autorita by měla vědět, kde všude se do našeho života zneužívání moci prodírá. 

Naše společnost je nemocná …
Může ji uzdravovat církev?
Ježíš cituje tehdejší přísloví: „Lékaři, uzdrav nejprve sám sebe!“ (Lk 4:23)
Dobrý lékař se nás ptá, jaké nemoci prodělali naši předkové.
Čím stůně církev, čeho se jí (nám) nedostává, jaké nemoci jsme zdědili?
Jak nabýt zdraví? A kdo a jak nás uzdraví?

Proroci hájili boží pravdu a spravedlnost.
Středověcí králové měli svého šaška, aby jim říkal pravdu.
Tuto roli později poněkud převzali herci. Vládci sice do divadla téměř nechodili, ale udavači jim pilně hlásili, na co se v divadle naráží a čemu se lidé smějí.
Židé si sami sobě nastavují zrcadlo ve svých vtipech.

Na mnoha místech v evangeliích čteme o pronásledování Ježíše zbožnými lidmi. Nepřehlédněme, že stejné nebezpečí ohrožuje i nás.

Nezjednodušujme Ježíšův „kříž“ (připomínaný i v dnešním úryvku z listu Židům) jen na samotnou popravu – ta se odehrála narychlo a zapojilo se do ní poměrně málo lidí. 
Nepřehlédněme, že Ježíš po měsíce mnoho trpěl od nemála lidí zaujatostí, záští, pohrdáním, nespravedlivým odsuzováním, strašnými pomluvami a nenávistí. 

Před dnešním úryvkem z evangelia najdeme řadu odstavců popisujících střety zbožných s Ježíšem. Ježíšova řeč o svévolných správcích (z úryvku minulé neděle), není jen varováním pro nás, ale také popisuje zlovolnou povýšenost tehdejších církevních představených.

Ježíš věděl, jak dopadla většina proroků. Svůj život mohl lehce ubránit jako Eliáš nebo Elíša. Ale násilí (ani v sebeobraně) nebylo jeho stylem.
Pokoušel se sice získat lidi po dobrém (pomáhajícími zázraky jako Elíša), ale jeho protivníci byli jatí hroznou náboženskou nenávistí. Jejich pýcha šla až za hranici běžné nesnášenlivosti – vyřkli strašnou pomluvu: „Ježíš je posedlý ďáblem, spolupracuje s knížetem démonů. (Srov. Lk 11:14n). To je největší „podpásovka“, proti tomu není obrany. 

Mluvili jsme o důvodu Ježíšova souhlasu s jeho umučením.
Židé (ani apoštolové) Ježíšovi nevěřili, že věřící (dokonce náboženští představitelé) jsou schopni popravit Mesiáše. Nevěřili Ježíšovi, že jejich zbožnost je jedovatá, ohrožující životy druhých. Nepokládali za nutné, se „obrátit“ k Bohu (tvrdili, že jejich víra je v pořádku, naopak Ježíš je hříšník). Proto se Ježíš rozhodl, že se přestane skrývat a bránit se, a nechá vše běžet podle scénáře nepřátel (ne podle scénáře Božího, jak si někteří myslí).
Ježíš doufal, že slušní lidé – až uvidí krev, uznají, že měl pravdu. Jiná možnost mu nezbyla.

Ježíš dal přednost našemu životu. Často nevěříme, dokud neteče krev. Někdo je až pak schopný si přiznat svou vinu.
Petr, ostatní učedníci, Nikodém a Josef z Arimatie, římský setník a postupně další a další přitakali, že Ježíš v ničem nepřeháněl, ve všem měl pravdu a že je Mesiášem.
Další a další pak Ježíšovi dávali za pravdu a vraceli se k jeho slovům. 

Jan Baptista řekl: „Já vás ponořuji pouze do vody – k obrácení; ale ten, který přichází za mnou, je silnější než já; on vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně. (Srov. Mt 3:11)

„Oheň jsem přišel vrhnout na zem“. 
Jako ohněm nás Ježíš tříbí svou pravdou. 

Někdo Ježíšovi přitaká svým životem (bude se k němu pak stále obracet a porovnávat si své názory s Ježíšovými názory), jiný se staví proti.

Ježíš neříká svá slova nadšeně: „Do smrti mám být ponořen a je mi z toho úzko …, ale nedá se nic jiného dělat.“

Ježíš přišel, aby nám ukázal dobrotu Otce, a my mu mohli důvěřovat. Ježíš bourá všechny naše zkreslené pohanské a svévolné představy. (Spása – záchrana – spočívá v životní důvěře Bohu.)
Ježíš přišel, aby nás sjednotil s Bohem a mezi sebou (už víme, jak to dělá).

Ježíš je Knížetem Pokoje, ale jeho Pokoj není laciný. Soužití s druhými i s Bohem je náročné (ale není větší krásy).
Ani „Pozdravení pokoje“ při liturgii není samozřejmostí, něco vyžaduje, něco mu nutně předchází. 

Je škoda, že někdo Ježíšovi nepřitaká. Jsme častými svědky rozdělení i v našich rodinách. Na každém záleží, co hledá, koho si vybere za svého učitele a koho si nechá mluvit do svědomí.

Moudrost pohanských mudrců se od moudrosti křesťanů liší „poznáním“ Ježíše. 

Ježíšovi současníci odsuzovali pronásledování dávných proroků, ale nepřipustili si, že by oni mohli pronásledovat současné proroky. To se stále opakuje, i my odsuzujeme Ježíšovy nepřátele z doby před dvěma tisíci lety, ale pronásledujeme dnešní osobnosti.
Tragedií není rakovina a hřích, tragedií je, když se nechceme nechat léčit. Na rakovinu léky zoufale hledáme, Ježíš umí hřích léčit, jenže my si hříchy nechceme přiznávat.

V Janově evangeliu o tříbení Ježíš říká: „Přišel jsem na tento svět k soudu: aby ti, kdo nevidí, viděli, a ti, kdo vidí, byli slepí."
Farizeové, kteří tam byli, to slyšeli a řekli mu: "Jsme snad i my slepí?"
Ježíš jim odpověděl: "Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu."
Ježíš má lék na každou nemoc, jeho ordinace je otevřená každému.

Nejdůležitější není poslušnost poddaných vůči církevní vrchnosti. Nejdůležitější je poslechnout Ježíše a držet se každého jeho slova. Tím může být církev uzdravena.

	2007
20. neděle v mezidobí       Jer 38:4-6. 8-10       Žid 12:1-4       Lk 12:49-53       19. srpna 2007

V mnoha kostelích se dnes slaví Slavnost Nanebevzetí Panny Marie. Nanebevzetí je oceněním za porozumění a následování.
Nebyl by Mariánský ctitel, kdo by si myslel, že mu dá P. Marie dispens od naslouchání a promýšlení Ježíšova vyučování. Čím bychom Marii udělali větší radost, než tím, když se budeme věnovat porozumění našemu úryvku evangelia?
Jsou to velice vážná slova. Jestli si padesátiletý člověk trochu nestydí, že se mnoho nepídil po porozumění, je to vážnější než většina položek ve zpovědním zrcadle.

Nejprve je třeba od těch slov poněkud poodstoupit:
Židé čekali Mesiáše. Ježíš vzbudil jejich pozornost, ale nevěděli, že je Mesiášem.
Když to někoho napadlo (po rozmnožení chlebů) a chtěli ho udělat králem, nevydrželi jeho další kázání („Já jsem chléb života …“ Jan 6. kap.)
Ježíš nám přišel na pomoc. Nic jiného si nepřeje.
Proč tak často nepomáhá? Protože jeho pomoc je vázána na spolupráci člověka.
Srdce nám spraví v narkóze, ale už psycholog nám nepomůže bez naší spolupráce. Přátelství stojí na svobodném rozhodnutí. Boží království není zaměstnaneckým poměrem. Nestojí jen na Božím obdarování, není lanovkou, která nás vyveze nahoru. Je spoluprací, vystupováním.

Proč Byl Ježíš ukřižován?
(Někteří tvrdí, že to potřeboval Bůh k naší záchraně.)
Proč zbožní lidé nesnesli Ježíše?
Bylo jeho kázání nesrozumitelné?
Ne.
Měl na lidi neúměrné požadavky?
Vůbec ne.
Vytýkal zbožným lidem, že si vybírali z Písma jen příjemná místa a nepříjemná přeskakují.
(Častěji o tom mluvíme.)
Varoval je, že se dostanou, pokud se neobrátí, do střetu s Mesiášem, jako jejich předkové s proroky. Nesnášenlivost zbožných vůči lidem, kteří jim brali jejich zbožnost, byla tak silná, že přemohla touhu po uzdravení. S Ježíšem se to opakovalo stejně jako u proroků. 
To vše bychom měli znát a zkoumat.
Ježíš upozorňoval své současníky na chyby v modlitbě, v přemýšlení i ve čtení Písma.
Stejně upozorňuje nás. (Jako tenkráte nestačilo ohánět se Mojžíšem a Abrahámem, tak dnes nestačí ohánět se Ježíšem a P. Marií.)

Ježíš si tolik přát svému národu pomoci. Plakal nad Jeruzalémským chrámem: „Škoda, že jste nepoznali dobu, kdy k vám Bůh přišel na návštěvu. Škoda, že z nádherného chrámu nezůstane kámen na kameni“. 
Ale nerozpoznali jej.
„Myslíte, že jsem přišel dát mír na zemi? Ne, říkám Vám, ale rozdělení. …“
Tím dopředu upozorňoval, že Mesiáš nebude hromadně přijat – jak si Židé představovali. Vystoupení Mesiáše vyvolá rozbroje a rozdělení. Jedni jej budou vychvalovat, druzí očerňovat.

Co znamená: „Oheň jsem přišel vrhnout na zem, a jak si přeji, aby už vzplanul!“
Jan Předchůdce Páně prohlásil: „Já jsem vás ponořoval do vody, ale Mesiáš vás ponoří do ohně a do Ducha svatého. (Srov. Mt 3:11) 
Do jakého ohně?
Do ohně poznání, lásky a víry.
Co tam má co dělat oheň?
„I vstoupí nenadále do svého chrámu Pán, kterého hledáte, posel smlouvy, po němž toužíte. Opravdu přijde, praví Hospodin zástupů.
Kdo však snese den jeho příchodu? Kdo obstojí, až se on ukáže? Bude jako oheň taviče, jako louh těch, kdo bělí plátno.
Tavič usedne a pročistí stříbro, pročistí syny Léviho a přetaví je jako zlato a stříbro. I budou patřit Hospodinu a spravedlivě přinášet obětní dary.“ (Mal 3:1b-3)
Kdyby Jan řekl: „Mesiáš vás ponoří do lásky“ – znělo by to sladce (alespoň pro nás), bezproblémově. Setkání s pravdou pro nás bývá náročné. (Při ponořování do louhu se může člověk popálit. Stejně se může spálit ten, kdo taví kovy.)
Je tu řeč o tříbení. Zlaté kovy se čistí tavením, kov se oddělí od strusky. 

„Jak si přeji, aby už (oheň) vzplanul“. Není to oheň k zavržení, ale ke tříbení. Falešná zbožnost mate, odvádí od Boha, kazí jiné (pohoršuje – vede je k horšímu, ke špatnému). 

Ježíšův oheň ovšem není ohněm pekelným, není k záhubě. Má tříbit, prověřit to, co je pravé. (Říkali jsme si proč a k čemu slouží Ježíšův kříž.) 

Pro někoho je Ježíšův oheň pálivý. Ale není zhoubný. Proto Ježíš řekl: „Už se nemohu dočkat, až ten oheň vzplane“. Selhání je výzvou. Ježíš se přece modlil i za své vrahy (je otázkou, zda přiznali svou chybu, aby jim mohlo být odpuštěno – ale možnost mají).

Je pravda, že Ježíšovým vystoupením mnoho ohně nevzplanulo – protože tehdejší zbožní židé špatně četli Písmo (vybírali si jen příjemná místa) a špatně přemýšleli – nebyli schopní snést jiný názor (Ježíše a proroků) a zkontrolovat si jej se svým.
Proto „musí“ Ježíš na kříž („nemůže“ jinak, „musí“), který má lidmi otřást.

„V křest mám být ponořen a jak je mi úzko, než bude vykonán“, to je složitější vyjádření, jehož pochopení je pracnější.
Slovo „křest“ nás mate. (Možná bude úkolem biblistů použít jiné slovo.)
Nedávejme si tam Ježíšův nebo náš křest. Ani Ježíšovu smrt (ponoření do mučení a smrti), té se Ježíš tolik nebál. (Také tenkráte nikdo z Ježíšových posluchačů nevěděl, že Mesiáš bude popraven.)
Ježíš slovo „křest“ zřejmě nepoužíval (křtít znamená dělat z člověka druhého Krista). Ponoření bylo běžné slovo. „Ponořit do něčeho, namočit prádlo“.

Ježíšovi nebylo příjemné, že tříbení přináší tvrdý střet. „Jak je mi úzko, než proces tříbení proběhne.“
Ježíš nebyl nadšen, do čeho se „namočil“, do čeho byl „namočen. Bylo mu z toho úzko. I jeho trápilo, že došlo k takovému střetu.
(My také třeba říkáme: „Kdo je do toho namočen“? V tomto smyslu je to třeba chápat.
Jako kdyby Ježíš řekl: „Budu namočen do velkého maléru (pro židy)“ – v našem textu: „v křest budu ponořen“.

Věta „v křest mám být ponořen a je mi z toho úzko....“, měla u posluchačů vzbudit otázku: „Jak to, že ty, který děláš zázraky, máš úzkost. Z čeho ty můžeš mít strach?“
(Bohužel, takto se zbožní neptali, protože měli „jasno“, ve všem, co se týkalo Mesiáše.
Místo otázek kroutili hlavou: „Tenhle tesař z Nazareta sice dělá zázraky, ale, když on někdy tak divně mluví …“ A pomlouvali jej. Místo aby si porovnávali názory, útočili.

Takto se ale neptáme ani my.
Nezapomeňme ale, že evangelia byla napsána pro nás, Ježíš mluví i k nám.
I my máme „jasno“ o Mesiáši: „Cóó, my přece „uznáváme nejen jeho, ale i jeho Matku!“)

Ježíš přišel, aby se zastal Otce, aby lidé prokoukli z falešných představ o Bohu. Škoda, že došlo k nepříjemnému střetu. Copak to nešlo se domluvit? Přišel přece jako Kníže Pokoje.
Jenže židé nebrali Ježíšovo varování vážně.
Myslíte si, že my jeho varování bereme vážněji, než varování: „Kouření škodí zdraví“?
Jak to, že my se Ježíšových slov nehrozíme? 

Věta: „Myslíte, že jsem přišel dát mír na zemi …“, neznamená, že po nás Pán Ježíš chce utrpení. Utrpení je plodem chyb a hříchů. Nesvádějme jej na Boha. Přichází jedině skrze naši hloupost, protože zapomínáme přemýšlet o tom, jak jednat s Bohem, jak si Bůh představuje naše jednání.

„Od nynějška bude rozděleno pět lidí v jednom domě, tři proti dvěma, dva proti třem…“ Představme si zbožnou židovskou rodinu, která chodila pravidelně do synagogy, navštěvovala chrám, přinášela oběti. Kvůli Ježíšovu učení se začala hádat, – členové rodiny mezi sebou. Někdo Ježíše chválil, druhý mu nemohl přijít na jméno.
Ježíš chtěl lidem říci: „Poslouchejte, nedělejte si o sobě iluze. Až se setkáte s Mesiášem (Ježíše tenkráte pokládali v lepším případě jen za proroka), nemyslete si, že za ním všichni půjdete. Spousta lidí jej odvrhne. A vy, kteří stojíte na mé straně, si musíte rozmyslet, proč za mnou jdete, to nesmí být jen tak neuvážené. Vy musíte vědět, jestli mám pravdu, nebo ne. Nesmíte jenom vzplanout nadšením.“ 

Zbožný člověk všech dob trpí tím, že má o Bohu a svém náboženství iluze, kterých se nechce vzdát.
Velice často si to ovšem nechceme přiznat. Podobně si alkoholik nechce přiznat, že si sám nepomůže. To je následek hříchu. Proto je důležité nepodcenit varování před hříchem a před falešnou zbožností. 

Setkat se s Mesiášem je náraz, šok (má jiné názory na zbožnost než my). My o Ježíši mluvíme, ale je otázkou, kým pro nás je. Kdybychom jej přijali jako Mesiáše, jinak bychom se chovali k jeho slovům. Zatím se místo toho zaklínáme tradicí otců a svou zbožností.
Proto Ježíš někdy, aby nás vyburcoval, mluví trochu záhadně, v „rébusech“.
	21. neděle v mezidobí

	2022
21. neděle v mezidobí       Iz 66:18-21       Žid 12:5-7. 11-13       L 13:22-30       21. srpna 2022

První čtení připomíná, že Bůh je Stvořitelem, Tátou-Mámou všech lidí. Do jeho náruče jsme zváni všichni. A každý, kdo se chová lidsky k potřebným, je Bohem ceněn, neboť se vydal cestou do nebeského království. Spravedliví mezi národy mají slíbený podíl na budoucím světě.
Židé a křesťané mají tuto pravdu šířit dál. 

Před týdnem jsme si znovu připomínali, že Ježíš nás přišel spojit, ne rozhádat.
Trpíme názorovými rozdíly i v rodině (na covid, na politiky, na válku na Ukrajině …)
Buď vstupuji do debaty s ochotou se dozvědět něco nového, nebo jako bojovník, který chce názorového protivníka položit na lopatky.
Dobré vztahy v rodině jsou jedinečným pokladem, nemáme se jich vzdávat. Jsou-li narušené, máme hledat cestu ke smíření. 

„Pane, bude málo zachráněných?,“ ptal se někdo. 

Ježíš stále narážel na sebejisté falešné náboženské znalce, kteří ho poučovali, napomínali a pomlouvali a nakonec pronásledovali za jeho „kacířské“ názory.
Slova: „Ježíš pokračoval k Jeruzalému,“ znamenají, že nepřátelství zbožných narůstá, až vyvrcholí na popravišti v Jeruzalémě.

Na upřímnou otázku odpovídáme.
Zvol si těsné dveře – náročnější cestu. Nechoď se stádem.
Tehdejší náboženské stádo připravovalo postání proti Římu.
Naše zbožné stádo pohodlně přežvykuje náboženské fráze: „Pán Ježíš přišel a byl ukřižován pro naši spásu. Vzal na sebe naše hříchy a tak nám Bůh odpustil.“

Ale zkuste někomu říci takovýto příklad: „Přestavme si, že kluk rozbil okno, táta ho chce potrestat, ale druhý syn se nabízí k potrestání. Kdo z nás by potrestal toho nevinného? Jak by mohl spravedlivý Bůh takto jednat?“
Slušný člověk za upozornění na chyby poděkuje. Suverén se na nás naštve.
Ježíš se zastával Boha a pomáhal potřebným. Stálo ho to život. Zbožní lidé ho nesnesli.

Stále se to opakuje. Římský biskup František se snaží jednat podle evangelia, proto má mnoho nepřátel.

Ani Ježíš neobrátil ty, kteří byli přesvědčeni o své náboženské pravdě.

Ježíš říká: Někteří se budou dožadovat místa v nebeském království pro své „zbožné zásluhy“ a pro svou „pravověrnost“, ale budou odmítnuti.

Připomínám:
Svět má poznat, že miluji Otce a jednám, jak mi přikázal. (J 14:31)
Za svět neprosím … (J 17:9)
Nenávidí-li vás svět, vězte, že mě nenáviděl dříve než vás. (Srov. J 15:18) Svět zabijí proroky.

V nebi budou ti, kteří s radostí přijmou názory Boha a Ježíšův životní styl.
Bůh nám nastavil určité vzorce slušného chování, pozval nás do své podoby. Ale nemůže odstranit naše špatné lidské vlastnosti. Nemůže odstranit z lidských duší nezájem, lenost, podlost, závist nebo chamtivost. Bůh nám dal svobodu a nebude nám ji brát, respektuje naše rozhodnutí.
Nikdo o nás nemluví tak pěkně jako Bůh a nikdo o nás nepečuje s větší štědrostí než Bůh, ale nikoho nevede za ucho nebo nenese na zádech.

Máme usilovat o svůj život a o následování Ježíše. O budování dobrých vztahů s druhými. Ale na každém je rozhodnutí, volba a odpovědnost.

Druhé čtení nás upozorňuje na boží výchovu.
Autor listu Hebrejům užívá příklad tehdejší výchovy dětí, i pomocí trestů.
Rodiče mají svou odpovědnost za výchovu svých dětí. Výchova dětí je velkým uměním. Někteří rodiče nemusejí děti trestat.
Máme rádi učitele, kteří jsou nároční a pevní. Bůh se nám věnuje s velkým porozuměním. Jsme mu vděční za jeho laskavou a pevnou výchovu. Chceme ve svém jednání dorůstat do boží podoby.

Neupozornit druhého na chybu je buď zbabělé (nechci riskovat ztrátu jeho přízně), lhostejné nebo zlomyslné.

Ptám se, proč nám nestačí jedno Ježíšovo upozornění na nedobrou volbu.
Uvedu jednoduché příklady:
„Pečlivě poslouchej, co ti říkám.
K mým pokynům nic nepřidáš a nic z nich neubereš.
Nepřísahej, buď vždy pravdivý.
Nikomu neříkej otče.
Vezměte a pijte.
Máš-li s druhým spor, snažte se domluvit podle mého návodu. …“
Pokaždé se máme ptát po smyslu těch slov.

Opět jsem vyučoval o Ježíšově hostině.
Hospodin už za Mojžíše přirovnal své přátelství k nám ke krásnému manželství. Nazval se ženichem a nás svou nevěstou.
„Jsi můj ženich, je to zpečetěno krví,“ říká Sipora Hospodinu při obřízce svého syna. A židé ta slova opakují při obřízce. (Srov. Ex 4:25-26)
„Zasnoubím si tě navěky, zasnoubím si tě spravedlností a právem, milosrdenstvím a slitováním, zasnoubím si tě věrností a poznáš Hospodina.“ (Oz 2:21-22)
„Já jsem svého milého a můj milý je můj.“ (Pís 6:3)
Atd.

Ježíš přišel jako ženich …
Jeho velikonoční hostina je svatební hostinou …
V jeho slovech nad chlebem a vínem zřetelně rozpoznáváme svatební slib své nevěstě.
Od křtu smíme patřit do množiny jeho nevěsty.

Každý víme, jak se máme na svatbě chovat. Co se čeká od ženicha od nevěsty.
Ženich a nevěsta se odevzdávají jeden druhému. Políbí se, obejmou, pijí z jednoho poháru.
Stolují spolu, tančí spolu a odeberou se do svatební ložnice.

Léta to vyučuji, ale řada lidí zůstává trčet ve svých vyjetých kolejích.
Na svatbě se umíme chovat. Stihneme vnímat ženicha i ostatní svatebčany. Na koncertě nebo v divadle jsme plně soustředěni na hudbu nebo děj. Ale vnímáme i ostatní diváky.
Tridentská mše byla obětí a lidí se soustřeďovali na setkání s Bohem. Klečeli s „rukama na očích“.
Ale liturgická reforma 2. vatikánského koncilu se vydala k Ježíšově svatební hostině.
U nás se po koncilu kvůli komunistickému tlaku o smyslu liturgie nemluvilo, jen jsme pořídili stůl Páně a zavedli češtinu. V řadě kostelů je atmosféra jak v krematoriu. Co to svému Ženichovi děláme?

Na manželských setkáních jsme mluvili o Ježíšově svatbě a jeho manželství s námi.
Také jsme mluvili o rodinném nedělním rituálu.
Ti, kteří jej používají, si pochvalovali bohatství slov, kterými společně v rodině děkuji za bohatství boží péče o nás.
Jeden táta vyprávěl, že při jeho dobrořečení za manželku, když říká: „Ženu statečnou kdo nalezne,“ už mu malý kluk napovídá: „Je daleko cennější než perly.“
Táta říkal, jak se děti velice těší na slova rodičů: „Mám tě velice rád, ale Bůh tě má ještě více rád než já.“
(Jsem potěšen, že se rituál v řadě rodin ujal.)

Na přání některých posílám v Příloze opět text Nedělního rituálu.

	2022 – (Příloha: Slavení Dne Páně – rodinný rituál)
slavení Dne Páně
rodinný rituál

Předmluva:

Rituál vychází z biblického dobrořečení a z židovského slavení soboty.
Hebrejové byli původně barbaři. Hospodin jim nabídl veliké přátelství, jedinečnou pomoc a bohatství všeho druhu, nechají-li se jím vést. 
Za pár století se stali náboženstvím největšího praktického soucitu. 
Považují si, že smějí být svobodným lidem božím a královstvím kněží. 
Vědí, že jejich existence a bohatství stojí na třech pilířích: na životu podle slova Božího, slavení soboty a budování rodiny.
Ježíš, jeho příbuzní i apoštolové, v této kultuře vyrostli. 
90% náboženského života Izraelitů se odehrává doma v rodině. Od Jákoba už víme, že tam, kde jsme, je s námi Bůh. Ježíš nám k tomu ještě něco přidal. 
I my jsme křtem pozváni k životu v božím království a ke královskému kněžství … 
Hospodin své přátelství ke svému lidu přirovnává ke krásnému manželství. Židé každou sobotu večer v synagoze čtou Píseň písní. Ta je podobenstvím o věčné smlouvě mezi ženichem – Bohem, a jeho nevěstou – Izraelem.
Ježíš přišel jako ženich, a i nás nežidy, zve do množiny své nevěsty.
Ke své Hostině použil rodinnou velikonoční slavnost, povýšil ji a daroval nám ji jako slavnost svatební – každou neděli nám opakuje svůj manželský slib.
Navíc nám neděli daroval jako slavnost Vzkříšení.
Na každou slavnost se připravujeme … 

slavení  Dne  Páně

Sobotní večer

Liturgicky začíná den večerem. K přípravě na Den Páně se rodina v sobotu schází u stolu ke slavnostnější večeři pěkně oblečena.
Pokud jsme před tím někomu ublížili, nejprve se mu omluvíme.
Stůl je svátečně prostřený s ubrusem a svícemi (dvě za manžely, s narozením každého dítěte přibývá další svíce) , na stole je (mimo jídla k večeři) na zvláštním talíři chléb,  přikrytý bílým plátěným ubrouskem, dospělí mají nalitý pohár s vínem, děti s vinným džusem nebo jinou ovocnou šťávou. 
Připravíme si obnos peněz na nedělní kostelní sbírku nebo na dobročinný účel.

Všichni stojí, matka rozsvěcuje svíce a říká modlitbu:
Bože, děkujeme ti za oheň, který svítí a hřeje. Také tvá slova jsou světlem pro náš život. Rozsvěcujeme tato světla, aby nám připomínala tvé dvě rady: „Pamatuj si má slova a střež je.“
Díky tvým slovům přichází do naší rodiny tvá moudrost, abychom se, my – rodiče, i naše děti – učili žít ušlechtile a pravdivě.
Bože, buď i nadále milosrdný vůči mně (jméno), dceři (jméno matky a otce), mému manželovi (jméno) a mým dětem (jejich jména).
Bože, pomáhej mně k věrnosti tvým slovům, pomáhej mi vést naše děti tak, aby si osvojily tvou spravedlnost.
Pomáhej mně ochotně sloužit a pomáhat druhým.
Děkuji ti, Bože za to, že mě a moje blízké učíš přiznávat si svá provinění a prosit za odpuštění. Děkuji ti za milosrdenství tvé a těch, které jsem o odpouštění prosila. Děkuji ti za to, že nás učíš odpouštět těm, kteří nás o odpuštění prosí.
Prosím tě o tvou pomoc, abychom se od Ježíše učili žít v jeho pokoji, úctě k druhým a v radosti.
Amen.

Dobrořečení otce (v jeho nepřítomnosti matky):
Bože, z lásky jsi nás stvořil a k lásce nás voláš.
Daroval jsi nám jednoho druhému a celý svět.
Podle tvé moudrosti se učíme s tímto bohatstvím hospodařit.
Učíš nás pracovat i slavit. Prosíme tě o pomoc, abychom se dobře připravili na zítřejší Den Páně a slavili jej ve tvém Duchu.
Děkujeme ti za přátelství Tvé i těch, kteří nás mají rádi.
Děkujeme i za to, čím nám posloužili druzí lidé, často neznámí. Odměň je, prosíme, svou štědrostí.
Děkujeme ti za všechno, čeho dobrého se nám v tomto týdnu dostalo. Učíš nás pěkným vztahům s druhými; děkujeme ti za to, čím dobrým jsme někomu pomohli, čím jsme přispěli světu, aby byl přívětivější.

Bože, díky tvému požehnání máme víc, než kolik nutně potřebujeme k životu – máme z čeho rozdávat.
Připravený obnos peněz na kostelní sbírku nebo na dobročinný účel otec vloží do pokladničky nebo na zvláštní talířek.
Pak pokračuje v modlitbě:
Bože, tvé pokyny jsou svící, lampou, ale život podle tvé moudrosti je světlem.
Ježíši, tys o nás řekl: „Vy jste světlo světa. Rozsvícená světla se nestaví pod stůl, ale na stůl, aby svítila všem v domě. Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby za vaši dobročinnost – i když nevidí, jak a kolik potřebným dáváte – a mohli děkovat Bohu.“
Pokladničku nebo talíř s penězi odloží mimo stůl.

Děkujeme ti Bože za to, že tě máme, a že máme jeden druhého.
Podíváme se na druhé a ukloníme se jim.

Všichni zasednou ke stolu.

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) dobrořečí nad vínem:
Otče náš, Králi náš, děkujeme ti za bohatství a krásu světa.
Učíš nás společně pracovat i slavit. Ke slavení jsi nám také dal plod révy a nejrůznějšího ovoce.
I lidé vymysleli mnoho dobrého, aby nám chutnal život. 
S vděčností a v radosti chceme slavit Den Páně, proto si – před tebou – připíjíme: „Na život (s Tebou a s lidmi).“
Všichni pozvednou své poháry, podívají se na sebe a napijí se.

Pak otec (v jeho nepřítomnosti matka) odkryje chléb z ubrousku, vztáhne nad chléb ruce a říká dobrořečení nad chlebem:
Bože, s láskou pečuješ o všechno živé, o nás – lidi – nejvíce.
Nad chlebem ti dobrořečíme za vše, co nám poskytuješ k životu.
Prosíme tě, Bože, pomáhej nám, abychom žili ve vzájemné lásce a pomáhali si.
Chléb rozláme na kousky podle počtu stolujících na talíř a každý kousek chleba posolí. 
Talíř s chlebem nabídne nejprve své ženě, pak dětem podle stáří (od nejstaršího k nejmladšímu), sám si bere kousek chleba jako poslední.
Potom pokračuje:
„Bože, děkujeme Ti za jídlo, za ty, kteří nám jídlo připravili i za lidi, kteří potraviny vypěstovali nebo na nich pracovali.
Děkujeme ti za ty, kteří nám jakkoliv slouží.

Po večeři otec rodiny děkuje za svou manželku (Př 31:10-31):
Ženu statečnou kdo nalezne? Je daleko cennější než perly.
Srdce jejího muže na ni spoléhá a nepostrádá bohatství.
Prokazuje mu jen dobro a žádné zlo po celý svůj život.
Stará se o vlnu a o len, pracuje s chutí vlastníma rukama.
Podobna obchodním lodím zdaleka přiváží svůj chléb.

Ještě za noci vstává dát potravu svému domu a příkazy služkám.
Vyhlédne si pole a získá je, z ovoce svých rukou vysází vinici.
Bedra si opáše silou a posílí své paže.
Okusí, jak je dobré její podnikání. Její svítilna nehasne ani v noci.
Vztahuje ruce po přeslenu, svými prsty se chápe vřetena.
Dlaň má otevřenou pro utištěného a ruce vztahuje k ubožáku.
Nebojí se o svůj dům, když sněží, celý její dům je oblečen do dvojího šatu. Zhotovuje si přikrývky. Z jemného plátna a šarlatu je její oděv.
Uznáván je v branách její manžel, když zasedá se staršími země.
Zhotovuje plátno na prodej a pásy dodává kupci.
Síla a důstojnost je jejím šatem, s úsměvem hledí vstříc příštím dnům.
Její ústa promlouvají moudře, na jazyku mívá vlídné naučení.
Pozorně sleduje chod svého domu a chleba lenosti nejí.
Její synové povstávají a blahořečí jí, též její manžel ji chválí:
Statečně si vedly mnohé dcery, ale ty je všechny předčíš.
Klamavá je líbeznost, pomíjivá krása; žena, jež se bojí Hospodina, dojde chvály.
Dejte jí z ovoce jejích rukou, ať ji chválí v branách její činy! 

Pak manželku obejme a políbí.

Rodiče žehnají svým dětem. 

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) se vtaženýma rukama k dětem říká:
Bože, dobrořečíme ti, za tvou lásku. Svou přízeň nám projevuješ mnohými dary. Tak zakoušíme tvé požehnání.
Děti, Bůh nám žehná a chrání nás.
Pečuje o nás,
mluví s námi,
smilovává se nad námi
a obdarovává nás svým pokojem.

Postupně přistupuje ke každému dítěti, od nejstaršího k nejmladšímu, pokládá mu ruce na hlavu, dívá se mu do očí a s úsměvem mu říká:
X., mám tě velice rád, ale Bůh tě má ještě víc rád než já.
Bůh se na tebe usmívá.
obejme dítě se slovy:
Objímá tě
a políbí je se slovy:
a dává ti pusu.

Pak matka každému dítěti ve stejném pořadí pokládá ruce na hlavu, dívá se mu do očí a s úsměvem mu říká:
X., mám tě velice ráda, ale Bůh tě má ještě víc rád než já.
Bůh se na tebe usmívá.
obejme dítě se slovy:
Objímá tě
a políbí je se slovy:
a dává ti pusu.

Potom jdou malé děti spát.

Po večeři začíná příprava na neděli čtením biblických textů.
Pro větší děti je ctí být u toho a zapojit se.

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) přípravu uvede modlitbou:
Bože, řekl jsi nám: „Snažíte-li se o porozumění mým slovům a snažíte-li se podle nich žít, jako byste mě korunovali svým králem.“
Bože, žádná univerzita nás neučí to, čemu nás vyučuješ ty.
Děkujeme ti za to. Chceme tvým slovům pozorně naslouchat, abychom v životě jednali podle tvých pokynů a rad.
Prosíme tě k tomu o pomoc. Amen.

Úryvku z Písma porozumí ten, kdo zná celek. Proto otec (v jeho nepřítomnosti matka) uvede jednotlivá čtení (u historických knih uvede století, ve kterém se děj odehrál, souvislosti čteného úryvku, u slov proroků uvede příčiny, na které Hospodin reaguje … 
Některá čtení mohou číst i větší děti.
Po každém textu rodiče poví, jak textu rozumějí (mohou se zapojit i děti). Je žádoucí vést děti ke kladení otázek a chválit je, když se ptají.

Po rozpravě o biblických textech otec (v jeho nepřítomnosti matka) řekne modlitbu:
Bože, zítra budeme těmto tvým slovům s ostatními rodinami naslouchat v kostele. Chceme ti co nejvíce porozumět, prosíme tě k tomu o pomoc. Těšíme se na to, co dalšího se dozvíme a co nového pochopíme.

Děkovali jsme ti, Bože, v naší rodině za vše, čím jsme byli obdarováni v tomto týdnu. Zítra ti budeme děkovat společně s ostatními, neboť bohatství našich přátel je i naším dalším bohatstvím.

Děti, na zítřejší bohoslužbu si každý připravíme krátké poděkování.
Až pan farář řekne: „Modleme se“, ve chvilce ticha si každý v duchu řekneme svou modlitbu; Bůh si ji z nás „přečte“.
Pan farář pak modlitby všech zakončí, a my odpovíme: Amen.
Těšíme se na zítřejší Den Páně. Přejeme vám s maminkou „Dobrou noc“.

Rituál nedělního oběda

Neděle je naším největším svátkem a společné jídlo u nedělního stolu je naší největší rodinnou slavností. Má být pokračováním Ježíšovy hostiny, slavené v kostele.
(Ochota pomáhat s přípravou jídla je pro členy rodiny samozřejmostí). Stolováním prokazujeme druhým svou přízeň, svou pozorností k nim dáváváme najevo: „Mám tě rád, jsem tu pro tebe, pečuji o tebe, aby ti nic nechybělo“. Proto i stůl je slavnostně připraven a my jsme pěkně oblečeni – vědomi si Boží přítomnosti a toho, že jsme z královského rodu.
(Kdo nepochopí smysl a krásu stolování má ztíženou cestu k pochopení Ježíšovy Hostiny.)

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:
Bože, děkujeme ti za Ježíšovu hostinu – směli jsme ji opět prožít jako tvoje nevěsta. Prosíme tě, pomoz nám, aby naše stolování bylo pokračováním Ježíšovy hostiny. Jsme ti vděčni, že u nás doma nejsi méně přítomen než v kostele, u tebe jsme doma.
Děkujeme ti za tvou blízkost, přátelství a všechnu tvou péči.
Děkujeme ti za ty, kteří nás mají rádi.
Děkujeme ti za dnešní dobré jídlo a za ty, kteří nám je připravili a dopřáli (mírně se ukloníme tomu, kdo vařil a těm, kteří pomáhali).
Amen.
Přivítá hosty a členy rodiny:
Všechny vás rádi s manželkou přijímáme u našeho stolu a přejeme vám dobrou chuť.
Všichni odpoví: Dobrou chuť.

Modlitba po jídle
Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:

Bože, z tvé dobroty žijeme. Z tvé štědrosti jsme opět jedli. Díky tobě nám nikdy nechybělo a nebude chybět jídlo a to, co potřebujeme k životu.
Děkujeme ti, ti za to, že nás přivádíš ke vzájemnému přátelství a učíš nás pomáhat potřebným.
Za vše dobré ti chceme dobrořečit svým životem – ochotou sloužit druhým.

Všichni poděkujeme rodičům (hostitelům) za dobré jídlo, za společenství, za příjemnou atmosféru u stolu ...

Po obědě se obvykle vracíme k bohoslužbě, k biblickým textům, k tomu, co nás zaujalo, čemu nerozumíme, na co (a koho) se budeme ptát, co si ještě chceme v týdnu promyslet.

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:
Bože, děkujeme ti za tvé slovo, z kterého se učíme největší životní moudrosti.
Darem dnu svátečního nám připomínáš, že nejsme otroky nikoho a ničeho (ani práce), děkujeme ti za to, že jsme tvými milovanými dětmi.
Přál sis nás, přijal jsi nás a stále – nás hříšné – znovu a znovu přijímáš.
Děkujeme ti, že jsi nás – spolu s druhými – učinil ke svému obrazu.
Daroval jsi nám velké osobnosti.
Děkujeme ti za Abraháma; odkázal nám zkušenost, že jsi velkorysý a věrný přítel.
Děkujeme ti za Mojžíše; učí nás rozpoznávat dobro a zlo, spravedlnost od nespravedlnosti, ukazuje nám cestu k tvé moudrosti.
Děkujeme za naše předky …
Děkujeme ti za Ježíše. Na jeho jednání s lidmi vidíme, jakou cenu má pro tebe každý člověk – i my. Na jeho životě vidíme, jak si představuješ pěkný život člověka. Ježíše jsme přijali jako největšího Přítele a Učitele.
Od něj se učíme milovat tebe celou svou bytostí a bližní jako sebe sama.
Prosíme tě k tomu Bože o pomoc.
Za vše ti dobrořečíme. Amen.

Nedělní večeře

Na stole jsou poháry s vínem nebo džusem a opět hoří svíce.
Židé poháry přelévají, aby si uvědomili, že nás Bůh obdarovává víc, než se všímáme (pod poháry dávají talířek). Na sůl také dávají také kořenku s vonným kořením (například s hřebíčkem).

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:
Bože, děkujeme ti za dar Dnu Páně.
Děkujeme ti za tvou velikou štědrost. Víme, že nás – i v následujícím týdnu – budeš vrchovatě obdarovávat mnohá krásnými překvapeními.
Chceme si všímat tvých darů – abychom věděli, jak jsme bohatí tebou a jedni druhými.
Dobrořečíme ti, Bože za krásu nesmírného množství vůní. 
Při křtu a svátosti dospělosti jsme byli ovoněni, abychom věděli, že máme vonět po tobě, Bože.
Všichni si postupně přivoní k vonnému koření v kořence.
Pak modlitba pokračuje:
Bože, chceme být svým jednáním příjemní druhým, aby viděli, že jsi Otcem a Matkou všech lidí, že jsi příjemný, že i na nás máš vliv, a že i oni ti mohou důvěřovat.
Dobrořečíme ti Bože za sebe a za všechno stvoření.
Velice ti děkujeme, neboť s velikou láskou pečuješ o vše živé.
Prosíme tě o pomoc, abychom příští týden poctivě pracovali na tvém království ve světě a byli tvůrci Kristova pokoje.
Amen.

Václav Vacek

Příloha:
DOBROŘEČENÍ  JAKO  ŽIVOTNÍ  STYL

Mnoho lidí na světě pokládá život za veliký dar. Z duchovního bohatství Izraele a od Ježíše se učíme, jak svou vděčnost projevit Dárci a jak sloužit životu.
Dobrořečení je dobré mluvení o Bohu i o lidech.

Dobrořečení nad dary života (první stupeň modlitby)

Ježíše neslo přátelství Otce, rodiny a přátel; byl na světě rád. Vyrostl ve veliké kultuře dobrořečení, hebrejsky „beracha“. Odmala viděl, jak jeho rodiče jeden druhého navzájem chválí a děkují si.
Představuji si to takto: „Ježíši“, říkal Josef, „těšili jsme se s maminkou, až se narodíš, ale Bůh se ještě víc těší z každého člověka. Budeme spolu objevovat, jak nádherný svět nám připravil.“
Od rodičů i v synagóze Ježíš slyšel mnohá dobrořečení Hospodinu za krásu stvoření a bohatství života. „Děti,“ učil pan rabín, „Bůh nám říká: `Jsem tu pro vás´. Bůh o nás pečuje víc než naši rodiče. Bůh slouží nám, ne my jemu! Bůh není závislý na naší vděčnosti a na našich modlitbách, ale modlitbou mu dobrořečíme za jeho přejícnost.
A rabín pokračoval: „Děti, pamatujte si, být milován a umět mít rád je největším bohatstvím. Doma jste se od rodičů naučili, jak se pěkně chovat k druhým. Spolu se budeme učit stokrát za den si všímat, čím vším nás obdarovává Bůh a hodní lidé. Uvidíte, jak mnoho jsme bohatí. Osvojíte si dobré mluvení o Bohu a lidech. Pro člověka, který umí žasnout nad pozorností druhého, je taková modlitba snadná.“
Před slavností dospělosti rabín říkal klukům: „Bůh nás pozval k dotváření světa, umí – jako nikdo jiný – ocenit cokoliv dobrého, co se nám podaří. Ale pamatujte si, moudrý je ten, kdo ví, že jeho cena spočívá ne v jeho výkonu, ale v pozornosti, kterou mu Bůh prokazuje. Pro každého z nás Bůh stvořil svět a dal nám jednoho druhému. Klade nám na srdce, abychom s tímto bohatstvím dobře hospodařili a střežili ho před zlem v sobě i okolo nás.“
V této kultuře dobrořečení Ježíš vyrůstal.

I my si v Bibli všímáme, co dobrořečení znamená a co obnáší. Vychází z žasnutí nad štědrostí Boha a projevuje se obdivem, chválou, velebením, oslavou, oceněním za velikost a krásu stvoření a tvoření, úctou, uznáním nezasloužené péče, vděčností, vyznáváním jedinečnosti Hospodina …
K dobrořečení patří i prosba a žehnání (obojí je ale třeba biblicky osvětlit).
Ježíš je pro nás největším učitelem. Od něj víme, že i my neobřezaní jsme z královského rodu a že všichni lidé jsou božími dětmi. Od něj víme, že všechna krása stvoření, nesmírné množství odstínů barev, vůní, tvarů, zvuků, chutí …, naše děti, rodiče, naši drazí, jsou osobním darem Boha každému z nás. Zažíváme zázrak – zahlédneme to, co je za naším tělesným zrakem – skrze dar se my obdarovaní setkáváme s Dárcem.
„Jsem rád, že se ti líbí tento mrak, muzika, dobré jídlo, věrný přítel …“, říká Stvořitel, „těšil jsem se, že to oceníš a budeš tím potěšen“.
Je příjemné být středem pozornosti milujících a Milujícího.
Bůh je velkorysý – a nezahanbuje nás tím, že nás má rád víc než my jeho.
Takto obdarovávaní pak i my toužíme rozdávat. Těší nás žít pro druhé, učíme se pro ně vymýšlet různé pozornosti, aby věděli, že je máme rádi.

Jedním z největších darů od Boha jsou pro rodiče děti. Bůh rodičům svěřuje to nejcennější, co má. Je pro nás ctí, že můžeme – jako rodiče – být dětem prvními a nenahraditelnými učiteli o Bohu. To, co děti o Bohu slyší doma a v kostele, jim žádná univerzita neposkytne.
Malé děti zajímá to, co jim chutná a co jim je příjemné. Od toho začínáme, říkáme jim například: „Chutná ti pomeranč? Je od Boha ...“
Později se s dětmi ptáme dál: „Kdopak asi ty pomeranče vypěstoval? Jestlipak se má ten pan sadař dobře? Je zdravý? Má ženu a děti? Důvěřuje Bohu? …“ Při společné modlitbě táta Bohu děkuje za všechno, co pro ně maminka dělá, a maminka děkuje za tátovu péči o rodinu …
S většími dětmi si už můžeme povídat o tom, co pomerančovník potřebuje ke své úrodě. „Strom dostal program k životu od Tvůrce. My pomeranče vyrobit neumíme. My jsme dostali jiný program …“
„A kdo dal program Tvůrci?“, zeptal se Jáchym ze čtvrté třídy (ví, že země byla kdysi žhavou hmotou bez života). Zatím mu stačila odpověď: „Bůh je první programátor“.
Podporujeme děti v objevování, žasnutí a vděčnosti. Učíme je základům naší kultury (zdravit druhé, usmát se na ně, poděkovat, poprosit, pochválit, umět se rozdělit, nabídnout pomoc potřebnému, zastávat se slabších, přiznat a napravovat své chyby, omlouvat se).
Než naše děti poprvé přijmou pozvání ke Stolu Páně, mají za úkol spočítat cenu nedělního oběda (potraviny, tepelnou energii, práci maminky a těch, kteří pomáhají s vařením). Ptají se, jak dlouho na oběd pracuje táta a jak dlouho maminka. „Děti,“ říkám jim, „ale to, kolik peněz stojí oběd, je jen malou částí toho, co u nedělního stolu dostáváme“.
Nic nepokládáme za samozřejmost. Dospělé prosím, aby spočítali něco z toho, co dostali od svých rodičů za ta léta, než sami začali vydělávat (jídlo, ošacení, část provozních nákladů na bydlení, cenu jízdenek do školy, cenu velkých dárků …), a pak aby dětem vyprávěli, k jaké sumě peněz došli. A aby dětem řekli: „To vše je, děti, jen malou částí (jako viditelná část ledovce v moři) z toho, co mně dědeček s babičkou dali“. Penězi nelze vyčíslit hodnotu úsměvu, pohlazení, vlídného a pěkného prostředí domova, to, že nám rodiče dali příklad charakterního jednání nebo že nás vedli ke vkusu.
Základní slovní formou biblického dobrořečení je vyjádření: „Chvályhodný je Hospodin, který …“, „Velebíme tě, Bože náš (dobrořečíme, oslavujeme …). Nejen v žalmech se s dobrořečením často setkáváme.
Čím víc obdarování za den objevíme, tím více nám stoupá dobrá nálada. Jsme opojeni božím duchem (jinak a víc než třeba při ochutnávce dobrých vín).
Znáte lepší antiderpesivum?

Dobrořečení za boží slovo (druhý stupeň modlitby)

Pohané si božstva představovali podle svých vládců a těm poddaní za řeč nestáli. Izraelité žasnou nad tím, že s nimi Bůh mluví, vzdělává je a vychovává. Vzpomínáte – „Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem“. (Ex 33:11)
Biblické osobnosti se snažili Bohu porozumět, naslouchali, hledali, ptali se, někdy se Bohu vzpírali – to vše patří ke vztahu a rozhovoru. Často jejich odpověď vyústila do dobrořečení.
V Bibli najdeme celou řadu dobrořečení. Dobře známe chvalozpěv Zachariášův nebo chvalozpěv Ježíšovy matky – a i tyto modlitby vycházejí ze starých izraelských berachot. Mnohé biblické modlitby dobrořečením začínají i končí, například modlitba Davidova (1 Pa 29:10-20).
Ježíš svůj život označil za dobrořečení Otci (J 17:1n).
Mnohokráte Ježíš dobrořečil Otci: nad chleby a rybami (Mk 6:41), bral děti do náruče a „žehnal jim“ (vyslovil nad nimi berachu – Mk 10:16), děkoval Otci, že myslí na „maličké“ (Mt 11:25-27), u hrobu Lazara řekl: „Otče, děkuji ti, žes mě vyslyšel“ (J 11:41), při Velikonoční hostině dobrořečil Otci nad chlebem a kalichem (Mk 14:22-24).
Nasloucháme-li Božímu slovu, necháme-li se osvítit Boží moudrostí, objevujeme, proč a k čemu nám Bůh své dary dává a jak s nimi máme hospodařit.
Čím déle někoho známe, tím víc poznáváme jeho názory a čím dál víc si s ním rozumíme. Můžeme dobře odhadnout, co by nám v určité situaci řekl nebo poradil. Bohu můžeme v mnohém porozumět.
Spolupracujeme-li s Bohem, děláme svým počínáním Bohu čest – pak o nás platí, že jednáme jako „boží lid, královské kněžstvo, zvláštní vlastnictví a můžeme být jeho chválou, okrasou a věhlasem“ (srov. Dt 26:28-29).
Ze slova božího objevujeme, co jsme dříve nevěděli, co by nás dříve ani nenapadlo. Ten, kdo Ježíše přijal za svého Učitele a Mistra života, se od něj učí pracovat, modlit se i slavit. Každá naše dobrá práce a činnost může být oslavou Boha. Chceme od Ježíše odkoukat a přijmout jeho životní náhled, postoj, životní styl. Tak objevujeme novou krásu života. Nahlížíme, že jsme milovanými dcerami a milovanými syny božími. Od Ježíše se učíme ušlechtilému jednání dcer a synů královských.

K dobrořečení patří také prosba – ale ne na pohanský způsob. (S mocnými sousedy je radno dobře vycházet, proto se pohané snažili získávat přízeň božstev, usmiřovat si je, zavázat si je. Obětovali božstvům – dávali, aby dostali.)
Bůh z nás nedělá žebráky. Ani od maminky jsme si nemuseli vyprošovat oběd, ani tatínek nemusel od maminky pro nás nic vyprošovat. Prosili jsme jí třeba o jídlo – i když ho pro nás už měla na stole – ale naše prosba byla projevem vděčnosti, nepokládali jsme její službu pro nás za samozřejmost.
Kdybych nějakou maminku prosil, aby svým dětem vařila a prala, divila by se, z čeho jí podezírám, to vše přece dělá, a ráda!
Už v hymnu o stvoření a zahradě Edenu slyšíme, že nám Bůh dal vše nejkrásnější, nic si nenechal pro sebe (nejedná s námi jako panovníci a boháči). „Vše, co mám, je tvé“, říká (srov. Lk 15:31). „Váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte“ (srov. Mt 6:7-8). Naše prosby k Bohu jsou také projevem naší úcty a vděčnosti.
Jak to, že lidé často Boha žádají, aby: „dal chléb hladovějícím, zabránil válkám, dal světu mír, aby dal moudrost politikům. Pokud já nebo prezident nestojíme o Boží pomoc, Bůh s námi nehne. Daroval nám svobodu a nebude s námi manipulovat. „Bůh je milostivý, plný slitování, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný“ (Ex 34:6). Bůh svěřil svět nám, a nabízí nám svou pomoc. Máme ho prosit, aby nám pomohl dělit se s potřebnými, aby nám pomohl stavět se proti zlu. Aby nám pomáhal zbavovat se strachu, když se máme zastávat ponižovaných a mocné upozorňovat na jejich chyby. Máme si ale všímat, za co především máme prosit (srov. například Lk 11:13).

O žehnání mluvím v dalším textu. (Písmo nás učí, čím požehnání je, kdo smí komu žehnat, co žehnání vyžaduje od žehnajícího a co vyžaduje od toho, komu je žehnání zvěstováno.)

Dobrořečení při slavení svátostí (třetí stupeň modlitby) je samostatnou kapitolou.

Modlitba dobrořečení není složitá a obtížná, je příjemná a krásná, a nejsme při ní roztržití.

- - - - - - - -
žehnání

Hospodin vyzval Abrama: „Odejdi ze své země, ze svého rodiště a z domu svého otce do země, kterou ti ukážu. Učiním tě velkým národem, požehnám tě, velké učiním tvé jméno. Staň se požehnáním!
Požehnám těm, kdo žehnají tobě, prokleji ty, kdo ti zlořečí. V tobě dojdou požehnání veškeré čeledi země.“ A Abram se vydal na cestu … (Gn 12:1-4)

Co znamená: „Požehnám tě“?
Hospodin slibuje žehnanému svou přízeň, péči, hojné obdarovávání, plodnost, ochranu … „Tvoji přátelé budou mými přáteli, ocením je. Ti, kteří budou proti tobě, jsou také proti mně.
Budu při tobě stát Abraháme, Izáku, Jákobe – Izraeli,  Josefe, Mojžíši, Davide, Eliáši …
Vyrostou z vás krásné osobnosti, budete mými svědky, prodlouženou rukou mé moudrosti a péče – budete požehnáním pro druhé.“
Veliké prohlášení o požehnání Hospodina lidu božímu je uvedeno na konci Páté knihy Mojžíšovy. 
Hospodin řekl Mojžíšovi:
„Mluv k Áronovi a jeho synům: Budete žehnat synům Izraele těmito slovy:
»Ať ti Hospodin žehná a chrání tě, a je ti milostiv, ať Hospodin obrátí k tobě svou tvář a obdaří tě pokojem.« Tak vloží mé jméno na Izraelce a já jim požehnám.
Tak vloží mé jméno na Izraelce a já jim požehnám. ” (Nm 6:22-27)

Slova Áronského požehnání nejsou v naší Bibli šťastně přeložena.
Hebrejština nezná časování, ze souvislosti se pozná, zda nějaký děj proběhl, trvá, nebo nastane.
Formulace: „Ať ti Hospodin žehná …, ať k tobě obrátí svou tvář…“, nám zní jako prosba o budoucí boží požehnání.
Slova: „Ať Hospodin obrátí k tobě svou tvář”, jsou doslovným překladem orientálního vyjadřování, ale podle smyslu znamenají: „Hospodin s tebou mluví“. (To je veliký dar, kterýpak vládce mluvil s podaným, které božstvo by se snížilo k rozhovoru s lidským červem?)
Slova: „Ať Hospodin rozjasní nad tebou svou tvář”, znamenají: „Bůh se na tebe usmívá“.

Izraelští kněží při žehnání Izraelitů a rodiče při žehnání dětí nevyprošují Boží přízeň do budoucna. Bůh přece stále – nezávisle na nás – všemu dobrému žehná, pečuje o všechno své stvoření.
Naše žehnání není udělováním, zprostředkováním boží přízně, není přáním ani přímluvnou modlitbou.
Náš tatínek pro nás u naší maminky nevyprošoval oběd nebo vyprání špinavého prádla. Když jsme prosili rodiče třeba o jídlo (maminka už je často měla na stole) – dávali jsme tím najevo, že si jejich péče vážíme a nebereme ji jako samozřejmost.
Bůh z nás nedělá žebráky, velkoryse se stará o vše, co vyšlo jeho srdce a jeho rukou.
Královsky nás obdarovává dříve, než o něco prosíme (srov. Mt 6:8), nečeká na naše modlitby a prosby. Nic si u něj nemusíme teprve vyprošovat. Naše prosby jsou kulturním vyznáním toho, že vše, co dostáváme je z jeho rukou, nepokládáme za samozřejmost. Rádi mu dobrořečíme za jeho štědrost. Naše prosby patří do množiny „dobrořečení“.

Kněží lidu božímu a rodiče svým dětem ukazují boží péči a svědčí o ní.
Věrohodná autorita jde na cestě před námi, ukazuje nám, kudy máme jít a na co se můžeme spolehnout. Žehnající má s Božím obdarováváním svou zkušenost, a proto je Hospodinem pověřen žehnat – svědčit žehnanému: „Bůh o tebe pečuje (už teď)!“

Áronské požehnání podle smyslu zní:
„Hospodin ti žehná (pečuje o tebe) a chrání tě.
Hospodin se na tebe usmívá a smilovává se nad tebou,
Hospodin s tebou (rád) mluví a obdarovává tě svým pokojem (šalom je plností všech božích darů).“

„Tak vloží mé jméno na Izraelce a já jim požehnám.“
Žehnající vkládá ruce na žehnaného – i dotykem rukou svědčí o své zkušenosti s boží přízní, „předává“ ji žehnanému, skrze jeho ruce boží požehnání „protéká“ na žehnaného.

Rodiče jsou svým dětem prvními posly božími (anděly). Nikdo jiný o děti nepečuje více než rodiče. Navíc jsou o generaci starší a mají o mnoho větší zkušenost s boží přízní než malé děti. Jsou prodlouženou „rukou boží“, proto je Bůh pověřuje, aby svým dětem zvěstovali Boží dobrotu, předávali ji, svědčili o ní svým životem a zvěstovali jim boží požehnání. Rodiče jsou nezastupitelní, jejich požehnání nemůže kněz nahradit, většinou je pro ně cizí pán.
Často uvádím příklad: Maminka jde s dítětem k lékaři „píchat ucho”. Lékaře může dítě vnímat jako vraha. Maminka drží dítě jako katův pomocník a dítě řve bolestí. Ale po výkonu pak dítě od maminky neutíká, zkušenost s maminčinou péčí je větší než ta strašná bolest. Až příště děcko uvidí doktora, možná se rozpláče a bude se mu snažit ze všech sil vyhnout, ale od maminky utíkat nebude, nikomu nedůvěřuje tolik, jako rodičům.
Proto je Bůh pověřuje rodiče: „Vy budete žehnat svým dětem“. Dává jim „na to papír“.

Dobře víme, že vyšší žehná nižšímu (Žid 7:7). Melchizedech žehnal Abrahámovi (a ne naopak) a Abrahám za to dal Melchisedechovi desátek z válečné kořisti.
Děcko nemůže žehnat rodičům, podobně jako nemůže řídit auto nebo operovat.
Nesnižujme boží pokyny, nenahrazujme je lidovou zbožností.
(Táta dělal křížek na čelo dětem, jak byl zvyklý, ale jeho desetiletý kluk prosil: „Táto, já nechci křížek, požehnej mně, jak Václav vyprávěl“.)

Co žehnání vyžaduje od žehnající a co od toho, kdo požehnání přijímá?
Žehnající má ručit za svá slova svým životním postojem. Kdyby nepečoval o děti, kdyby nedržel slovo, které jim dal, pak by devalvoval i žehnání; děti by pochopitelně pochybovaly o důvěryhodnosti slov požehnání.
Židovské děti na začátku soboty a křesťanské děti v sobotu večer (neděle liturgicky začíná sobotním večerem) se nemohou dočkat požehnání od svých rodičů. Ti jím vkládají ruce na hlavu, usmívají se na ně a říkají jim slova požehnání.

V našem nedělním rodinném rituálu „Slavení dne Páně“ předchází požehnání dobrá večeře a pro děti ovocný džus. Děti skrze zážitek z jídla, péče rodičů, jejich usměv a náruč – a skrze slova požehnání, znovu zakoušejí Boží přízeň a jsou znovu rodiči (každý týden) ubezpečováni o Boží štědrosti.
K žehnání jsem přidal slova: „Víš, že tě mám rád (ráda), ale Bůh tě má ještě víc rád než já.”
A ještě jsem přidal políbení se slovy: „…které ti posílá Bůh“ („to je jiné políbení, než které ti dám na dobrou noc“).

Židovské děti vědí, že žehnání rodičů není pouze přáním rodičů, ale pokaždé slyší i úvod k požehnání, slyší, že Hospodin sám pověřuje tatínka a maminku k žehnání dětem.

Jaká je odpovědnost žehnaného za žehnání?
Ten, komu žehnající svědčí o boží přízni, přijímá odpovědnost za slova požehnání, která slyší. Každé dobré slovo je darem a s dary se nešeredí. („Pokud něčemu nerozumíš, máš se ptát.“)

Povinností židovského otce je: „Obřezat syna, učit jej Tóře (Písmu), dopřát mu vzdělání k uživení jeho budoucí rodiny a oženit jej“.

Dnešní rodiče mohou svým dětem dopřát mnohem více, než mohly dřívější generace. Více materiálního zabezpečení, vzdělání, dobré rodinné výchovy, lásky a času. Jsme bohatší než naši předkové. I žehnáním je máme přivádět ke zkušenosti s Boží dobrotou.
Vidí-li děti, že se rodiče mají rádi, a společně o děti pečují, vidí-li a slyší-li, že tatínek každou sobotu děkuje Bohu za svou manželku a za to, jak dobrou mají maminku, vidí-li děti, že si rodiče váží Boha, naslouchají jeho slovu a řídí se jím – pak porozumí významu a daru rodičovského žehnání.
To může děti ovlivnit při budoucím hledání partnera, aby hledali někoho, kdo s nimi bude sdílet krásu božího přátelství a bude s nimi v manželství děkovat Bohu za partnera a děti.
Václav Vacek, 2014

	2019
21. neděle v mezidobí       Iz 66:18-21       Žid 12:5-7. 11-13       L 13:22-30       25. srpna 2019

K prvnímu čtení.
Bůh je otcem a matkou všech lidí. 
Namyšlenost, že jsme pro své „zásluhy“ někým víc než ostatní, je v nás hluboko zadřená.
Ano, někteří lidé nám ubližují, někdy velice ubližují (podobně jako my jiným), ale co bychom si počali, kdyby nás Bůh odepsal?
Možnost nápravy je nezaslouženým darem milosrdenství.
I pohané, i my, můžeme být nástrojem božího milosrdenství.

K druhému čtení.
Jak nás Bůh vzdělává, vychovává a vede?
Pavel o boží výchově mluví v tehdejším dobovém kontextu. (My jsme už upustili od tvrdých výchovných prostředků a trestů (i v práci se zvířaty). Ale jak jinak jednat s neposlušnými dětmi?
Už vám to někdo ukázal? Chceme si to nechat ukázat od Ježíše?
Jak dnes mluvit o Bohu a jeho způsobu výchovy?
Co bychom si od něj přáli? Má nás nechat být, když jsme se vydali špatnou cestou? Má na nás křičet? Urazit nám ruku, kterou zvedáme proti svému bližnímu?
Můžeme si o tom v rodině třeba odpoledne u stolu společně povídat.
(Modlitba je setkáním, rozhovorem, konzultací, prosbou, projevem vděčnosti, ústí k odhodlání a novému činu.)

„Ježíši, kolik lidí se dostane do nebeského království, jen málo?“ – ptal se kdosi. 
Asi většina z nás by od Ježíše ráda slyšela: „Neboj se, to víš, že do božího království se vejdou všichni, Bůh je nekonečně milosrdný.“

Po mnohá staletí líčil klérus Boha jako přísného soudce a tak jsme s úlevou a s radostí přijali zprávu o Bohu milosrdném, tak, jako po dlouhém období sucha vítáme déšť. Ale to by nám nemělo ucpat uši při naslouchání Ježíšovu vyučování.

Tvůrce nestvořil ďábla, masové vrahy a zrádce.
V předzpěvu k Janovu evangeliu čteme:
„Na počátku byl Bůh, jeho slovo a světlo, které tma nepohltila, osvěcuje každého člověka; ale svět je nepoznal a jeho vlastní je nepřijali.“ 
Dostali jsme svobodu a učíme se ji používat (ne zneužívat). Bůh naši svobodu respektuje. A nebude nám ji brát. Pokud někdo o Boha a o druhé nestojí, Bůh ho do nebeského království nepotáhne ani za ucho ani nás neponese na zádech. 

„U Boha je všechno možné“, ale Bůh si sám omezil svou působnost. Každý je zván do nebeského království, ale, kdo si „neobleče svatební roucho“ (které dostal), Bůh ho do něj nebude cpát jako do svěrací kazajky. 
Ježíš unesl, že o něj většina Izraelitů nestála a nevyčítá si, že měl snad něco udělat jinak.
Bůh se nehroutí z Ježíšova ukřižování a nemá pocit marnosti ze selhání satana.

Mít děti je rizikem i pro Boha.
Bůh si nás vybral za svou nevěstu, ale ten, kdo odmítá sloužit druhým jako Ježíš, je v nebeském království nepoužitelný nebo je dokonce druhým nebezpečný.

Ježíš nám ukazuje krásu božího království (porozumění s druhými, zájem o ně a o „naplňování jejich potřeb“) i jak si patřičné dovednosti osvojit. Sám nám dal příklad lidskosti (která je „podle podoby“ jednání Boha). „Jsem tu pro tebe,“ říká Bůh a ukazuje, na čem krása a přátelství stojí.
Nad závratným obrazem o nevěstě jsme znovu žasli před dvěma týdny.

Ale Ježíš nám nezamlčuje, že do nebe nesmí každý. Vysvětluje nám to nejen v podobenství o hřivnách, o ochotě pracovat, sloužit, o síti, o pozvaných na královskou svatbu, kteří o slavnost a blízkost s králem a společenství s jeho hosty nestojí.
I my si stanovujeme podmínky, koho přijmeme do firmy, co očekáváme a co potřebujeme od řemeslníků, právníků, lékařů, úředníků … I my jsme ochotní je dobře odměnit za jejich pečlivou práci.

Bůh se zastává i odstrčených, kteří neměli štěstí. Nemá zalíbení ve spodině, ale dává možnost i těm, kteří selhali i pachatelům: „Pojď, i tobě nabízím pomoc, abys byl požehnáním pro druhé.“

Kariéristé, prospěcháři a vyžírkové se tlačí tam, kde se něco dává zadarmo, ale jejich sobectví bude odhaleno. V božím království kraluje ochota sloužit druhým a nezištnost.
Jsme rádi, že víme, na co se můžeme těšit a co si už teď můžeme osvojovat. Boží království lze ochutnat a pracovat pro ně.
Víme, s kým nám je dobře. Obdivujeme lidi, kteří slouží druhým; opět jsem potkal lidi věnující se dětem s postižením. Nežijí v záři reflektorů, slouží potřebným.
Jsme Bohu vděční, že si jich váží a ocení je. Dobrořečíme mu za jeho spravedlnost a velkorysost.

Nedávno jsme si říkali, kam nás Ježíš zve v Modlitbě Páně, když říkáme: „Přijď tvé království.“ Vrátil jsem se z Manželských setkání. Ti manželé týden poctivě pracovali na svých vzájemných vztazích. „Stále je co zlepšovat,“ říkali například manželé, kteří se účastnili po osmnácté.

Jak to, že Ježíš varuje právě nás, zbožné, abychom si nemysleli, že být v pravém náboženství ještě nemusí být vstupenkou do nebe.

Opět připomenu: „Slyš, Izraeli“ je první micva (ne „přikázání“) Izraelitů. Naslouchej pečlivě slovům, která Bůh a Ježíš říkají.
Mesiáše umučili zbožní lidé.
„Ach, to je hrozné,“ řekneme my. „Jak to mohli udělat?“
Stejně se Ježíšovi současníci pohoršovali nad svými předky, kteří vraždili proroky.
Kdo se chce poučit, aby sám nejednal hnusně, může si všimnout, jaké postoje vedly zbožné lidi k nenávisti vůči Ježíšovi (ani je nenapadlo, že nenávidí Boha – jeho životní postoje).
Svou zbožnost pokládali za lepší. A víc než nepříjemně ji vnucovali druhým.
I Ježíše peskovali a později ho uštvali k smrti.
Povýšenost a nesnášenlivost začínají nenápadně. 
Evangelia nás upozorňují, proč a komu všemu (kterému druhu zbožnosti) Ježíš řekl: „Běda vám!“
„Pohané vás předejdou, protože vy odporujete Bohu.“
„Kdo si myslíš, že stojíš, dej si pozor, abys nepadl.“ (1 K 10:12).
Například koho z manželů na začátku manželství napadlo, že se jim rozpadne manželství?

V nebi je dost místa pro všechny; ale někteří nevejdou, kazili by úroveň nebeské krásy.
Díky Ježíšovi víme, čeho se máme vystříhat a co si osvojit.

	2016
21. neděle v mezidobí       Iz 66:18-21       Žid 12:5-7. 11-13       Lk 13:22-30       21. srpna 2016

Verše z poslední kapitoly Izaiáše mluví o soudu. Ze všech národů budou shromážděni ti, kteří jsou použitelní pro Boží plány.
Boží sláva je naprosto jiná než sláva mocných a slavných, je jiná než lesk a nádhera přepychových křesťanských „chrámů“ a bohoslužeb.
Boží sláva je v kráse a inteligenci stvoření a především v boží péči o lidi a v milosrdenství pro hříšníky, kteří touží s boží pomocí změnit svůj život.

Druhé čtení: Bůh je vychovatel laskavý a pevný (jinak by z nás nic nebylo).

Ježíš je pracovitý, učil od obce k obci, ale věděl, že ho zbožný národ zlikviduje.
Slova: „pokračoval v cestě do Jeruzaléma“, nejsou zeměpisným, ale náboženským sdělením. Jeruzalém je městem pokoje, hlavním městem lidu Božího. Je strašné, že toto město, opečovávané Hospodinem (ve městě je větší nabídka a možnost vzdělání), Mesiáše zavrhne.
Nepřátelství vůči Ježíši čím dál víc narůstalo, dochází k tříbení.

Někdo se ptal, kolik bude zachráněných (záchranu potřebujeme všichni bez výjimky).
„Nestarej se o druhé …“, odpovídá Ježíš tazateli, „ty si hleď těsných dveří (úzké cesty). Nejpohodlnější a nejsnazší cesta nemusí být nejlepší.
Dveře oddělují jeden prostor od druhého. Ježíš o sobě říká, že je dveřmi. 

Jako procházíme otvorem dveří, abychom mohli vstoupit jinam, tak chceme projít život s Ježíšem. Prosíme o pomoc, abychom mohli jednou vstoupit do království nebeského.

Co je úzká cesta a těsné dveře?

Řada našich lidí utekla před Hitlerem nebo před komunistickým režimem do zahraničí (ne všichni tam vstoupili do armády).
Kněží Antonín Mádl a Bohumil Kolář se naopak v r. 1948 vrátili z Říma domů, i když tušili, co je potká (mnoho let pak strávili v těžkém žaláři). „Je nás zapotřebí ve vlasti“, řekli si. Byli nadaní, vzdělaní, schopní, v Římě nebo v misiích by udělali mnoho dobré práce …
Mnoho lidí se vystěhovává ze své země do míst bohatších. Odmala jsme obdivovali misionáře, kteří odcházeli naopak do zemí chudších nebo dokonce nebezpečných. Někteří lékaři pracují několik let na západě a pak se vrátí (i když u nás mají mnohem menší plat). Líbí se nám vztahy mezi lidmi v Rakousku a Německu …, ale i tady potřebujeme budovat podobnou kulturu. Dříve učitelé, lékaři, vzdělanější lidé povznášeli obec.
Mnoho Ukrajinců (Vietnamců …) vydělává peníze u nás a pak je posílá domů. Časem se chtějí vrátit.
U nás chybí lékaři, zdravotní sestry, kuchaři, řemeslníci …
Ptáme se, kde a jak mohu být prospěšný lidem? To je pro nás důležitější než výše platu.
Soužití v manželství je velice náročné. Hodně manželů se vydá zdánlivě snadnější cestou a odejdou k jinému člověku (některá manželství jsou opravdu nesnesitelná). Pokud chtějí vybudovat dobré manželství, čeká je stejně těžká práce v sžívání se s druhým v novém vztahu.
Všechno cenné něco stojí. Máme volit život a jeho hodnoty.

Ježíš mluvil ke „zbožným“ lidem. Ti si z modliteb, půstů a dobrých skutků, dělali zásluhu. Ale rozhovor s lidmi i s Bohem – není zásluhou. Tak je to správně.

Židé nepoužívají slovo „přikázání“, ale micva – dobrý čin.
Jestli doma člen rodiny umyje nádobí, nedáváme mu za to peníze. (Leda by sám platil mzdu tomu, kdo mu vaří, platit služce za její práci je spravedlivé.) Pomáhat rodičům je správné a spravedlivé.
Mluvit pravdu, zdravit, pomoci druhému …, je dobrým činem.
Úzká cesta nespočívá v nekonání hříchů (hřích je nespravedlností, případně zločinem), ale v nezištné práci pro boží království.

Úzkou cestou je například nemyslet jen na sebe a na vlastní prospěch. „Nežít ve lži“ totalitního režimu, zastávat se druhých. Vystupoval proti zlu. Pomáhat potřebným. Patří sem skutky milosrdenství …

František často prosí: „Modlete se za mne.“ (Abych nešel širokou cestou. Aby mi nechybělo svatební roucho. (Svatební roucho je něco jiného než liturgický kostým nebo církevní uniforma.)
František prosí děti i presidenty ...

Lidé se nás ptají: „Jak se máš?“ Někdy se můžeme svěřit (dětem, presidentovi, komukoliv): „Mám starost, abych mohl vejít ve svatebním rouchu, abych nepromarnil svůj život …“
Prosba má větší účinnost než napomínání.

Modlitba: „Bože, pomoz mi vcházet úzkými dveřmi, úzkou cestou“, je užitečná.
„Pomoz mi následovat Ježíše. Mám starost, abych dost budoval boží království, abych se nevěnoval něčemu povrchnímu, abych neopouštěl prostor božího království.
Abych neodcházel z tvé blízkosti Ježíši – když ty svědčíš o Otci a pracuješ pro potřebné.“

Vždy nás přitahovalo dobrodružství – usilování o dobro. To je krásné i napínavé (dobru se až příliš staví do cesty překážky).
Jsme povoláni k dobru, ne ke zlu. K užitku, ne k jalovosti, neplodnosti.

Co znamená zavření dveří? Čas, pozemský život jsou prostorem k vyučení, k rozlišování, ke zrání.

„Jedli jsme s tebou a učil jsi na naší ulici…“ – „Ano, učil jsem na váš dosah, proč jste se tedy ode mne nic nenaučili?“
Tvrzení: „Ježíši, mám mnoho „prvních pátků“!“, nikomu nepomůže. 
Bůh je laskavý a velkorysý. I poslední mohou předběhnout druhé, ale čas je velkým darem.

Ježíš nás zve dopředu, k sobě.

	2013
21. neděle v mezidobí       Iz 66:18-21       Žid 12:5-7. 11-13       Lk 13:22-30       25. srpna 2013

První čtení nás vrací do doby návratu Izraele z babylonského zajetí. Nevrátili se všichni lidé, někteří v Babylóně získali významné a výnosné postavení...
Navrátilcům začala počáteční euforie vyprchávat, těžkostií narůstaly (to dobře známe ze soudobé situace u nás).
Každá válka a okupace je ničivá, není snadné znovu postavit zbořené, ještě náročnější je dorůst na patřičnou úroveň mravní a vyrůst v osobnost a vychovat další osobnosti. Nepřátelé vždy vybíjejí elitu společnosti. (Vzpomeňme na vybití polské inteligence v Katyni, na padlé vojáky a odbojáře za války, na likvidaci osobností režimem komunistickým a na emigranty po 21. srpnu 1968 – právě před 45 roky…)
Lidé si stěžují na vše možné, nechtějí si přiznat podíl na zlu (neposlouchání Hospodina, mlčení „slušných lidí“ ke zlu, zbabělost občanů při nástupu totality, spolupráci s nemravným režimem …)

Hospodin nabízí viníkům velikou pomoc, ti, kteří ji přijmou, jsou pak použitelní pro nápravu a léčení světa.
Ze strany boží jde vše jako po másle, ale z naší strany ledascos drhne.

Izraelští navrátilci jsou těšeni, že se Boží dílo přece jen podaří (severní království se už nikdy nepostavilo na nohy, jeho kmeny byly příliš pyšné a Hospodinu přestali naslouchat).
Všimněme si, jaké poslání svěřuje Hospodin použitelným Izraelitům: mají svědčit o slávě Boží. Ta nespočívá v lesku a bohatství knížecích dvorů, v parádě církevních slavností, ale v boží péči o lidi (i hříšné) a v milosrdné službě lidem.
Ve všech národech (nikdo není vyloučen) se najdou lidé, kteří tuto slávu boží ocení a budou ji šířit – tím umožní dalším lidem Boží slávu vidět, zakoušet a nechat se jí proměňovat.
K boží slávě se ještě vrátíme.

Byl autor listu Židům přísný patriarchální typ, který chodil s rákoskou? Ježíš nebo dnešní pedagog by to možná napsal jinak. Místo „přísná“ výchova bych asi použil slovo „pevná, náročná“ výchova, kterou jsem si ale sám zvolil jako výběrovou školu.
Evangelium k tomu říká své …

Otázka: „Pane, je málo těch, kdo budou spaseni?“, může dnes vycházet z úzkosti lidí, kterým byl Bůh v kostele nebo doma líčen jako policajt, neúprosný soudce nebo pedant. 
Kdo ale delší dobu pečlivě naslouchá Písmu, uklidní se, Bůh je milosrdnější než všichni ušlechtilí lidé dohromady.

Vedle toho ale nepřeslechněme Ježíšovo vážné, nepřehnané varování.
Jak rád bych na otázku: „Pane, bude málo zachráněných?“, slyšel: „Neboj se, všechno dobře dopadne“.

Peklo existuje, Bůh bere vážně svobodu člověka. 
Kdo delší dobu pečlivě naslouchá Písmu, objeví, že Bůh nikoho do pekla neuvrhává. O své budoucnosti rozhoduje každý z nás, Bůh nám nevýslovně přeje, ale kam se strom nachýlí, tam padne.
„Starej se sám o sebe“, říká Ježíš.
„Nemusíš mít obavy, zda se Jidáš nebo tvůj soused dostane do pekla.“ 

Nechoď s davem, nevybírej si nejpohodlnější cestu, vyber si těsné dveře, nejprestižnější školu, dopřej si nejlepšího lékaře a učitele.
Nepluj s proudem, ten splaví kdejaké lejno i zdechlinu. Jdi proti proudu, tam je nejčistší voda.“

Do nebe se bude tlačit ledaskdo, ale nebešťané jim řeknou: „O tebe nestojíme, jsi protivný, vždy tvrdíš, že máš pravdu, neumíš přiznat chybu, pohrdáš druhými, myslíš jen na sebe, neumíš se zastat druhého, žárlíš na ostatní …“
Jiní nebudou chtít do nebe vejít; neumí hrát druhé housle, s někým nechtějí spolupracovat …

„Jedli jsme s tebou a učil jsi na naší ulici…“ – „Ano, učil jsem na váš dosah, proč jste se ode mne nic nenaučili?“
„Co jsem pro vás měl ještě udělat a neudělal jsem?“

„Otče, slávu, kterou jsi mi dal, dal jsem jim, aby byli jedno, jako my jsme jedno … ať hledí na mou slávu, kterou jsi mi dal …“ (Srov. J 17:18-25; J 1:14; J 2:11)

Pro většinu lidí je život velice tvrdý a svět je příliš krutý. 

My, židé a křesťané, zakoušíme boží pomoc. Bůh slouží nám, ne my jemu. Objevujeme velkolepou boží nabídku.
Víme, že smíme patřit do množiny budoucí boží nevěsty.
Ježíš je dveřmi, kterými se do božího království vstupuje, je i cestou vedoucí do Boží náruče.

Z vajíček, které snese včelí královna, může vyrůst buď královna nebo dělnice. Záleží, čím bude larva krmena; budou-li ji krmit mateří kašičkou, vyroste z ní královna. (Dělnice klade jen neoplodněná vajíčka, z kterých se vylíhne pouze trubec).
Ježíš nás krmí boží moudrostí a u svého Stolu. Víme, k čemu slouží jeho Tělo a k čemu Krev.
Bez moudrých informací a bez Ježíšovy výživy jsme žebráci.

Jsem nešťastný, když lidé v kostele vypadají jako leklé ryby, nevědí proč a k čemu přišli. Nevšimli si, že Ježíš svá slova při Poslední večeři neříká Bohu, ale nám, že jsou svatebním slibem Mesiáše nám lidem – jeho nevěstě?
Ježíš nepřináší své Tělo a Krev Bohu, ale dává se nám za pokrm a nápoj, z kterého roste náš nový způsob života – jeho způsob života, neboť ženich a nevěsta směřují k tomu, aby byli jedním tělem a jednou duší – jednou bytostí.

Rád bych někdy někomu, kdo se u „přijímání“ tváří kamenně, (jako kdyby spolkl něco „bez chuti) řekl: „Co ti Ježíš udělal, že se tváříš jak na pohřbu? Když nechceš Ježíše za ženicha, tak si ho neber! Nikdo tě nenutí!“
Nepřišli jako nevěsta (ani ustrojení, ani vnitřně toužící), jen plní náboženskou povinnost.

Nejsme včelí larvou, nám nestačí zbožně polknout a nutit se do zbožných pocitů.
Klečení nenahradí snahu porozumět a být k ruce Ženichovi tak, jak si přeje.

Nemůžeme dát někomu něco, co nemáme. Jestli nezakoušíme boží slávu: jeho přejícnost, péči, milosrdenství, jeho krásnou blízkost, jestli jej „nepoznáváme“ (biblický výraz pro spojení manželů) – nemůžeme o ní svědčit.
Říkáme si, že vyznání víry je na prvním místě svědectvím dětem, vnukům, lidem okolo nás o veliké zkušenosti s božím přátelstvím. 

„Radujte se s dcerou jeruzalémskou a jásejte nad ní všichni, kdo ji milujete!
Veselte se s ní, veselte se všichni, kdo jste nad ní truchlívali.
Budete sát do sytosti potěšení z jejích prsů, budete s rozkoší pít plnými doušky z prsů její slávy.
Budete sát nošeni v náručí, hýčkáni na kolenou.
Jako když někoho utěšuje matka, tak vás budu těšit.
V Jeruzalémě dojdete potěšení. Uvidíte to a vaše srdce se rozveselí …" (Srov. Iz 66:10-22)

„Posílám vás ke všem národům.“
„Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.“ (Mt 5:16)

	2010
21. neděle v mezidobí       Iz 66:18-21       Žid 12:5-7. 11-13       Lk 13:22-30       22. srpna 2010

První čtení a úryvek evangelia jsou prorockými texty.
Prorocká slova jsou něco úplně jiného než věštění. 
Těší, varují, odkrývají příčiny našich chyb, vedou a pomáhají k nápravě.

Nekultivovaná zvědavost se ptá: „Co mě čeká? Lze to přelstít?“
Odpovědnost se ptá jinak: „Jak vybudovat vztah s Bohem a jak spravedlivě žít“.

(Je dobré si přečíst pár posledních kapitol z Izajáše. Mimo jiné tam čteme životodárná slova: „Hle, já k ní přivedu pokoj jako řeku a jako rozvodněný potok slávu pronárodů. Budete sát nošeni v náručí, hýčkáni na kolenou. Jako když někoho utěšuje matka, tak vás budu těšit.“ (Iz 66:12-13) )

Ježíšovi současníci si nad Izajášovým textem představovali, že Mesiáš osvobodí Izrael od Římanů, Jeruzalém se stane nejdůležitějším městem světa a pohané budou přicházet, líbat Židům ruce a prosit je, aby jim něco ze svého požehnání odsypali.

Úryvek evangelium je proroctvím i pro nás. Jak s ním naložíme?
Varování: „Usilujte vejít těsnými dveřmi … mnoho jich nebude moci vejít …“ nejsou o nic méně život udržující než ta z Izajáše, která jsem podtrhl.

Po několik nedělí jsme slyšeli krásné a povznášející texty. Od křtu patříme mezi ty, kteří jsou snoubenkou, máme vše k dispozici, abychom vyrostli ke šlechetnému jednání nevěsty. (Už staří šlechtici říkali, vznešenost zavazuje.)

Dnešními slovy nás Ježíš nechce zpražit, abychom si nevyskakovali, ale varovat, probudit a povzbudit.
Nejen židé, i my tíhneme k sebejistotě a povýšenosti „vyvolených“. 
Navíc vytěsňujeme nepříjemné informace.
Kdo nemá raději chválu?

Na otázku: „Bude málo zachráněných?“ odpovídá Ježíš úplně jinak, než čekáme.
Já bych si přál, aby Ježíš řekl: „Neboj se, všechno dobře dopadne, já je jen tak straším, aby nezpohodlněli“.
Nechceme slyšet něco, co by nás mohlo zneklidnit. Hned odporujeme: „Ta slova jsou určitě řečena někomu jinému než nám. Zrovna nedávno jsme přece slyšeli: `Neboj se, malé stádce! Váš Otec rozhodl, že vám dá království´. A malé stádce jsme přece my, kteří chodíme do kostela.“
Někdo možná objeví jinou díru kudy vyklouznout: „Ježíšova slova jsou tajemstvím!“

Ježíš nemá jiný cíl, než nás všechny přivést do Boží náruče.
Zná velikost člověka, kterou nám Bůh dal, ale také ví o nebezpečích, které nás ohrožují.

Ježíš není ani pesimista, ani optimista.
„Pozitivní myšlení“ (které je dnes určitými kruhy hlásáno) mu bylo cizí. Ježíš nestrká hlavu do písku.
Smrt je smutná, zátopy nebo požáry v Rusku jsou děsivé, natož války nebo rodinné tragedie. (Ježíš plakal na pohřbech, i pro zničení Jeruzaléma, varoval před krutostí, fanatismem, …)

Často lidé pronášejí laciná prohlášení, před olympiádou slyšíme: „Jsem přesvědčen, že naši přivezou zlatou medaili.“ Na svatbě řada lidí vzdychá: „Ach, jak se ti mladí mají rádi, věřím, že spolu budou šťastní“.
Máme jim přát: „Přejeme vám pěkné manželství a velkou vytrvalost ve snaze o vzájemné porozumění. Nelitujte žádné námahy. Nešetřete na sobě a na vašem vztahu. Drahé věci se nám přece líbí víc, než laciné (oblečení, boty, auto, mobil, dům …). Vyberte si náročnou cestu!“

Jenže my si nechceme připustit, že by tito naši milovaní mladí novomanželé mohli patřit mezi ty, kteří se za pár let nebudou chtít ani vidět.
Přitom si nikdo nedovolíme zpochybňovat statistiku: „Dnes se u nás rozvádí víc jak polovina manželů“. A to se nepočítají rozvody těch, kteří nebyli oddáni. Ovšem slova Ježíšova: „Mnoho jich nevejde“, většina katolíků nebere vážně. Vsadil bych velký obnos peněz na to, že víc jak 90 % návštěvníků nedělních bohoslužeb se nezastaví a nezatrne nad Ježíšovým slovem: „Nevejdou!“

O co Ježíšovi jde?
 1.	Řada lidí mě vytýká, že stále při kázání mluvím negativně. Kroutím nad nimi hlavou. Přece každou chvíli říkám: „Ježíš nás jednou rukou pozvedá, druhou objímá a pak teprve nám ukazuje, kudy máme jít.“ Při Večeři Páně je to naprosto zřejmé. 
Samozřejmě raději kážu o kráse nevěsty než o jejich ušpiněných šatech. Ale osnova a témata jsou dány výběrem liturgických lekcí. Nemohu utíkat před Ježíšovým slovem.

Ježíš na začátku svého působení popsal stav lidstva: „Odvrátili jste se od Boha. Obraťte se k němu, vychází vám vstříc – Boží království se přiblížilo“.
Někteří lidé vědomě páchají zlo – mordují druhé (válečníci, násilníci, kolaboranti, lupiči, zloději manželek a všeho ostatního … viz všichni zločinci v evangeliích).
Druzí se pokoušejí o slušný život, ale nakonec selhávají. Nikoho nezabili vlastní rukou, ale nepřemohli strach, mlčí ke zlu, prosazují svou pravdu. Mezi ně patří zbožný Kaifáš, Jidáš, manžel (manželka) dostatečně nebudující manželství, rodič, který podcenil výchovu dítěte …, všichni „slušní lidé“ mlčící k totalitám, selhávající ze slabosti, podceňující nebezpečí a přeceňující sebe od svatého Petra až po mě.
Kořeny se táhnou někde od nekonečna. Byli jsme ošizeni, nedomilováni, poškozováni a zraňováni.
Lidské pokusy o nápravu se nepovedly.
Bůh nás přichází uzdravit.
Ježíš přišel pro všechny. Podařilo se mu obrátit velikého kolaboranta a zloděje Zachea na správnou cestu. Podařilo se mu zachránit cizoložnou ženu i teroristu na poslední chvíli (oba už leželi hrobníkovi na lopatě). Řadu lidí osvobodil pro setkání s Bohem. S velikými potížemi se setkal u zbožných lidí, kteří „věděli, jak to je správně“.

Ježíš v dnešním úryvku varuje nás – „kostelové lidi“, kterým se už mnoho věnoval a věnuje.
Jsme podobní svatebčanům (a novomanželům), kteří se nechávají opít krásou svatby, oblouznit, uspat, ošálit. (Svatba také není přístavem, který chceme dosáhnout, ale přístavem, z kterého se vyplouvá.)

Dnešní Ježíšovo slovo je shrnutím řady jeho varování.
Známe jeho: „Bohatý těžko vejde do božího království“. 
Podobenství o svatbě, na kterou nepřišli pozvaní přátelé a podobenství o člověku bez svatebního roucha.
Když se Ježíš vrátil do Nazareta, tvrdě narazil. 
Ze zbožných lidí se najednou stali Ježíšovi nepřátelé až na smrt …
Kafarnaum se pak stalo „jeho městem“. V Kafarnau uzdravil mnoho nemocných.
A přesto nakonec varoval i nejlepší farnosti (včetně Kafarnaa). 

Proč ale nám Ježíš vytýká stejné chyby? (Nebo se nás to netýká? I židé byli v pravé církvi a měli právoplatného velekněze.)
Co se mu na nás stále nelíbí? Je věčný nespokojenec?
Je třeba si udělat jasno.
Šidí nás? Šetří na nás? Dává nám málo?
Všichni přece nemusí mít vysokou školu. 
Máme si tyto otázky připouštět a udělat si v nich pořádek.

Ježíš nás zve na místo královny, která je po pravici. Máme být „Novým tělem Kristovým“, máme s ním být jedno tělo jako manželé.
Tělo má různé končetiny, smysly, orgány. V těle jsou různé buňky. Úloha vlasů je jiná než úloha očí. Palec je důležitější než malíček. V každé společnosti (rodinou počínajíc) máme různé úkoly.
Není hanby zametat ani vyčistit záchodovou mísu.
Někdo bude rád, že do nebe vejde „s odřenýma ušima“ (pak bude opět záležet na něm). Ale kdo netoužíme po pozvednutí, růstu a bohatství? Jen lidé, nějakým způsobem poškození se spokojí s přespáváním pod mostem nebo v kanále.
Ježíš nám pomáhá stále výš. Ale nedře z nás kůži. 

Ježíš nebyl pesimista, když předpověděl zboření jeruzalémského chrámu, zločin velekněží, zradu Jidášovu, Petrovo zapření …

„Vejít těsnými dveřmi“, neznamená odříkání (což ve zbožných knížkách můžeme najít), ale: „Odtrhni se od stáda, ověř si, zda říkám pravdu nebo ne, bez ohledu na dav provolávající slávu nebo šířící pomluvy. Přemýšlej nad tím, co říkám.“ 
Každý se máme naučit rozeznat obsah Ježíšových slov, porozumět jim a pak můžeme říct, ano, co říká tesař z Nazareta, je pravda. A přitakat Ježíšovi svým způsobem života, zařídit se podle něj.

Židé si podle svého vkusu v nábožné horlivosti vymysleli všelijakou zbožnost navíc, množství, modliteb, postů, plot okolo Tóry. Ale Mesiáše zlikvidovali.
Ježíš na jejich adresu prohlásil: „Neznám vás, nevím, odkud jste.“
I my máme své pojišťovny (ani se mi je nechce vyjmenovávat – kdo má zdravý rozum, rozpozná je).
Ježíš nám podal dost informací o svých názorech. Proto není tvrdé, varuje-li i nás: „Varujte se toho a toho, abych vás nemusel jednou odmítnout: `S vámi nemám nic společného´. Zvolte si náročnou cestu, mám s vámi veliké a krásné plány.“

	2007
21. neděle v mezidobí       Iz 66:18-21       Žid 12:5-7. 11-13       Lk 13:22-30       26. srpna 2007

Dítě se někdy ptá, proč mu něco zakazujeme nebo přikazujeme. Pokud je věc samozřejmá, neptá se. Ale když není jasné proč, přichází s otázkou.

V evangeliu se ptá jeden z posluchačů, který je lepší než „dav“, ale zřejmě není učedníkem.
Pro dav je typické, že po určitém kázání bez přemýšlení říkají: „Jak krásně to říkal“. Lidé z davu například čekají, že budou uzdraveni (neptají se, co mají sami udělat, jen „věří, že se jim „dostane té milosti“, nebo si myslí, že si ji vyprosí) nebo čekají, zda-li bude někdo uzdraven nebo se bude konat jiný zázrak. (Při neštěstí dav jen čumí, pravidelně pomáhá jen pár jednotlivců. Čumilové zato všechno vědí a jen kritizují. I tenkráte bylo čumilů hodně.)

Člověk, který se ptal, byl výš. Z Ježíšových kázání si všiml Ježíšova varování, že někteří se minou se spasením (proč používáme slova „spasit“?). Proto se ptal (z toho vidíme, že posluchač nepatřil do nepřemýšlivého davu): „Bude spasených málo?“ a čekal odpověď: „Ale ne, kdepak“.
Jenže slyšel něco jiného: „Ano, to si piš, bude jich hodně málo!“

Na jednom vikariátním setkání kněží položil vzdělaný a přemýšlivý kolega otázku: „Jak je možné, aby byl někdo v pekle?“
„Ale, Karle, vždyť Bůh je láska!“, zvolal předůležitý pan vikář a zamáčkl diskuzi hned na počátku.

Také bychom čekali jinou odpověď.
Ale pokud jsme vzali na vědomí Ježíšovo podobenství o královské svatbě (Mt 22:1-14), netroufneme si lacině mluvit za Ježíše.
To podobenství nás zaráží. Vzpomínáte: všichni pozvaní odmítli pozvání na hostinu, nanejvýš nepatrná menšina, která statisticky nestojí za zmínku, pozvání přijala. Naopak všichni nahnaní pozvání přijali, ale jeden z nich odhodil svatební roucho (které předtím dostal).

Kdo přemýšlí nad Písmem, udělá si už z tohoto podobenství závěr a bude umět správně odpovědět na otázku tázajícího se člověka ze zástupu.

Dobře víme, co vše Ježíš podniká na záchranu lidí. Ale minulou neděli jsme si znovu říkali, že přátelství a spolupráce s Bohem záleží také na každém jednotlivci.

Nám se Ježíšovo ukřižování zdá samozřejmostí.
„Proto přece přišel.“
„Byl ukřižován kvůli naší spáse“.
Nám je vše jasné! „Vykupitel přece vzal na sebe naše hříchy“.
Používáme pár frází, které stále omíláme, ale do hloubky jít neumíme.

Kdybych někomu, kdo si stačí s frázemi, vyprávěl: „Představ si, já znám jednoho chlapa, má 3 syny. Jeden rozbil okno, táta chtěl potrestat druhého, ale když už měl řemen připravený, nabídl se k potrestání třetí syn a tak táta zpráskal toho třetího“. – To by se ten člověk zhrozil.
Zeptám-li se jej, zda si takto představuje Boha, tak samozřejmě odmítne.
Ale o Bohu bude dále říkat fráze, kterým nerozumí.
Mnoho lidí tak mluví. Mnoho lidí si myslí, že Ježíšovu ukřižování rozumí.

Jak to bylo s Židy si často připomínáme. V prvním čtení Izaiáš říká: „Lidé všech národů a jazyků přijdou do Jeruzaléma“.
Židé si to představovali takto: Přijde Mesiáš, zahájí boj proti Římanům …, pak přijdou pohané, přijmou Mesiáše, budou se chodit modlit do Jeruzalémského chrámu a židům budou neskonale zavázáni.
Sami sebe si židé představovali na prvních místech. Oni jsou přece vyvoleným národem s patřičnými zásluhami a pohani jsou pouze „přistěhovalci,“ nad kterými se Mesiáš nezaslouženě! smiloval. Židé si přičítali zásluhy, už jen proto, že Mesiáš vyjde od nich.

Samozřejmě se židé naštvali, když jim Ježíš říkal, že své náboženství mají pokroucené, a proto mnozí z nich Mesiáše nesnesou. (My se také ošíváme, když nám někdo říká něco podobného. A podobně si myslíme, že takové varování se NÁS přece netýká.)

Proto měli zbožní lidé od počátku na Ježíše vztek. Hned z kraje odmítli jeho kázání a další kázání ani neposlouchali. „My mu nerozumíme! Má přece kázat jinak …“

Nepomohlo jim ani Ježíšovo varování, že jejich tátové také neposlouchali ty, které k nim Bůh posílal a dokonce zabili své proroky. „Co si ten tesař dovoluje navážet se do našich otců!“

Slovy dnešního úryvku Ježíš říká: „Dejte si pozor. Přichází doba Mesiášova (neříká, že on je Mesiáš) a hrozí nebezpečí, že spasených bude málo“.

Podcenili Ježíšova slova. Nepomohlo jim varování, že drtivá většina židů bude proti Mesiáši a nakonec jej zabijí.

Pak se to ukázalo – drtivá většina židů Ježíše odmítla a jenom málo židů Ježíše pochopilo. A to dostali po Ježíšově smrti 40 let času na promýšlení a srovnávání.

Všimněme si, jak často o tomto nebezpečí evangelia mluví!!!
Je to známkou toho, jak mnoho Ježíši záleží na záchraně lidí.

Někdo z posluchačů v kostele by mohl dokonce získat alergii na tato varování. Znova a znova o nich podrobně mluvíme.
Povrchně si myslíme, že ve spáse jde jen o vymýcení hříchů a o šťastnou smrt v milosti posvěcující.

Příliš rychle mávneme rukou nad židy: „Nepřijali Krista Pána“.
A zapomínáme se ptát, proč se zbožní lidé minuli s Mesiášem.

Vezměme si případ řady rozvedených lidí. Na začátku „velká láska“ a časem si přestali rozumět.
A nemuselo mezi nimi ani dojít k nějaké „nevěře“ nebo násilí.
Nebo část andělů – na začátku veliká láska a pak odcizení. Totéž Jidáš.
Nebo řada učedníků – kteří později od Ježíše odešli. To neznamená, že se přestali modlit a zaklínat se Bohem.

Ježíšovi odpůrci byli přece zbožní: modlili se, postili se víc než Ježíš, dodržovali více přikázání než Ježíš, ctili tradici více než Ježíš, měli za sebou více horlivosti pro zákon než Ježíš …
Ale kam jejich „zbožnost“ vedla? Čemu sloužila? Jaké ovoce přinesla?
Svou „zbožností“ pronásledovali poctivé lidi a Ježíše uhnali k smrti. Pěstovali si svou zbožnost, nad jiné se povyšovali, pomlouvali, lhali, šířili nenávist a dopustili se zločinů.

Ježíšovo upozornění nechtěli slyšet. Měli svou představu o zbožnosti i o Mesiáši.

Až umřeme nemusíme slyšet: „Pojď dál, na tebe jsem čekal, ty jsi jediný pravý křesťan“.
Řada zbožných, říká Ježíš, bude překvapena až uslyší: „Prosím tě, co my dva máme společného?“
Máme se učit, jak si zbožnost představuje Ježíš. Kvůli tomu chodíme do kostela, abychom přijali Ježíšovu zbožnost za svou. Jeho způsob myšlení, mluvení a jednání.

Proto je důležité nejdříve najít tu chybu u židů a pak ji hledat u sebe.

Ježíš zdůrazňuje, že právě pohané, na které se židé dívali z patra, zaujmou místo v Božím království vedle Abraháma, Izáka, Jakuba, Mojžíše a proroků.
Je důležité vědět proč. Neodporovali Ježíšovi, byl jim příjemný. Nechali se učit.
Na rozdíl od zbožných, kteří tvrdili: „Víme toho o Bohu dost. Nepoučuj a nebourej nám naše svaté tradice.“
„Říkáte: vidíme, proto váš hřích trvá“. (Srov. J 9:41)

To, co se odehrává v evangeliích později a vrcholí na Golgotě, pochopíme jen pokud pečlivě procházíme všechny předcházející souvislosti. Není dobré je přeskakovat a jen opakovat: Ježíš nás spasil na kříži.
Je důležité se nechat vyučovat krok za krokem a ne si jen přát, aby se v kostele říkalo, jak jsme dobří. Copak je něco důležitějšího, než to, co říká Ježíš?

Trpíme stejným postižením jako židé. Oni naléhali na Ježíše: „Kdy už konečně začneš dělat zázraky, o kterých mluví naši učitelé?
Jsi Mesiáš nebo ne?“
Nepřehlédněme to. Ježíš nám chce něco říct, jenže i my chceme slyšet něco jiného.
Jenže, pokud neposloucháme a nebereme vážně jeho první kázání, (ne až druhé), tak potom nerozumíme ani tomu desátému, ve kterém je odpověď na naši otázku.

Spousta lidí chtělo být zdrávo. Tak by rádi, aby je Bůh uzdravil, ale jelikož první a druhé Ježíšovo kázání u nich vyvolalo averzi, radši se od Ježíše nedali uzdravit. Natož aby se od něj nechali poučit.

Proto Ježíš v prvním kázání vyzývá: „Obraťte se a opravte své myšlení“.
Až opravím své myšlení, bude mi Ježíšova nauka jasná.
Bůh nemá omezený počet míst u stolu v nebi. Každého velice srdečně zve a nabízí mu pomoc. Naše nebezpečí vězí v tom, že si stačíme se svou vírou a Ježíšovy názory a jeho varování nás mnoho nezajímají.
Ale, budu-li dobře přemýšlet, opravím-li své myšlení, Ježíš pro mně nebude nesrozumitelným kazatelem (židům se zdál pomatený).
Budu-li dobře číst, budu rozumět evangeliu a moc věcí mi bude jasných.

Kdo se to nenaučí, nedovede pořádně číst Evangelium. Znova a znova ho bere do ruky, a protože neopravuje svůj způsob myšlení, nemůže mu rozumět.
Evangelium odloží a sáhne po jiné, „srozumitelnější“ náboženské knížce.
	22. neděle v mezidobí

	2022
22. neděle v mezidobí       Sir 3:19-31       Žid 12:18-24a       L 14:1-14       28. srpna 2022

Nejprve zodpovím dotaz o pekle. 

Se zpožděním posílám v Příloze slíbený „Rodinný nedělní rituál“.

K prvnímu čtení: „Plný klas se sklání k zemi, prázdný se vypíná vzhůru.“

V druhém čtení nerozumím slovům překladatele: „Hebrejové prosili Boha, aby k nim nemluvil.“
V Dt 5:22-33 ale čteme, že se báli slyšet přímý hlas Hospodina, ne aby mlčel. Prosili, aby Hospodin mluvil s Mojžíšem (nebo s dalším prorokem), který jim vše vyřídí. Dt 18:15-22 to znovu potvrzuje.

My dodneška proroky nepřijímáme, Ježíše v mnohém neposloucháme.

K evangeliu.
Farizeové si zakládali na dodržování náboženských předpisů, které si sami vytvářeli. Všechno své konání prohlašovali za záslužné před Bohem. Na svých setkáních pomlouvali a napadali lidi, kteří nepatřili do jejich party. Ježíš jim ležel v žaludku, protože s nimi netáhl. Stal se jim „kamenem úrazu“.
Je dobré nejprve překouknout 13. kap. Mt.

Přední klerikál pozval v sobotu Ježíše na hostinu mezi shromážděné „sloupy“ náboženské obce. Všichni se těšili, jak Nazaretského přistihnou při nějaké neznalosti, zesměšní ho a znemožní.
Ježíš neustoupil. Uzdravení nemocného v sobotu nezažili lidé od Ježíše poprvé. Ježíš své konání chytře a pravdivě předem obhájil. Dodržoval pokyny Hospodinovy, ale ne „tradici otců“ nesmyslně svazující život lidí. Pojmenoval věci tak, jak jsou před Bohem: „Sobota je dnem slavení a radosti. Využívám možnost pomoci nemocnému, aby se mohl radovat z uzdravení a abychom měli další důvod ke slavení a dobrořečení Hospodinu. Sobota je darem pro člověka, není břemenem, zatěžujícím život.“

Připomínám, že židé přijali slavnostní uspořádání hostin podle Římanů, s lehátky okolo stolu. Každé místo mělo svou určitou důležitost a sebevědomí hosté zakládající si na dodržování přikázání se tlačili na přední místa.
Ježíš toho využil k vyprávění podobenství o božím království. Jednal pevně, ale laskavě.
Podobenství je mnohem víc než jen poučením jak se chovat ve společnosti.
Povýšeným jednáním a svou drzostí ubližujeme druhým. Začíná to posměchem, pomluvami a končí odsuzováním nevinných. V božím království nemá pohrdání místo.

Řada lidí je domýšlivých. Udivuje nás, kdo všechno se cítí na významné funkce, od poslance až po prezidenta, myslí si, že rozumí všemu. Derou se dopředu a na vše mají jasný a hlasitý názor.
V naší církvi namyšlenost podporuje i církevní paráda. 
Povýšenectví není pouhou kosmetickou vadou, je nemocí charakteru.
Povýšenci se drží mocných, vyžívají se v pomlouvání druhých a ochotně štvou nevinné …
Pronásledování Ježíšových učedníků stále trvá. 

Ti, co se povyšují, nemohou vstoupit do nebeského království, protože by se tam roztahovali a dále ponižovali druhé. Obrátí-li se, mohou vejít. Jenže ten, kdo si nepěstuje kritické myšlení a neumí si přiznávat chybu, ten se těžko napravuje.

Kostelový člověk, který nedbá na Mojžíše a na Ježíše, se nad ně povyšuje. Bude odhalen, jeho špatnost bude pojmenována a bude sesazen z místa, které si pyšně osoboval pro sebe.

Ten, kdo má zájem se od Ježíše a Mojžíše učit, ten, kdo si nehraje na Mistra, takový bude povýšen. Doroste na úroveň královského kněžstva, k obrazu božímu, k nevěstě Hospodina.

Na hostinu ducha pozvi „chudé a nepatrné“ (nejen církevní a světské hodnostáře). Možná objevíš i nenápadné perly, které mají co říci tobě i druhým. (Hodnostáři nebývají častými posluchači.)

Toužíme po poznávání. Chceme objevit smysl boží slov. Vyhledáváme znalce, přednášky a výklady Písma. Přednášející vyloží novou látku a pak dá posluchačům možnost se ptát. To je dobrý postup.
Tak učil i Ježíš. Začínat debatou amatérů je ztrátou času. Potřebujeme někoho, kdo nás svými znalostmi převyšuje.
V posluchárně, v kostele i v diskusi ale potkáváme lidi, kteří se přeceňují, bez vzdělání „vědí všechno nejlépe“. S těmi nemá smysl debatovat, nehledají něco nového, jsou majiteli pravdy.

V pohádkách nejprve princ prochodí sedm párů bot s železnou podrážkou a až pak se mu dostane království. Setkal se s řadou nenápadných (od rybičky až po stařenku), kteří mu poskytli velmi cenné rady.

Dnes je snadné odkývat, že Ježíš je boží Syn. Ale ani dnes není běžné Ježíše přijmout za svého Učitele, ani v církvi (úřad tomu často brání).

Mesiáš nás pozval mezi své přátele, ke svému stolu, na svou „svatební“ hostinu. Radí nám: „Nesedej si na přední místo, nemysli si, že jsi nejpřednějším učedníkem Mesiáše (nemysli si, že tvoje církev je ta nejpravější).“ Hodnocení nechme na Ježíši.
Kdo chce jezdit autem, podstupuje technickou prohlídku svého auta a osobní zdravotní prohlídku.
I ten, kdo ještě nemá zdravotní potíže, už může mít rakovinu. Čím dříve se na nemoc přijde, tím větší je možnost uzdravení. 

Farizeové a zákoníci nežádali Ježíše, aby jim poradil, co mají na sobě zlepšit. Byli se sebou spokojení.
„Kdo není se mnou, je proti mně; a kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje.“ (Mt 12:30)

Biblické hodiny a přednášky mohou být hostinou Ducha. Stojí nás víc než jen čas, ale jsou veřejné, zván je každý.

	2019
22. neděle v mezidobí       Sir 3:19-21. 30-31       Žid 12:18-19. 22-24a       L 14:1. 7-14       1. září 2019

O dnešním úryvku stručně zopakuji, co jsme si už říkali dříve a na co si už dáváme pozor.
V Písmu čteme o různých setkáních u stolu, od Abraháma až po Ježíše. Mnoho se z toho můžeme naučit.
Ježíše zvali ke stolu různí lidé. I ti, kteří na Ježíše zahlédali svrchu – podcenili ho a čekali, že se nějakým způsobem znemožní a oni si potvrdí, že Nazaretský je nemožný. 
Ale Ježíš i v takových situacích řekl nebo udělal něco důležitého a pro nás poučného, například uzdravil potřebného nebo svou pozorností pozvedl člověka, kterého společnost u stolu měla za někoho podřadného (doplňte si ty případy).
Tentokráte opět pověděl něco, co se nás může týkat. Jeho slova o posledním místě nejsou společenským poučením o chování hosta, nebo hostitele, ale podobenstvím. To má mnohem větší význam a dopad pro náš život v božím království (do kterého chceme patřit).

Samozřejmě, že nás nevede k pokrytecké pokoře. Naopak, ponížené povyšuje: „Nehrb se, narovnej se, jsi z královského rodu.“ 

Otázka, za koho se pokládáš před Bohem, je zásadní. „Nehraj si na Mistra.“ Nepovyšuj se nad druhé, nevíš, nakolik je ten druhý milý Bohu.
Bohatému může být jeho „bohatství“ překážkou, kdo si zakládá na své moci, postavení a svém „lesku“, může ponižovat jiné a svou namyšleností se může z božího království vyřazovat.
Pozvat někoho ke stolu, může být dobrým činem, ale kdybychom se (jako hostitelé nebo hosté) chtěli předvádět, nebo kdybychom zvali někoho, abychom od něj získali nějaké výhody, nebylo by to dobré.
Nejen Ježíš, i my to máme za pokrytectví, za něco nečistého.

Že Ježíš nemluví do větru, vidíme každou chvíli na setkání mocných nebo těch, kteří si myslí, že něco znamenají (vyskytuje se to při církevních slavnostech v kostele, srov. Jak 2:1-11)
Chyby druhých nás mohou poučit – ptáme se, zda nejednáme podobně.
Od Ježíše se chceme učit, ne u těch, kteří si budují kariéru „světa“.
Nedávno mi někdo „nekostelový“ řekl: „Co těm katolíkům vadí na Františkovi?“ 

Každou chvíli se ukazuje, nakolik jsme si osvojili Ježíšovy životní postoje. Například nakolik jsme porozuměli vyučování. Například jak stát v modlitbě před Bohem.
Jak říkáme: „Otče náš,“ když neodoláváme pokušení pokládat Boha za svého otce, a druhé z jeho přízně vylučovat. K tomu se vrátím, ale nejprve něco přednesu.
Přijel jsem na pohřeb našeho přítele. Paní zesnulého je vzácnou, vzdělanou a obětavou ženou. Říká, že je agnostička. Požádala mě, abych v krematoriu, podle přání zesnulého, řekl modlitbu „Otče náš“. Chtěl jsem říci modlitbu vlastními slovy, ale paní si žádala jen holá slova modlitby Páně. Namítal jsem, že to pro mě bude neuctivé vůči Bohu a nesrozumitelné před přítomnými (na pohřbu bylo několik set lidí a možná většina „nekostelových“). Té paní to nemám za zlé, učinil jsem, jak si přála (nepřel jsem se, neřekl jsem jí, že její manžel by tu modlitbu nechal na mně).

Už delší dobu se chystám o Modlitbě Páně znovu mluvit.
Zkusím to po několik nedělí v našich Poznámkách.
Kázat máme buď na biblické, nebo liturgické texty. Modlitba Páně je obojím.
Opustím tedy dnešní text evangelia a budu se věnovat Ježíšovu vyučování o setkávání s Bohem.

Modlitba Pně je spíše návodem k rozhovoru s Bohem než samotnou modlitbou. Tomu, kdo do ní nebyl uveden, se může jevit jako mantra.
Naše děti už od tří let z bohoslužeb umějí modlitby dospělých, ale pochopitelně jim nerozumějí. Bylo by smutné, kdyby padesátiletý člověk jen opakoval slova, jako když byl malý. My, duchovní málo lidi uvádíme do umění setkat se s Bohem. A mezi námi křesťany často panuje podivná atmosféra, že přece už všechno víme a zeptat se by nám bylo trapné.
Všimněme si, že takové myšlení není od Boha. Duch nás pudí ke kladení otázek; proč jeho „nápovědu“ potlačovat? 

Mluvit s velkou osobností není jen tak. Natož s Bohem.
Co máme říci? Nejenom nechceme být trapní … Vymyslet druhému přání, promluvit na veřejnosti, to vyžaduje něco znát, mít určitou dovednost a odvahu. Například mluvit na pohřbu není snadné. (Kritizovat je snadnější.)
Ježíšovi současníci byli v umění mluvit s Bohem, vzdělaní. Znali 150 žalmů (uměli je zpaměti) a další modlitby biblických osobností. Rozumět takovému množství modliteb a zároveň písní pro nejrůznější životní situace, bylo velkým kulturním bohatstvím pro porozumění Bohu.
Ježíšovi učedníci byli dobrými učedníky „Mojžíše“ a přesto – a právě proto – se ptali a prosili:
„Ježíši, nauč nás mluvit s Bohem. Jak to děláš ty?
Co je při setkání s Bohem nejdůležitější?
O čem s ním máme mluvit, abychom neopomněli něco podstatného?“

A Učitel neřekl: „Opakujte po mě, táto náš, který jsi na nebesích, …“

Slova Modlitby Páně jsou návodem, jsou nejdůležitějšími tématy, o kterých máme s Bohem mluvit. Máme hledat to, co o nich říká Písmo, hledat porozumění Bohu, jeho názorům, promýšlet k čemu nás Bůh vede.
Všechny ty myšlenky z „modlitby Páně“ jsou jako názvy jednotlivých kapitol knihy. Kdybychom nějakou závažnou knihu nepřečetli, nepromysleli a nepřijali její moudrost do svého života, pouhá znalost názvů jednotlivých kapitol by nám nepomohla. 

Nedávno jsem znovu připomínal dva chlapy, kteří si rádi vyprávěli vtipy. Ty nejlepší měli očíslované, aby se nezdržovali. Po každém vysloveném čísle se smáli … Ale nezasvěcený nevěděl, čemu se smějí.
Podobně je to s „Modlitbou Páně“. Nevíme-li o čem je v ní řeč, podobali bychom se tem dvěma mužským, jen by z našich úst místo čísel: 1. 2. 3. 4.–12., vycházela slova (jejichž obsahu bychom nerozuměli). Bylo by to, jako když se Honza učil latinsky: „Deškumsejrum tu je káratenturyje …
Někteří dokonce prosazují „otčenáš“ v latině. A někteří to rádi zpívají, aniž slovům rozumějí. Znovu odkazuji k 1 K 14:10-11. 19)
Zeptejte se těch latiníků co je „pérakvagónum“.

Slova „Modlitby Páně“ nám mají být, mohou nám být jako strom, který každým rokem rodí více ovoce.
Zvu vás ke společnému přemýšlení o „Modlitbě Páně“.

Nevidím do hlav druhých lidí a nechci nikoho podezřívat, že „Modlitbě Páně“ nerozumí. Ale jsem pokaždé překvapen, slyším-li, že někdo neví, co obnáší „boží království“. Co si představoval pod slovy: „neuveď nás do pokušení“, než o tom začal mluvit František?
(Už před čtyřiceti lety jsem o významu těch slov mluvil. Tu starou formulaci používám, až k ní dojdeme, pokusím se ji vysvětlit. Třeba mě opravíte.)

Zkusme začít od oslovení: „Otče.“ Ježíš ale použil důvěrného oslovení.

Měli jste dobrého otce?
Maminku?
Jak jste jim říkali?
Ježíš nás svým jednáním a svým přátelstvím zve k důvěrnému vztahu s Bohem. To se nedá poručit, biblické slovo „poznávat“ znamená zakoušet, prožívat, ochutnávat. „Ochutnejte, jak je Bůh sladký,“ řekne Izraelita.
Vztahy mají růst a prohlubovat se. Chceme si s druhými, s blízkými na prvním místě, stále víc rozumět. I s Bohem.
Slovo „otec“ může být odtažité, jak z úředního tiskopisu.
Stejnému člověku můžeme říkat různě, podle okolností a situace ve které se nacházíme.
Jak oslovujeme Boha? Do jak důvěrné blízkosti jsme došli?
Nikdo není nikam naháněn. Bůh si nic nevynucuje.

Oslovení Boha „taťuldo“ nepoužíváme, Spejbl nebyl moc chytrý ...

Čím jsem starší, tím víc oceňuji, že se nám Bůh představuje jako dobrý Táta, jako nejlepší Maminka, jako Ženich a jako Manžel. Čím jsem starší, tím vice nad tím žasnu, je to nejen geniálně pedagogické, ale především laskavé, milující a důvěrné.
Bůh nám dovoluje, abychom mu mohli tykat. 

S jiným pocitem předstupujeme před Bohem, když nám je dobře a jinak, když jsme nešťastní.
Umřela nám skvělá kamarádka, úžasná maminka šesti dětí (nejmladšímu je 6 roků) …

Nechci všechno vypisovat, zkusme znovu týden promýšlet to pozvání: „Bohu říkejte, táto nebo maminko.“

Za týden budeme pokračovat.

	2016
22. neděle v mezidobí       Sir 3:19-21. 30-31       Žid 12:18-19. 22-24a       Lk 14:1-14       28. srpna 2016

Bůh nás vychovává a pozvedá nás nad naši úroveň, ví, že máme sklon ustrnout někde na cestě.
První čtení mluví o skromnosti. Ježíš v evangeliu jde ještě dál.

Kdo se nechce šidit, přečte si i vynechaný text o uzdravení nemocného (verše 2-6).

Vícekrát někdo pozval Ježíše na hostinu, aby ho znemožnil.
Hodnotu činu určuje úmysl. Pozvání (na hostinu), modlitba, dar, pomoc …, to vše může mít různý důvod. (Srov. Mt 6:1-6) 
Pozvat ke stolu někoho, od něhož se mohu naučit něco důležitého pro život, je něco jiného než pozvat někoho, aby byl zesměšněn. Chtít se něco dozvědět k porozumění Bohu, je ctností, číhat na chybu druhého, je špatností.

Máme být spravedliví, dokonce máme přát dobré i nepřátelům. Je-li nám někdo nesympatický, máme si na sebe velice dávat pozor. 

Ježíš utřel významného „zbožného“ člověka i místní náboženskou honoraci tím, že uzdravil – v sobotu(!) – vodnatého člověka. Tím se ukázalo se, že za ním stojí Bůh.

Ježíšova řeč o pozvání na svatební hostinu je podobenstvím, ne poučením. Podobenství má širší dosah. Poučení by bylo jen návodem, jak si na hostině získat čest před ostatními (etiketě se ale Ježíš nevěnoval).
Podobenství má dvě části:
 1.	Na hostině si sedni na poslední místo.
 2.	Na hostinu nezvi honoraci, ale „nepatrné“.
Smysl obou částí jsou hlubší, než se zdá.
V podobenství je řeč o „svatební hostině“ – to nás směřuje výš než jen k našemu setkávání s lidmi (židé věděli, že jsou nevěstou Hospodina).

Hostitel pozval Ježíše do své společnosti, která se považovala za zbožnou smetánku. Ježíš byl pro ně neznaboh nedodržující sobotu a kdovíco jiného.

„Nesedej si na první místo, nevíš, kdo je před Bohem výše než ty. Hledej porozumění Bohu a jeho moudrosti, ale sám se nepokládej za lepšího než je člověk vedle tebe.“
Všimněme si, že k některým lidem vzhlížíme, na některé shlížíme, ale málokomu „dovolíme“, aby byl na stejné úrovni jako my.

Náboženská sebejistota, s kterou sebe pokládáme za pravověrné a lidi jiných náboženských názorů označujeme za méněcenné, je opovážlivá.
Vyrostli jsme v soutěživé společnosti ..., už ve škole to začíná.
V církvi se – navzdory evangeliu – prosadila hierarchická struktura. (Srov. Mt 231. 15)
Rozum máme k přemýšlení, máme rozpoznávat, jaké jednání s evangeliem ladí a jaké je v rozporu, ale nemáme vést konečné soudy o druhých, natož propadat nesnášenlivosti. (Srov. Mt 13:28-30)
V něčem můžeme být lepší než druzí, máme třeba vyšší vzdělání nebo zastáváme vyšší postavení v zaměstnání nebo ve společnosti, ale to ještě nemusí znamenat, že jsem Bohu blíž než ten druhý a mé jednání je ušlechtilejší. Bůh ví, „komu bylo více nebo méně dáno“ a zná z čeho, z jakých podmínek kdo vyrostl.
Proto Ježíš mluví o našem postavení před Bohem. „Každý, kdo se povyšuje, bude ponížen, a kdo se ponižuje, bude povýšen.“
Ježíšovi nepřátelé se svým jednáním považovali ze moudřejší, než byl Mojžíš – k biblickým textům přidávali svou tradici – a tím se nad Mojžíše povyšovali. (Srov. Dt 13:1)
„Ponižovat se“ neznamená mít pocit méněcennosti, ale vědět, že vůči Bohu jsem „slepý, velice často hluchý a chromý.“ (Srov. J 9:40-41) „Být chudý duchem“, znamená toužit dozvědět se něco dalšího o Bohu, abych mu lépe rozuměl a mohl s ním více spolupracovat.

Druhá část podobenství: „Nezvi jen hosty, kteří zvou tebe“, nás varuje před stádovitostí a povrchností.
Neznamená to, že se nemůžeme sejít s příbuznými a přáteli, ale máme zvát ke stolu také ty, od kterých se můžeme dozvědět něco nového, s kterými můžeme hledat další porozumění Bohu.

Nejen ve světské společnosti, ale i v církvi, bývají na slavnostech rezervována přední místa pro hodnostáře a významné osobnosti. 
V „lepší společnosti“ se často zvou lidé kvůli stykům, je zván pan senátor, pan hrabě, starostovi, pan farář, pan doktor …, honorace místní nebo dokonce ještě vyšší.
Někteří církevní hodnostáři při návštěvě na faře si přejí totéž. To se ví, že se pak u stolu o Bohu nemluví.
Vzájemně si lichotit uprostřed místní smetánky je povrchnost.

Uzavřeným společnostem hrozí povýšenost a ustrnulost. Netýká se to jen „vyšších kruhů“. Horníci byli kdysi vychováváni k přesvědčení, že nikdo jiný nemůže být „víc“. Někteří dělníci pohrdají každým, kdo nepracuje manuálně. I vězni, všelijaké party a smečky všeho druhů jsou stádně uspořádány s určitou hierarchií.

Už před týdnem jsme slyšeli, vyber si úzké dveře a úzkou cestu, nepluj s proudem, nebuď stádovitý.
Slova: nezapadni do „lepších“ kruhů, míří stejným směrem. Pozvi „slepé, hluché, chromé“ – v řadě nenápadných a všelijak postižených lidech můžeš někdy objevit poklad.

Chytré, hezké, 14leté děvče chodí s rodiči do kostela a ke zpovědi. Na jaře si založilo seznamku a už čtyři mladíky sexuálně testuje. Spí s kluky, protože ve třídě většina děvčat říká, že nejdůležitější je kvalitní sex. Když jde za kluky, lže rodičům, že jde za kamarádkami.
„Víš, že ty svou 14letou dceru nebudeš nikam pouštět?“ řekl jsem jí. „Chudáci tvoje děti, nebudeš jim věřit.“ Až budeš mámou, dojde ti jak nebezpečné je pro děvče takové počínání.“
Kde je chyba? Ve stádovitosti.
Jestli se rodiče řídí pravidlem „všichni to tak dělají“, kazí své děti.
V jejich obci skoro všichni chodí do kostela, skoro všichni kosteloví chodí ke sv. přijímání a ke zpovědi. Ale neví proč. Ve třídě je vliv party silnější než náboženská tradice.
Neptal jsem se děvčete, zda jí je sexuální styk příjemný. Pochopitelně, že tomu, komu sexualita chutná, je takový zážitek v mladém věku silnější než zážitek z bohoslužby.
Úlohou rodičů je správně děti nasměrovat k zážitku ze setkání s Bohem. A ukázat jim sexualitu jako dar od Boha, který nám je dán ke slavení svého manželství. Jinak se dětem stane sex těžkým „konkurentem“ bohoslužby. 

Vrátím se k podobenství. Ti, co Ježíše špatně posoudili a šli raději s náboženským davem se nejen sami ošidili… Ježíš nebyl žebrák, chromý nebo slepý, ale byl pomlouvaný a prohlašovaný za nulu. Nepovyšoval se a nevnucoval se. 
Kdo si pozval Ježíše a nestyděl se za něho, mnoho získal.
Ježíš chodil i mezi hříšníky a řada lidí mu tam visela na rtech – tam mohl mluvit o podstatných věcech.

Závislost na okolí, závislost na partě, závislosti na tom, co řeknou druzí, dělat něco, co dělají všichni – vede ke stádovitosti. 
Dělám-li něco jen abych se nevymykal („co by tomu řekli lidé“), stávám se člověkem stádového typu, členem stáda, který je závislý na silnějším jedinci. A když ten zavelí, parta se vydá podle jeho hlasu. 

Žije-li děcko v rodině, která je stádovitá, hrozí děcku, že bude stádovité. Rodiče mu nepomohli vytvořit odolnost vůči svůdcům, vůči silnějším jedincům ve stádě. V něčem budou možná rodiče rádi, když bude z dítěte náboženský konzervativec jako oni, ale muže se také stát, že vliv na dítě převezme nedobrá parta a zahodí všechny rodičovské rady …

Ježíše zlikvidovalo náboženské stádo. Ani po zmrtvýchvstání Ježíše se lidi stáda nepřidali k Ježíšovým učedníkům. Poslouchali své vůdce, vyvolali povstání proti Římanům a Bůh jim nemohl pomoci.

Nepluj s proudem, proud splaví i kdejaké hovno. Naučíš-li se samostatně přemýšlet a budeš-li vyhledávat lidi, kteří hledají, hodí se ti to i pro nebeské království.

	2013
22. neděle v mezidobí       Sir 3:19-21. 30-31       Žid 12:18-19. 22-24a       Lk 14:1-24       1. září 2013

Na dovolené jsme se náhodně na noc zastavili ve Velkých Pavlovicích u malého pensionu s vinným sklepem manželů Buchtových. Pán nemá ruce, lékaři mu v předloktí oddělili od sebe dvě kosti a přetáhli je kůží, takže má od loktů jen jakási klepeta. Pracuje na vinici s traktorem, rozváží po republice autem jejich vína, otvírá hostům láhve vína, nosí pivo, používá mobil i počítač, s úsměvem vše zastane. V penziónu je 8 krásných pokojů, manželé rozšířili sklep na víc než dvojnásobek, mají 4 ha vinic. Pan Buchta nás provázel sklepem, z řady jejich vín jsme tři ochutnali – vynikající. Mezi řečí pravil: „Pro nás je důležité, aby naši hosté, i když by už k nám nikdy nepřijeli, odjížděli spokojení“.
Koupili jsme dvě láhve vína na dárky.

V neděli jsme zváni naším Hostitelem na víc než jen na ochutnávku Božího království ...
Můžeme si odnést tolik, kolik jen uneseme …

Je pro Ježíše důležité, abychom odešli spokojení?
Obohacení?
Jiní?
Proměnění?

Co pro to můžeme udělat?

Je důležité si přečíst o celé návštěvě Ježíše u jednoho z předních zbožných židovské „farnosti“ (škoda že je liturgická lekce v lekcionáři zkrácena).
Hned uvidíme, co to bylo za sešlost.

Tu náboženskou smetánku nezajímali potřební lidé ...
Měli svá pravidla. „Věděli“ jak to je vše správně.
Nic nehledali.
Na Ježíšovu otázku, je-li možné v sobotu uzdravit nemocného, neodpověděli. (Podrobněji jsme si tu situaci kdysi popisovali.)
Argumenty (uzdravení vodnatelného) nebrali. „S Ježíšem nelze diskutovat, utluče každého svými argumenty!“, tvrdili.
Na Ježíše jen číhali.

(Proč Ježíš do takové společnosti šel?)

Ježíš nepřišel vyučovat lekce společenského chování, to nechává jiným.
Už jeho obrat svatební hostina zbystří naši pozornost.

Ano, opět to je vyučování jen pro některé, pro pokročilé.
Pro ty, kteří mají promyšlené předešlé vyučovací lekce.

Několik jich připomenu.
Co znamenají Ježíšova slova Nikodémovi: „Amen, amen, pravím tobě, nenarodí-li se kdo znovu, nemůže spatřit království Boží?
Amen, amen, pravím tobě, nenarodí-li se kdo z vody a z Ducha, nemůže vejít do království Božího?“

Nikodém přišel za Ježíšem jako za kolegou, za mladým, ale pozoru-hodným kolegou. Oslovil Ježíše „Učiteli“, ale sám se také nechal od lidí titulovat: „Učiteli“.

Škoda, že se Ježíše více neptal. Měl obavy, že pohoří?

(Kolik je lidí na bohoslužbách, kteří se neptají?)

Škoda, že se Nikodém styděl přihlásit do Ježíšova vyučování jako začátečník do první třídy (jako malé dítě), že nevyužil možnosti soukromého vyučování při své noční návštěvě u Ježíše.

Mohl se dozvědět kdo je slepý a kdo vidí? 

Mohl s Ježíšem objevit, kdo může koho opravdově vést. 

Mohl objevit, kdo je skutečný Mistr a kdo je učedník. 

Škoda, že Nikodém Ježíše podcenil. Škoda, že se neptal alespoň tak, jako Samaritánka od Jákobovy studny. Měl jedinečnou příležitost – jako my.

My už víme, co znamenají Ježíšova slova, proč „jsme služebníci neužiteční“. 

Škoda, že se Nikodém měl za chytřejšího, škoda, že si sám sedl výše (na přednější místo) a ne Ježíšovi „k nohám“, jako třeba Marie a pak Marta.

Kolik lidí v kostelích se v neděli bude tvářit jako ti, kteří všemu rozumí? Kolik z nás si myslíme, že nemáme zapotřebí se ptát? Kolik se nás posadí „na jedno z předních míst“?

Už jsme si říkali, že Ježíš slovy: „Kdo se povyšuje, bude ponížen“, nemyslí jen na nafoukané světské celebrity, ale i na ty, kdo si nechávají říkat: „Mistře, Učiteli, Otče, Matko představená, Vaše excelence“ atd. a na ty, kteří „všechno ví“, a nestojí o další poznání (do této skupiny mohou patřit lidé s 8 třídami základního vzdělání, profesoři i Monsignorové).
„Kdo se ponižuje“, znamená: kdo ví, že je pouhý učedník (vzdělává se, učí se a něco zvládl), ten může být povýšen.
(Ke zdravému sebevědomí křesťana – „laika“ nabízím přílohu na konci poznámek pod čarou.)

„Pozvi na hostinu žebráky, mrzáky, chromé a slepé“.
Před válkou chodila na faru lepší společnost: pan doktor, pan lékárník a pan nadlesní. Nepovídali si o Bohu, hráli karty. (Nic proti kartám.)

Jsem rád, že nemusím mařit čas a nemusím chodit na setkání s politiky a celebritami. Tam se člověk mnoho nedozví ani o sobě, ani o Desateru, ani o moudrosti Boží (tam se vedou diplomatické a společenské řeči). Tam nebývají ani děti. 

Ježíš nechodil do maloměšťácké společnosti (dnes se říká mezi VIP).

Pozorný učedník namítne: „Ale vždyť v evangeliích je popsáno, že Ježíš mezi pokrytce náboženské i společenské několikráte zavítal.“
Ano, dal těmto lidem šanci … a nám poučení: „Ryby chytej ve vodě, na stromě je nenajdeš. Ťukneš-li na nějakou otázku a ten druhý nezabere, neříkej mu věci, na které není připraven. Škoda času. A riskuješ, že budeš pomluven a odsouzen.“

V kostele to jinak zatím nejde, ale kazatelé zkusí jako psi od těch, kteří „vědí“, nehledají a jen číhají.

Teď je dobré si přečíst znovu první čtení.

Příloha:
JAKÉ POSTAVENÍ MÁ LAIK V CÍRKVI?
Ukázka z knihy „Církev v dnešním světě – potřeba nebo přežitek“ Paula Zulehnera (profesora pastorální teologie Vídeňské university) a Petera Neujeta (profesora dogmatiky v Mnichově).

Úřady a stavy v církvy
Druhý vatikánský koncil nezačíná své výpovědi o církvi tak, jak to bylo dříve samozřejmé. V první řadě představuje, co je všem v církvi společné. Církev chápe jako Boží lid. Až potom následují úřady v církvi a papežský úřad.

Laik a Boží lid
Náš pojem „laik“ pochází z řeckého slova laós, které znamená „lid“. Podle biblického chápání je laikem každý, kdo patří k lidu Božímu. Slovo laós má přitom nanejvýš kladný význam: na všech teologicky důležitých místech v textu označuje nikoliv prostý lid nebo dokonce primitivní či utlačované masy v protikladu k vůdcům, ale vyvolený lid, boží lid v protikladu k pohanům. Ve Starém zákoně existuje jen jeden lid, jeden laós, a tím je Izrael. Vedle něj se objevují ethne, pohanské národy.
I v Novém zákoně se lidé patřící k Bohu označují jako laós. Zde je božím lidem už církev. Bůh sám si připravil „z pohanů svůj lid“ (Sk 15:14). A Pavel píše: „Lid, který není můj, povolám za svůj lid a Nemilovanou nazvu Milovanou, a kde bylo řečeno: Vy nejste můj lid, tam budou nazváni syny Boha živého.“ (Ř 9:25-26)
Laós odteď už není lidem Izraele, kam člověk patří svým původem, ale je křesťanským společenstvím, do kterého se začleňuje svou vírou. V tomto teologickém smyslu slova je laós nejvyšším čestným titulem, jaký je možno křesťanovi dát. Laikem je ten, kdo patří k Božímu lidu; ten kdo důvěřuje Kristu, ten koho Kristus povolal. V tomto významu jsou všichni – a samozřejmě i nositelé úřadů – „laiky“.
Pojem laik rozlišuje věřící od ne-věřících, lid od ne-lidu, křesťany od ne-křesťanů. Neoznačuje však rozdílné stavy uvnitř církve.
Pojem „laik“, jak ho známe my, se neodvozuje přímo od slova laós, ale od řeckého přídavného jména laikós, česky lidový (prostý, dříve sprostný), patřící k nevzdělanému lidu. Tento pojem označuje věci nebo osoby, které nemají žádný vztah k bohoslužbě. Laikós jsou nevzdělaní venkované v protikladu k vládnoucí městské vrstvě. Tento pojem laikós, z kterého se odvodilo naše slovo laik, se v Novém zákoně nepoužívá.
Představa vnitrocírkevního rozdělení mezi vedoucí vrstvu, která má na starosti bohoslužbu, a širokou masu prostého lidu, který k ní nemá žádný přístup, je neslučitelná s obrazem církve, nacházejícím se v Novém zákoně. Tam jsou totiž všichni, kteří věří v Krista, především bratry a sestrami. (Například Mk 3:31-35.)

Boží lid v jednotě a rozmanitosti
V tomto společenství bratří a sester mají někteří osobité úlohy, zvláštní charismata a zastávají různé úřady. Některé z úloh jsou časově omezené, některé jsou dlouhodobé, některé spontánní, k některým je třeba zvláštního pověření. Některým patří charismatická plná moc, některé jsou jen propůjčené. Označení těchto funkcí a úřadů nebylo v Novém zákoně ještě ustálené. Existovaly různé vývojové linie, nejen takové, které směřovaly k ustanovení úřadů. Ale oproti všem rozdílnostem se však dá tvrdit, že v Novém zákoně jsou tyto funkce a úřady ve své podstatě vymezené. Naproti tomu neexistuje žádné společné označení pro ty, kteří nevykonávají žádnou ze jmenovaných funkcí. Z toho vyplývá, že v Božím lidu někteří zastávali zvláštní úlohy, i když jejich pojmenování nebylo ještě ustálené. Ti, kteří nemají žádný úřad, nemají ani žádné zvláštní jméno, jsou věřícími, bratřími, sestrami, lidem, laós. Biblické čtení prozrazuje, že začátek božího lidu „jako nového velkého bratrství“ má své kořeny tam, kde Ježíš oslovuje Dvanáct jako bratry, jako adelphoi. V tomto laósu jsou ženy a muži nositeli charismat, funkcí, úřadů a vykonávají zvláštní úlohy. Dělají to pro dobro svých sester a bratrů s cílem posloužit jim. Definují jejich úlohy, které vykonávají pro své sestry a své bratry.
Tento pohled na církev jako na boží lid překryla v průběhu církevních dějin struktura, v které úřad disponoval časem čím dál širšími pravomocemi. Příčiny byly rozmanité. …
Už v raných křesťanských staletích se v rámci křesťanských společenství vytvořil osobitý stav nositelů úřadů. Tito úředníci se čím dál víc odlišovali a oddělovali od prostých věřících. Sám Joseph Ratzinger upozornil na to, že v církvi se už počínajíc třetím stoletím křesťané mezi sebou neoslovovali „bratr“. Oslovením „spolubratr“, latinsky confrater, se titulovali už jen nositelé římských úřadů mezi sebou. Pojem bratr v této době už ale nepocházel z účasti na společenství víry, ale vycházel z tehdejší římské společnosti a jejího „motivu bratrského ducha mezi knížaty“. Jen „vyšší“ úředníci se v římské společnosti mezi sebou nazývali „spolubratry“. Laiky pokládali za své „duchovní syny“ a dávali se od nich oslovovat „otec“. J. Ratzinger říká: „To, co se tu ukazuje, už není staré bratrstvo věřících.“

Laici a klérus
Tímto začal vývoj, ve kterém pojem boží lid už nevyjadřoval jednotu církve a její odlišnost od ne-věřících, ale stavovské rozlišování uprostřed křesťanského společenství. Pojem laós nabyl sociologický význam a v této souvislosti označoval prosté lidi, kteří nezastávali žádný úřad. Nositelé úřadu tak už nepatřili do božího lidu. Klérus jako stav se vyčlenil z laósu, z kterého se tímto činem stal laický stav.
Na začátku však rozlišování mezi laiky a klérem platilo jen v rámci církve. Pro prvotní církev bylo samozřejmostí, dokonce se to se to vnímalo jako boží zákon, že nikdo nemohl být povolán za biskupa, pokud jej nezvolilo společenství a nepřijali ho mezi sebe okolní biskupové, kteří jej vysvětili. Biskup a lid udržovali úzké společenství: církevní obec nemohla existovat bez biskupa a biskup zas nemohl být biskupem bez souhlasu církevní obce. Lid se podílel na všech důležitých rozhodnutích a laici nebyli v žádném případě pouze poslušní vykonavatelé pokynů nejvyššího pastýře. Cyprián z Kartága, významný biskup třetího století, je autorem často citovaného výroku: „nihil sine episcopo“, česky „nic bez biskupa“. Tato věta se dnes nezřídka používá jako důkaz, že jedině biskup a hierarchie nesou v církvi zodpovědnost, a proto se nic nemůže dít bez nich a už vůbec ne proti nim. Ten jistý Cyprián ale vyhlásil na adresu svého presbyteria: „nihil sine consilio vestro“, česky: „nic bez vaší rady. A své církevní obci zase řekl: „nihil sine consensu plebis“. Česky: „nic bez souhlasu lidu“. Joseph Ratzinger označil toto soukolí, v kterém biskup, presbyterium a lid společně nesou zodpovědnost za církev – kde nikoho nemohou přehlasovat nebo umlčet, kde každého nejen vyslechnou, ale kde je i dohoda podmínkou všech důležitých rozhodnutí – za „klasický model církevní demokracie“. Laici se v církvi sice stali osobitým stavem, ale církev sama sebe chápala jako společenství, kde se přijímala rozhodnutí na základě communio a consensus (společného souhlasu).
Tato starověká a raně středověká jednota se na začátku druhého tisíciletí roztříštila ve sporu o investituru. Papež Řehoř VII. bojoval proti tomu, aby biskupy dosazovat císař, resp. knížata. Argumentoval tím, že duchovní oblast je nadřízená světské. Císař jako příslušník světského stavu je laik a každý klerik stojí nad ním. To, co se tehdy stalo v Canose v r. 1076, když císař Jindřich IV., kterého papež Řehoř VII. exkomunikoval z církve, prosil papeže o osvobození z exkomunikace, se stalo symbolem vzájemného boje světské a církevní hierarchie. Ve smyslu těchto raně středověkých sporů nebyli tito laici jen prostými věřícími, nýbrž šlo o knížata, krále a císaře, kterým církev tímto způsobem omezovala jejich práva. Vrchol tohoto vývoje nastal v období papeže Bonifáce VIII., který v r. 1296 v bule Clericis laicos slavnostně prohlásil: „To, že laici jsou úhlavními nepřáteli kleriků, víme už ze starověku a zřetelně to dokazují i současné zkušenosti.“
I když tuto formulaci zapříčinily mimo jiné i konkrétní politické spory, obě skupiny se tak staly definitivně protivníky, ne-li dokonce nepřáteli. Jednota božího laós ustoupila dvojtřídní společnosti. Nositelé úřadů se shromáždili do vlastního vnitrocírkevního stavu a stali se „úřední církví“. Ostatní jako ne-kněží, se stali „laiky“.
Na jedné straně tak stáli podle práva vysvěcení nositelé úřadů, kteří vedli anebo měli vést život podle evangelijních pravidel v křesťanské dokonalosti. Na druhé straně stála široká masa laiků, která podle svého jména žila ve „stavu nedokonalosti“. Skuteční, praví křesťané, byli klerici. Laický stav tak bylo možné přijmout jen jako ústupek lidské slabosti. Laik byl tedy ten, kdo se zaobíral světskými věcmi, nechával se odvádět od toho, co jedině je potřeba, a neměl podíl na svatosti. Skutečným obrazem křesťana byl klerik. Kdo na něho hleděl s úctou a vážil si ho, tomu nemohlo uniknout nic z toho, co je vlastní křesťanské existenci. Klerik byl plným křesťanem a laik jím mohl být jen do té míry, do jaké se shodoval s klerikem. To, v čem se od něho odlišoval, ohraničovalo a zatemňovalo i jeho křesťanské bytí.
Po období raně křesťanských mučedníků pocházeli skoro všichni světci (ti jsou pro nás příkladem víry) ze stavu kleriků: zakladatelé řádů, mniši, řeholnice, biskupové nebo papežové. Jenže podle toho by laik neměl (sice ne principiálně, ale fakticky ano) žádný přístup ke svatosti.
Podobu církve – i navzdory protichůdným snahám, ať už v řeholních řádech nebo v středověkých hnutích chudoby – určovali nositelé úřadů. Pochopitelným důsledkem tohoto stavu bylo, že pod pojem „úřední církev“ nikdo nezahrnoval boží lid a pojem boží lid zase nezahrnoval hierarchii, i když tento model odporoval základnímu chápání církve.
Pozdější sekularizace a fakt, že kněží ztratili schopnost zprostředkovat křesťanské poselství všem vrstvám společnosti, způsobily, že oficiální církev se v 19. a 20. století znovu soustředila na osobu laika. Kněží se totiž vytratili jak ze všedního dne rodiny a pracovišť, tak i z kultury a politiky. Papež Pius XI. (1922–1939) proto svolal katolickou akci, která měla laiky povzbudit k hlásání křesťanství a k „službě světu“, zatímco úlohou kněží bylo zabezpečovat „svátostnou službu“. Dosavadní hierarchický obraz církve ale zůstal zachovaný. Světu měli laici sloužit výhradně v poslušnosti a v podřízení se hierarchii. Podle koncepce úřední církve existuje jen jeden církevní apoštolát, a sice ten, který Kristus svěřil papeži a apoštolům a oni jej vykonávají všude tam, kde je to možné. Tam, kam se nedostanou oni, delegují jim svěřené pravomoci laikům. Ti pak mají z pověření hierarchů pokřesťanšťovat svět a společnost. Laický apoštolát tedy znamená „účast laiků na biskupském apoštolátu“. Tak byla i Katolická akce chápána jako „nástroj v rukách hierarchie, jako její prodloužená ruka, a proto se měla podřídit vedení církevní vrchnosti“. Hierarchie tedy vítala spolupráci laiků, ale jen pokud se jí laici podřídili. Pokud došlo k aktivitám „zdola“, jak tomu bylo například v katolických sdruženích 19. a 20. století, byly všechny zpochybněné a odsouzené. Laik se dočkal uznání jen tehdy, pokud byl, jak řekl papež Pius XII., prodlouženou rukou biskupa. Pravomoci v církvi mohl laik vykonávat jen proto, že mu je delegovala hierarchie. Ta je přece držitelkou veškeré moci a může pravomoci také kdykoliv odebrat.

Laik na Druhém vatikánském koncilu
Obraz laika jako delegáta hierarchie charakterizoval katolickou teologii až do samotného začátku Druhého vatikánského koncilu. Koncil se ale odvolal na prvotní církev a tento názor překonal. Ještě dříve než koncil začal mluvit o diferenciaci jednotlivých úloh, charismat a úřadů, byla církev představená v první řadě jako tajemství a Boží lid. V něm jsou všichni bratry a sestrami, a proto si jsou rovní. Hodnota laiků se začala odvíjet z úplně jiného základu.
„Apoštolát laiků je účast na vlastním spásném poslání církve. Křtem a biřmováním sám Pán pověřuje všechny k tomuto apoštolátu.“ (LG 33) Laici tedy mají podíl na apoštolátu církve a povolal je k tomu sám Kristus. Překonala se tím představa, že laici jsou pověření hierarchií, a proto se jí mají podřídit. Myšlenka „prodloužené ruky biskupa“ se v textech už neobjevuje.
Koncil o mnoho víc mluví o „opravdové rovnosti v důstojnosti a v činnosti společné všem věřícím při budování Kristova těla" (LG 32) a označuje laiky jako „skutečné apoštoly“ (Apostolicam actuositatem 6). Na základě toho „všeho, co bylo řečeno o Božím lidu, se stejně vztahuje na laiky, řeholníky, i kleriky“ (LG 30). Dokonce i trojitý Kristův úřad, z kterého se často odvozoval biskupský úřad, připadl laikům. Vždyť při křtu a při biřmování slyší, že mají podíl na Kristově královském, prorockém a kněžském úřadě. Pojem laik se proto definuje obtížněji než dosud, protože vše, co se o něm říká pozitivně, platí i pro nositele úřadů. Koncil nechtěl charakterizovat laiky jako ne-kněze anebo ne-kleriky. …
Kaligraf, Bratislava 2013.

	2010
22. neděle v mezidobí       Sir 3:19-21. 30-31       Žid 12:18-19. 22-24a       Lk 14:1-24       29. srpna 2010

Je před námi poslední čtvrtina liturgického roku, za sebou máme řadu probraných vyučovacích lekcí.
Je pro nás důležité a praktické vědět, že nejsme náhodným produktem přírody, že jsme byli chtění, že nejme žebráky, ale pocházíme z královského rodu, že nemusíme živořit v údělu marnotratného syna, ale máme skvostný domov, kde máme každý své místo.
O dalších nedělích nás bude Ježíš ve svém vyučování vést k tomu, abychom se určitou namyšleností (na své znalosti a zakládáním si na své snaze o dobrý život), nepřipravili o další souznění s Ježíšem.
(Ježíš nás namlsal na pozici nevěsty.)
Doufám, že poznání z dnešní lekce nám přejde do praktického života.

Kdybychom v úryvku evangelia vynechali uzdravení člověka postiženého vodnatelností, ošidili bychom se o úvod k následujícímu podobenství a o důležité vyučování.
Podobenství má širší dosah než poučení. Z poučení bychom možná vytěžili jen společenský návod, jak se chovat na hostině a jak získat obdiv ostatních.
Je dobré si přečíst text až k 24. verši – k varující větě: „Nikdo z těch, kteří byli pozváni, neokusí mé večeře“.

Pokora je slovo v katolickém prostředí profláklé.
Pokora je láskou k pravdě. Pokorný si umí přiznat příjemnou pravdu o sobě (mnoho starších katolíků to neumí a trpí pocitem méněcennosti), umí si přiznat i nepříjemnou pravdu o sobě. 
Umí přiznat pravdu i nepříteli.

Ježíš s uzdravením v sobotu neprovokoval.  Brojil-li proti „rabínským přikázáním“ (dnes bychom je nazvali jiným slovem), pak jen proto, že hájil přejícnost a moudrost Boží. 
Všimněme si reakce zbožných. Na otázku: „Je to dovoleno?“ Mlčeli. Byli zbabělí, nešli do diskuze.
Ježíš logicky zdůvodnil, proč uzdravuje. 
Zase mlčeli. Ovšem po straně pomlouvali.
„Když von každýho utluče argumenty!“
Kolikrát jsem byl svědkem takových nízkých napadání.
V kartách platí trumfy, u soudu fakta, důkazy a výpovědi svědků.
V hledání a rozpravě není přece jiné řešení. Jestli chce někdo vyvrátit určitou teorii, je nutné, aby přinesl poctivé argumenty.

Zbabělci jsou potichu, přesvědčit se nedají. „Vědí vše nejlépe“.
„Co tady nějaký začínající učitýlek náboženství převrací naše pravdy. Na co si hraje? Všechny naše autority a svatí otcové říkají něco jiného než on – pouhý tesař.“

Nejsem-li v diskusi stejně vzdělaným odborníkem jako ten druhý, mám si pravdivě přiznat: nejsem mu partnerem pro diskuzi. V zedničení je lékař slabším partnerem zedníkovi, v medicíně naopak. 
Buď si určitou věc nastuduji, nebo jsem odsouzen k mlčení.
Řadě věcí nerozumím, to se tolik neděje, ale mám vždy usilovat o spravedlnost a poctivost. Jakmile pomlouvám – přidávám se ke zlu. Budu-li druhého mlátit po hlavě, dopouštím se zločinu. 

Domýšlivost je nebezpečná!
Komunistická propaganda tiskla brožurku DIAMAT. Na 27 stránkách formátu A5 se vypořádala se vším i s „buržoazními pavědami“ jako dědičnost, kybernetika, teorie relativity nebo víra v „boha“.
V určitých hospodách někteří štamgasti rozumí všemu: politice, ekonomice, sportu … a „fšemu“. Podobně někteří zbožní rozumí „fšemu“ z náboženství. (Ani k tomu nepotřebují vzdělání). Kdyby jen sami zakrněli, tak by to šlo, ale jsou nesnášenliví a nebezpeční. Sobě i druhým.

Bohužel si myslíme, že nemáme s farizeji nic společného (vícekrát jsem se farizeů zastával, poukazoval na jejich kvality). Máme se těšit z toho, že smíme znát Boha a že od něj můžeme odkoukat spravedlnost, milosrdenství a věrnost. Ale jakmile si na tom někdo zakládá a povyšuje se nad druhé, ubližuje jim.
Cenné bohatství se nám pak stává kamenem úrazu („bohatí nevejdou do království božího“).
Nepít, nechodit za cizími ženskými, řádně platit daně, odvádět poctivou práci, zdravit, slušně vychovat děti a dávat jim dobrý příklad, být slušným člověkem není zásluhou, tak žijí i někteří z těch, kteří o Bohu nic nevědí.

Sebejistí a nesnášenliví věřící všech dob a náboženství jsou nebezpeční sobě, svým dětem a druhým lidem:
 –	Sobě – Bůh jim nemůže pomoci, protože se Bohu už nesnaží dál porozumět, nejsou schopní s Bohem spolupracovat na svém uzdravení.
 –	Dětem jsou nebezpeční – ukazují jim karikaturu Boha. Tím brání dětem přijít k Ježíši. 
 –	Druhým lidem škodí – ubližují a zavádí druhé na špatnou cestu. 
Zmrzačí je, jako byli zmrzačeni oni. 
Škodí i tím, že jsou ochotní přijmout funkci, na kterou nemají vybavení. 

Lidé, domýšliví na svou „zbožnost“ se povyšují nad druhé, jsou fanatičtí. Jako číhali na Ježíše, aby jej chytili za slovo, tak i dnes číhají na jinak smýšlející. Majitelé pravdy mají ne-milosrdné, tedy zlé srdce.
Místo poctivé debaty, místo poctivého hledání, číhají, hledají chybu v jednání druhého, často rádi opakují drby – ty jim „dávají za pravdu“, že jejich „protivník“ je lump.

Proti domýšlivosti není léku! Proč?
Domýšliví už všechno vědí nejlépe, Ježíš o nich říká: „Jsou „bohatí“, nejsou „chudí“. Nestojí o další poznání, odmítají otázky, které by jim nabourávaly něco falešného z jejich představy o Bohu.
Zamítají další diskuse (někdy se maskují prohlášením: „To je tajemství“).
Proč? „Uchytilo se v nich ošklivé býlí“ – jsou zabydlení ve vlastním přesvědčení, že už „vědí“. A vědí nejlépe!
Živý vztah nahrazují výkonem – dodržováním svých (ne božích) přikázání. 
A předstíráním a zbožnými frázemi jako bohatý mladík. 

Ježíš nám všechno trpělivě vysvětluje. Chce, abychom mu rozuměli – nerozumět si s někým, kdo nás má rád nebo s tím, koho máme rádi, je mučivé.

Psychologie potvrdila důležitost puberty. I děti, které zakusily milující péči rodičů, si znovu potřebují pro dospělý život ověřit, zda je rodiče mají opravdu rádi. (Rodiče mají vydržet „trhací zkoušku“. Marnotratný syn ovšem překročil slušnou mez.)
Podobně je pro ty, kteří odmala vyrůstali v křesťanství, důležitá náboženská puberta!!
Pro dospělý vztah s Bohem je nutné si ověřit solidnost Boha. Nelze spoléhat na zkušenost někoho jiného ani na zkušenost tak blízkých jako jsou rodiče nebo náboženské autority. 
(Ježíše a proroky jsme ovšem ve svém nenávistném vzdoru napínali na skřipec tak dlouho, až jsme je přetrhli. Přesto se Ježíš (a Bůh) od nás neodvrátil! (Jeho přátelství je prověřené!)
I o nás mohou platit strašná slova o číhajících na spravedlivého. 

Ježíš nedbal nebezpečí, o druhé mu šlo víc než o sebe. Věnoval se i „zbožným“.
Nešel do každého sporu. Některé spory nelze vyhrát (například „tvrzení proti tvrzení“). Ale všechny spory, do kterých šel, vyhrál.
Nezneužíval svou moc. Získal některé zbožné (Nikodéma, Josefa z Arimatie …)
Čím? Logickou argumentací (zdůvodněními, důkazy), znameními, mocnými skutky,  – včetně toho na kříži – „aby poznali, že miluji Otce“, „aby se ukázalo, že nejsem podvodník, beznaboh, bludař, spolupracovník ďábla …“ (Srov. J 14:31)
Ježíš ve své řeči o místech na svatbě nemluví o zasedacím pořádku na našich hostinách, ale o našem hodnocení sebe samých.
Jako si mnoho lidí myslí, že by si zasloužili mnohem větší plat v zaměstnání (ale nepoměřují plat podle poctivosti a úrovně své práce), tak mnoho zbožných lidí pokládá sebe za zbožnější než druhé.
„Rozvedení nesmí ke Stolu Páně – zůstávají ve svém hříchu! My můžeme!“
Člověče, copak my nejsme zatvrzelí hříšníci? Není nikoho, kdo by neselhával.
Večeře Páně je hostinou hříšníků! Ovšemže těch, kteří přiznávají své chyby, prosí o milosrdenství a jsou milosrdní k druhým. 
Byl-li kněz v kolaborantském spolku (Pacem in terris) tolik „nevadilo“, hlavně když byl „mariánským ctitelem“.
Invalidé a nemocní jsou „kriminálníky“ – provinili se v minulém životě (říkají věřící v převtělování). A to „my jsme ti dobří“? – ptáme se.

Až někteří poznají poměry v nebi, nebudou chtít vejít (to je i případ satana): „Pravím vám: nikdo z pozvaných neokusí mé večeře“ (večeře je hostinou na konci dne).

Jiní se budou naopak tlačit ke stolu, jak jsme slyšeli před týdnem: „Jakmile už jednou hospodář vstane a zavře dveře a vy zůstanete venku, začnete tlouct na dveře a volat: `Pane, otevři nám´, tu on vám odpoví: `Neznám vás, odkud jste!´
Pak budete říkat: `Jedli jsme s tebou i pili a na našich ulicích jsi učil!´
On však odpoví: `Neznám vás, odkud jste. Odstupte ode mne všichni, kdo se dopouštíte bezpráví.´“ (Lk 13:25-27)

Oceňme, že nás Ježíš vyučuje a varuje nás přesto, že jsme šelmy a že věděl, že ho zabijí, a že my často jeho varováním pohrdáme.
Víme, čím mu udělat radost. Zbytečná námaha a vydanost pro druhého ztrpkne.

O povyšování a ponižování jsme již vícekrát hovořili. 

Chytří lidé vymysleli a dobře formulovali podrobnější pravidla pro rozhovor a diskusi.
Ježíšova vyučovací lekce říká: uctivé setkání s druhým stojí na slušnosti a poctivosti.
To je velice praktické.

	2007
22. neděle v mezidobí       Sir 3:19-21. 30-31       Žid 12:18-19. 22-24a       Lk 14:1-14       2. září 2007

Bylo by škoda v dnešním čtení z evangelia vynechat uzdravení člověka postiženého vodnatelností. Je úvodem k následujícímu podobenství.
Jde o podobenství a ne o poučení. Podobenství má širší dosah. Kdybychom to brali jako poučení, byl by to jenom návod, jak se chovat na hostině a jak si získat uznání a čest před ostatními.

Pamatuji dřívější zvyky – hostitel měl co nejvíce nabízet a host se měl upejpat.
Jenže hrozilo, že se pak řeklo, buď: „Cpal se jako nenajedenej“ nebo naopak: „Nebral si, je z lepší rodiny, štítí se nás“.
Ježíšovi nejde o řešení takovýchto společenských záležitostí. Jeho slova mají daleko hlubší význam, jsou podobenstvím.
Zkusme se podívat, v čem má podobenství širší dosah.

Jeden z předních farizejů pozval Ježíše na hostinu. Ale pozval jej, ne aby se něco dozvěděl a poučil se, ale aby Ježíše zapletl do nějaké teologické diskuse a dokázal, že Ježíš je jen obyčejný tesař, nevzdělaný člověk, který nemůže obstát v debatě o náboženských otázkách. Takovýchto rafinovaných léček je v evangeliích popsáno více.
Všimněme si, jak lidé, kteří se pro svou „zbožnost“ povyšovali nad druhé, číhali na Ježíše, aby jej chytili za slova. Nepřehlédněme, že nebyli schopni Ježíšovi přiznat jedinou dobrou vlastnost.
Všimněme si, že majitelé pravdy mají zlé srdce. Obojí spolu jde ruku v ruce.

V tom čase obviňovali Ježíše kvůli porušování soboty. Uzdravování je přece práce – a v sobotu je práce zakázaná! To tedy ukazuje, že Ježíš je neznaboh!

Ježíš věděl, co má hostitel „za lubem“, ale pozvání přijal. Nečekal na předem promyšlené (teologické) chytáky, ale sám se pustil do řešení důležitých otázek. Neprovokoval, ale zastával se Otce, sobota je přece božím darem člověku.
„Smím uzdravit tohoto nemocného v sobotu nebo ne?“ (Něco jiného je bavit se o uzdravování obecně a něco jiného je, je-li to konkrétní člověk z farnosti stojící před námi.)
Páni mlčeli.
Ježíš uzdravil nemocného a nejen pádně zdůvodnil otázku uzdravovaní, ale samotným uzdravením ukázal, že za ním stojí Hospodin. Mluvil a jednal podporován Bohem. Ukázal smysl soboty.
Jestli je Ježíš schopen uzdravovat, pak má (podle smyslu o účelu soboty) nejen právo uzdravovat v sobotu, ale je to dokonce jeho povinnost, které se nemůže vyhnout.

Ježíšovo podobenství zdánlivě hovoří o svatbě a chování hostů, ale ve skutečnosti upozorňuje hostitele na jeho chybu. „Když dáváš oběd nebo večeři, nevolej své přátele, ani své bratry, ani své sousedy … pozvi chudé, zmrzačené, chromé, slepé …“
Co chce Ježíš tím podobenstvím říct? „Milej zlatej, já vím proč jsi mně pozval.
Pozval jsi na hostinu řadu lidí, to by mohl být dobrý čin („dobrý skutek“), ale mě jsi chtěl ponížit, zesměšnit mě, udělat mi ostudu.“
K dobrému jednání (skutku) patří nejenom vnější stránka, ale i úmysl.
Kdyby ten zbožný muž (farizej) pozval Ježíše proto, aby se něco dověděl, mohlo mít pozvání Ježíše charakter dobrého skutku. Jenže on pozval Ježíše z vadného úmyslu. Provinil se proti hostu. I když navenek vypadá pozvání ke stolu jako projev štědrosti.

My se takovýmhle způsobem s Ježíšem nesetkáváme. Ale všimněme si svého jednání. Někdy jednáme podle: „Co by tomu lidé řekli?“
„Toho pozveme, ten má známosti, ten má možnosti“, atd.
Zamyslíme-li se nad tím, proč tak jednáme, zjistíme, že řadu těchto věcí děláme s postranním úmyslem. (Pokud se chci dostat dál, potřebuji si na pohnutky svého jednání posvítit.)
Ježíš podobenstvím upozorňoval hostitele na jeho špatný úmysl. „Podívejte, vy jste si mě sem pozvali a říkali jste si: „Vždyť to je tesař, copak ten tesař ví o náboženských otázkách. Toho rozcupujeme na cucky. Tomu položíme pár šikovných otázek, on se zamotá a bude vyřízen“.
Dívali se na Ježíše s despektem: „My to známe, my jsme dobří a tamto je jen tesař“.

Vybírání míst v podobenství – není ani tak pravidlem správného chování na hostině, ale především ukazuje, že se vůči Pánu Bohu! a k náboženským hodnotám stavíme přezíravě! TO JE TŘEBA PROMYSLET.
Podobně se stavíme přezíravě vůči lidem.
Jsme často namyšlení.
(V české kotlině napáchaly dost zla pohádky o Českém Honzovi – byl líný, nevzdělaný, ale stal se králem. Nakonec jsme to dovršili pasováním Švejka na národního hrdinu.)

Samozřejmě, že nemá smysl v kdejakém hlupákovi vidět génia, ale na druhé straně je bláhové si myslet, že nějaký tesař z Nazareta, mi nemá co říci.
Vina těch, kteří přehlédli Ježíše, byla v tom, že nehledali.
Všimněme si, jak často lidé nejdou do diskuze proto, aby se případně něco dověděli.
A ještě častěji, jelikož oni už přece mají ten správný názor. Ani nepotřebují vyslechnout argumenty druhého. (Vzpomeňme třeba na Masarykovu obhajobu Hilsnera proti všem.)
Podívejme se, jak praktické a důležité věci se v kostele učíme.

Umění naslouchat, hledat, se člověk musí dlouho a pracně učit než se naučí v těchto věcech obstát podle Ježíšova vkusu.
Těžké to není, ale počítejme s tím, že se nám to nepodaří napoprvé. Poučme se od dětí, mnohokráte upadnou než se naučí chodit, ale nevzdychají a nevzdají svůj úmysl pohybovat se po zadních.

Proč si to říkáme? Rádi bychom byli v náboženských věcech hned hotoví. Ale to se nám nepodaří hned zvládnout. Máme si říci: „Přesto, že budu dělat chyby, se chci naučit jednat dobře, rovně, upřímně a moudře.

Je dobré mít mezi svými kamarády někoho, kdo je vzdělanější a ušlechtilejší než já. Proč by to nemohl být i mladší člověk. (Ježíš byl zřejmě mladší než farizej, který jej pozval na hostinu.)
Je-li někdo dál než já, je-li lepší, to mě nemusí srážet. I já se chci naučit dobře chodit v životě. Já také půjdu za Ježíšem.
Kdokoliv – i hříšník – může poprosit: „Ježíši, prosím tě, tys něco řekl, ale já tomu nerozumím“.
A Ježíš nám rád pomůže. (Koho to zajímá, ten se třeba zeptá, jak to Ježíš dělá, jak nám pomůže.)

To podobenství má veliký dosah a máme moc a moc co dohánět. S tím musíme počítat.
Naučme se padat, abychom neměli moc modřin a také pokaždé vstávat. Prohra nás nemá odradit od dalšího pokusu a zároveň nás může mnoho naučit. (O takových věcech bychom se měli bavit.)

Moudrost toho podobenství nám pomůže na mnoha místech. Samozřejmě v zaměstnání, při práci i v soužití doma, v sebevýchově i při výchově dětí. Nepodcenit názor druhého, ověřovat si, hledat a nemyslet si, kolik toho už znám. (V zaměstnání to někoho už učí konkurence.)
Ještě se to potřebujeme naučit v náboženství a v jednání s druhými. Jednat s druhým s úctou a rovně. A vědět v čem se opravdu vyznám a v čem už odborník nejsem. (To nám velice chybí, všimněme si, kolik lidí mluví do věcí, ve kterých se nevyzná.)

Vzdělanému i nevzdělanému v náboženství hrozí, že si myslí, jak všemu rozumí..
Před časem jsme si říkali, co to znamená být „chudý duchem“ (a na třech biblických hodinách jsme o tom mluvili) – znamená to být ochotný přijímat nové poznatky a revidovat staré, neustále si opravovat svou představu o Bohu, hledat správné poznání.
V opačném případě se tento proces uzavírá, zastavuje.

Je příjemné se scházet s kamarády, je dobře, když je veselo. Ježíš ale hostiteli nakonec radí nezapomínat na vyšší hodnoty. Na to, čím rosteme do podoby božích dětí.
Ježíš se rád účastnil hostin – až mu to někteří vytýkali – ale také se věnoval potřebným, aby se mohli povznést. A v Ježíšově radě není myšleno jen materiální obdarování. Ježíš přece vyniká nad ostatní v tom, jaký je učitel moudrosti.
Máme k moudrosti nejen spět a pohybovat se ve společnosti na určité úrovni (třeba lidí, kteří s námi chodí do kostela), ale máme tu být i pro ty další.
Ježíš se neštítil Samaritánek, pohanek, nevěstek, nečistých, malomocných a kolaborantů. Nepovyšoval se ani nad vzdělaného farizeje. (Všimněme si, že s ním „nezametl“, neponížil jej).

Jen ještě připomenu, co znamená: „kdo se povyšuje“.
Kdo se tváří, že ví – povyšuje se.
Kdo „opisuje“ od druhého, kdo říká náboženské a jiné fráze, aniž jim rozumí – povyšuje se.
Kdo si neověřuje tvrzení druhého a nechá se podvést je hloupý.
Kdo si neověřuje tvrzení druhého a myslí si, že je chytřejší – ten se povyšuje.
Kdo si neporovnává své názory s názory Ježíšovými – povyšuje se.
Kdo mávne rukou nad Ježíšovými slovy – povyšuje se.
Kdo nad Ježíšovými slovy nepřemýšlí – povyšuje se.
Nikdo neřekneme, že jsme chytřejší než Ježíš, ale často podle něj nejednáme. Neptám-li se jaký názor má on, pak mohu jednat jinak než on – a to je povyšování.
Kdo se nenaučí přiznávat pravdu o sobě, hrozí mu, že nepřijme názory Boží. Bude odhaleno, že se povyšoval a bude „ponížen“.

Kdo může být povýšen?
Ten, který se ptá, když neví.
Ten, kdo se učí „odstydět se“, aby se odvážil zeptat.
Ten, kdo umí přiznat chybu nebo nevědomost.
Ti všichni, pokud hledají, mohou být obdarováni, mohou se něco nového dozvědět a pokud s tím budou pracovat, mohou se něčemu novému naučit.

Každý, kdo si všimne potřebného nebo se skloní k někomu dole, bude oceněn.
Každý, kdo naslouchá druhému, otevírá dveře možnosti obdarovat nebo být obdarován.
	23. neděle v mezidobí

	2022
23. neděle v mezidobí       Mdr 9:13-18       Flm 1:9b-17       L 14:25-33       4. září 2022

První čtení.
Poznávání Boha je největším druhem poznání.
Oceňujeme, že nás o Bohu vyučuje sám Ježíš, který důvěrně zná Otce.
 –	Ten, kdo si ověří jeho spolehlivost, bere boží slovo vážně a snaží se porozumět jeho smyslu, aby nejednal mechanicky jako stroj. Aby znal záměr zákonodárce a věděl, k čemu jeho pokyn slouží. 

K evangeliu.
Největší skupinou okolo Ježíše byl zástup, fanoušci, hledající senzaci, zázraky a výhody. Dav jednou volá: „Hosana,“ podruhé: „Na kříž s ním.“ Dav se chce zadarmo najíst a táhnout s mocnými na barikády.

Všechno se dá zneužít, i náboženství. Nestačí být v pravé církvi a ve správné partě v pravý čas.
Ježíš zástupu vysvětluje, co znamená učednictví u Ježíše a jak se u Ježíše udržet.
Ježíšova slova mají svůj význam: „Kdo nemá v nenávisti své nejbližší, nemůže být mým učedníkem.“
Přeložíme-li je: „Když někdo neklade své nejbližší až na druhé místo, nemůže být mým učedníkem,“ jsou správně podle smyslu a my je odkýváme jako samozřejmost. Ale být Ježíšovým učedníkem a jednat podle toho je náročné.
Zkusme si do Ježíšovy výzvy dosadit jiné autority. Například: „Kdo nemá v nenávisti faráře, biskupa nebo římského biskupa, nemůže být mým učedníkem.“
Co to znamená?
Byly doby, kdy jsme se my, katolíci, a protestanti vzájemně napadali a osočovali. Dnes jsme už zdvořilí.
Ale s veškerou zdvořilostí nám někdo může říci: „Vy katolíci své autority nadřazujete nad Pána Ježíše.“ Uvedu jednoduchý příklad. Ježíš nám říká: „Nikomu neříkejte Otče, ale vy římského biskupa oslovujete: „Svatý Otče.“ Nedáte na mé slovo, neposloucháte mě.“
Někdo řekne knězi: „Proč nám nepodáváte Krev Páně, když si to Ježíš vysloveně přeje?“ Kněz nepřizná chybu, ale začne se všelijak vymlouvat, například: „Při svatém přijímání se setkáváme s živým Ježíšem a v jeho těle je i jeho krev!“
Tak proč se kněz nespokojí jen s Tělem Páně? Proč nejedná podle Ježíšových pokynů? Proč Ježíše a jeho názory dává až na několikáté místo za církevní pokyny?

Ježíš nám říká: „Chceš-li být mým učedníkem, vytrhni svůj kůl z hradby okolo Tóry, kterou jsi s rabíny budoval a následuj mě. Žij ve svobodě synů a dcer božích. Rozmysli si, koho budeš učedníkem. Zda chceš být mým učedníkem, nebo učedníkem rabínů.“ 
Ježíš dodržoval boží pokyny, ale neřídil se „tradicí otců“. 

Je pro nás Ježíš nejmoudřejší autoritou?
Proč na něj nedáme?

Máme si spočítat, co následování Ježíše obnáší. Upozorňuje nás: „Počítej s patřičnými náklady na jedinečnou stavbu božího království.“ „Boží království trpí násilím.“

Kolik Ježíšových poctivých učedníků bylo a je v církvi pronásledovaných kvůli tomu, že upozorňují na svévolnou neposlušnost božímu slovu?
Potřebujeme Ježíšova slova: „Kdo nemá v nenávisti své autority a blízké, nemůže být mým učedníkem,“ prozkoumat, přijmout je a zařídit se podle nich.

Samozřejmě, že máme začínat od sebe. Já mohu být ten, kdo nedbá na Ježíšovo vyučování a kdo se tím staví nad Ježíše.
Já mohu kazit děti, když jednám po svém a dávám jim špatný příklad, že Ježíšova slova není nutné dodržovat. Známe Ježíšovo varování: „Kdo by svedl k hříchu jednoho z těchto nepatrných, kteří ve mne věří, lépe by mu bylo, kdyby mu dali na krk mlýnský kámen a hodili ho do moře.“ (Mk 9:42)
Já mohu patřit mezi ty, o kterých Ježíš řekl: „Všichni, kdo přišli přede mnou, jsou zloději a lupiči.“ (J 10:8) Já mohu šidit ty, kterým mám sloužit a dávat jim dobrý příklad.

Bůh nás vyučuje moudrosti: jak rozpoznávat dobro od zla, spravedlnost od nespravedlnosti a jak budovat dobré vztahy.

Máme rádi římského biskupa Františka, ale jeho výrok o smrti Duginovy dcery pokládáme za nešťastný.
Na tom vidíme, že nikdo není neomylný. Ani my ne.
Máme právo Františkova slova kritizovat, aniž bychom zpochybňovali jeho jiná slova, ve kterých má pravdu.

Bůh nám dal rozum, abychom mohli hledat pravdu a ověřovat si, zda to, co nám druhý říká, nebo co si sami myslíme, ladí se slovem božím. Rozum je velkým darem od Hospodina.
Dobrat se pravdy vyžaduje osobní odvahu.

Ježíšův učedník je ten, který přitaká Ježíšovi svým životem. Nestačí říkat: „Já věřím v Boha, já věřím v Ježíše,“ a přitom jednat po svém.
Kaifáš, ani sv. Petr nepopírali existenci Boha. Kaifáš se prohlašoval za služebníka božího a služebníka Mesiášova a víme, jak dopadl.
Apoštol Petr vyznával Ježíše za Mesiáše, a přesto někdy svého Učitele káral.
(Petr ale Ježíšovy výtky přijal.) 

Židé očekávali Mesiáše a přitom ho zavraždili. Pak spustili náboženskou válku proti Římanům a tragicky dopadli.

Apoštolové byli nadšeni Ježíšem, všude ho chválili a prohlašovali ho za proroka. Ale některá Ježíšova varování nebrali vážně (například: „Církevní představení Mesiáše zahubí.“). Pak se styděli, že při Ježíšovi nestáli.
Nepostavit Ježíše na nejvyšší místo nám přináší neštěstí. 

Písmo chválí biblické osobnosti za jejich dobré a odvážné jednání, ale také je kritické k jejich nedobrému jednání. Apoštolové netutlali své chyby, mají nás tak rádi, že své chyby přiznali, abychom se z nich poučili a neopakovali je. V církvi nejsme tak stateční, selhání obtížně přiznáváme, často až když nás někdo z nepravostí usvědčí.
Z chyb vlastních a z chyb druhých se máme poučit. Oceňuji, že lékařské špičky se na světové úrovni scházejí a přednášejí druhým o svých chybách v léčení pacientů. To je úroveň!

Proč je kritika v církvi považována za nežádoucí a za projev nepřátelství? Přece poděkujeme tomu, kdo nás na nějakou chybu upozorní.

Bůh nám nabízí závratné postavení: být obrazem božím, patřit mezi královské kněžstvo a Ježíšovy přátele, patřit do množiny boží nevěsty. O toto bohatství nás nikdo nemůže připravit. Nemusíme se ničeho bát. Bůh nikoho, kdo selhal, neponižuje.

Nemáme zapomínat na svůj sklon držet se pohanských představ o Bohu. Máme se pečlivě o Bohu učit ze slova božího s podobnou pečlivostí jako lékárníci a lékaři.
Nemáme zapomínat na „otce lži“ (satana), který rejdí v církvi jako ryba ve vodě a Hospodina chytře pomlouvá (často cituje a nenápadně zkresluje Písmo).
Kdo chce Ježíše následovat, potřebuje Ježíšovi porozumět, aby s radostí přijal jeho zásady a jeho vyučování. Bez fanatismu a s radostí.

Bůh nás stvořil z lásky, s láskou o nás pečuje a k lásce nás zve.

	2019
23. neděle v mezidobí       Mdr 9:13-18       Flm 9b-10. 12-17       L 14:25-33       8. září 2019

Před týdnem jsme si říkali, že „Modlitba Páně“ je dalším vyučováním umění modlitby.
Zvu vás k pokračování společných úvah o „Modlitbě Páně“. Nadhodím pár věcí, vy si to domyslíte a přidáte další. Negativní příklady nám mohou ukázat, čím modlitba není.
 –	Je škoda, že jsme si málo osvojili umění, jak mluvit s Bohem. 

Už staří Izraelité oslovovali Boha: „Otče náš, Králi náš.“
V představách a ideálech o otcovství i o Bohu, jsme snad pokročili. I díky Ježíšovu učení.

Kdo měl nebo má milující rodiče, kdo je milujícím rodičem, očekává od Boha mnoho.
I ten, kdo je nedomilovaný a slyší o Bohu milosrdném, upíná se k božímu milosrdenství.
Zažil jsem smutné pohřby, malých dětí, mladých lidí, … ale nejtěžší je smrt maminky malých dětí. To stojím před Bohem téměř bezradně. Chápu ty, kteří jsou z Boha nešťastní nebo vzdají další hledání v porozumění Bohu.
Jak před nimi o Bohu mluvit?

Hledáme dobrou představu Boha – Otce a Matky.
Někdy o ni zápasíme.
Děkuji Bohu, že jsem nebyl v Osvětimi, že mě neuvedl do pokušení vzdát hledání o porozumění jeho záměrům. Jsem natolik přecitlivělý, že bych byl schopen nad Bohem zklamaně mávnout rukou.

Bůh není dobrák. Je dobrý. To je rozdíl.
Není dědoušek, který si nechá na sobě dříví štípat.
Hledáme tvar božího milosrdenství. To vyžaduje pečlivou práci.
Rádi bychom, aby nás Bůh zachraňoval ze všech našich malérů, pomáhal nám najít ztracené věci, uzdravoval nemocné, křísil naše mrtvé a zabraňoval válkám, které rozpoutáváme a dopouštíme.

Bůh bere vážně svůj dar života člověku, i dar svobody – máme se s tímto bohatstvím naučit hospodařit. 

Bůh je naším společníkem v životě. Je ochoten s námi hledat smysl života. Neservíruje nám vše na podnose – nebude dělat to, co je v našich možnostech.
Odmala jsme hledali, kým pro nás rodiče jsou. I když nás naši rodiče měli rádi, nesplnili nám vždy všechna naše přání. Až později jsme jejich postojům porozuměli. Podobně hledáme, kým je Bůh pro nás, jakým je Otcem a jakou Matkou.
Potkali jsme rodiče různého charakteru a přístupu k dětem, od krutých, lhostejných až po otroky rozmazlených a tyranských dětí.
Četli jsme o různých božstvech a ti, kteří žili mezi lidmi jiných náboženství, mohou posoudit, jakou hodnotu má kde v které kultuře člověk.
Víme, že si nemáme vytvářet představu o Bohu podle svých rodičů nebo vládců, ani podle toho jakými jsme rodiči a lidmi. Naopak od Boha se učíme být dobrým rodičem, ne vládcem, ale Hospodářem. 
Bůh nás vyučuje a tak jsme každý odpovědný nejen za svou představu o božím otcovství a mateřství, ale za to, nakolik Boha svým jednáním reprezentujeme.

Při hledání Boží tváře mám víc otázek než odpovědí. Navíc se stydím za svoji nevěrohodnost.
Hlásám Boha milosrdného a mateřského, učím Ježíšovy výzvy k prosbám o pomoc a pak – třeba, když umírá maminka od dětí (včera jsem byl na takovém pohřbu) – si připadám jako obchodník s deštěm.
Jak to, že naše modlitby nemají evangelijní „účinnost“?
Vím, že jsem špatný Ježíšův učedník, ale kde najít někoho, jehož modlitba je lepší?
Víte o někom takovém?

Nechci obviňovat Boha z nečinnosti (ta je v naší společnosti trestná).
Ani nechci Bohu dělat falešného advokáta; nemá to zapotřebí.
Jen se svěřuji se svým hledáním a svou bídou při hledání toho, co znamená učit se od Ježíše jak mluvit s Bohem.

	2016
23. neděle v mezidobí       Mdr 9:13-18       Flm 1:9b-10. 12-17       Lk 14:25-33       4. září 2016

Boží myšlení je jiné než naše. Ale Bůh s námi mluví tak, abychom mu porozuměli. Na nás je, abychom při jeho vyučování přesně mysleli a dodržovali pravidla.
Boží přátelství nás ovlivňuje, Boží moudrost nás vede k lepšímu chování.

K druhému čtení. Otrok se nemohl sám z otroctví vymanit, nedostával peníze, nemohl se z otroctví vykoupit. Jen pán ho mohl propustit.

Před 14 dny jsme si všimli, že Ježíš „směřoval k Jeruzalému“ (Lk 13:22) – zavraždění Mesiáše se blížilo.
Nepřátelství proti Ježíši stoupalo, všimli jsme si, jak na to Ježíš v kázání reagoval („… vcházej úzkými dveřmi, neber vážně své postavení a hodnosti – nepokládej se za předního muže božího království, stále se vzdělávej v porozumění Bohu …“)

Ježíš vzbuzoval velkou pozornost a naděje mnohých – „doprovázely ho velké zástupy“, ale také věděl, že mnozí lidé z davu jsou povrchní, budou nadšeně volat: „Hosana, Synu Davidovu!“ a za pár dní: „Na kříž s ním, ukřižovat!“
Proto se k nadšenému zástupu rázně obrátil s dalšími požadavky pro své učedníky: „Vy, kteří mě nekladete na první místo, nenesete své břemeno, kdo se nezříkáte všeho, nemůžete být mými učedníky! Běžte domů!“

Toto velice rázné gesto „obrátil se k zástupu“ bychom neměli přehlédnout a podcenit je. Ježíš ho učinil, když lidé jeho dřívější výzvy nebrali vážně a povrchních lidí v davu přibývalo.
Mluví Ježíš takto rázně i k nám? I ke mně?

„Kdo mě neklade na první místo, nemůže být mým učedníkem!“
V originálním textu stojí: „Ten, kdo nenenávidí své nejbližší …“ To je orientální důrazné vyjádření, mající nás vyburcovat k přemýšlení, co takovými slovy Ježíš myslí. Užívá silných výrazů, abychom od jeho slov snadno neutekli.

Jakou roli v Ježíšových slovech hrají příbuzní? Máme je rádi, jsme jim právem vděční za mnoho!
Boží spravedlnost nikdy nejde proti lidem, natož proti nejbližším. Boží láska nikomu nestraní a nikoho nešidí. Těm, kteří pro nás nejvíce žijí a nejvíce nám slouží, nejvíce přejeme (nebo máme přát). Takový řád vymyslel sám Tvůrce.
Nedovedeme si představit, že by Ježíš své rodiče (ani naše rodiče nebo naše blízké) v něčem odstrkoval nebo šidil. Víme, v čem si své rodiče nejvíce cenil (srov. Mt 12:46-50). 

Nedávno jsme ale slyšeli Ježíšův nářek, že se kvůli němu znesváří i vlastní rodina mezi sebou (Lk 12:53)
Dát přednost Ježíši před všemi lidmi znamená, že víme, co můžeme od koho očekávat.
Dát více na Boha než na sebe a na své nápady, víc než na rady nebo přání rodičů, je prozíravé a moudré. Svých rozhodnutí bychom jednou mohli litovat, ale necháme-li si poradit od Boha, neproděláme.
Které osobnosti řadíte mezi lidi tohoto typu? 

Ježíš někdy mluví o jhu, někdy o břemeni – jako zde. (O kříži mluvit nemohl). 

Život – zvláště v porušeném světě – nebývá snadný. Láska vyžaduje velikou a náročnou práci a obětavost. Brát své poslání vážně (třeba rodičovství, službu druhým, celku), stavět se proti zlu (někteří soudci, novináři, policisté jsou stříleni), je náročné.
Tuto obětavost a statečnost na sebe ale berou i nekosteloví lidé. 
(Obětavost a statečnost samozřejmě Bůh ocení u kohokoliv.)

Ale Ježíš mluví o nesení břemene svého učedníka.
Ježíšovým učedníkem se může stát jen ten, kdo prošel školu „obrácení“ Jana Baptisty. (Ježíš nám pak ukázal, že „obracení se“ k jeho učení je trvalým návykem křesťana).
Už Janovo obrácení obsahuje poznání, že mě ohrožuje vnitřní zlo (nazval bych ho náboženským zlem – my, zbožní pronásledujeme a vraždíme proroky). Jan ukázal na Mesiáše. Ten nás může provést náročnou operací a léčbou a uzdravit nás.

Ve slovech: „Nést břemeno“ (někdo tam chce mít za každou cenu „kříž“), Ježíš nemluví o utrpení z tělesné bolesti a v jeho „záslužnosti“, ale v přijetí pravdy, že jsem hříšník.
Sám si jsem břemenem, jsem břemenem pro druhé a pro Boha.

Pavlovo: „Hlásání Krista ukřižovaného” (srov. 1 K 1:17), znamená pravdivé a poctivé přiznání, že my věřící jsme ukřižovali (a křižujeme) Krista.
Pro svět je přiznávání chyb bláznovstvím. Ale pro nás – kteří víme o Boží pomoci – je přiznávání chyb východiskem k odpuštění, uzdravení a změně života (podle Ježíše).

Je trestuhodné, jak jsme „hlásání Krista ukřižovaného“ otočili, změkčili, otupili a zbavili ho nejzákladnějšího významu: „My jsme největší zločinci, my jsme nebezpeční.“
My křesťané křižujeme. My Češi jsme oběsili Miladu Horákovou a popravili a trápili (a trápíme) mnoho nevinných lidí. My tleskáme Zemanovi, my katolíci pomlouváme Františka; my, ne marťané nebo muslimové.

Naše liturgické průvody s křížem v čele už po staletí bývají slavnostní (někdy honosně slavnostní).
Jak je to možné? Nemají být spíše kajícími průvody?
Čím se můžeme chlubit? Někdy říkáme: „Ježíšovou obětavostí až na kříž!“, ale já se nemohu chlubit cizím peřím, mohu pouze vyznávat svou nízkost, hříšnost a dobrořečit Bohu za velikost jeho milosrdenství. 

Přiznáváme, že jsme jako pavoučí nevěsta, která po svatbě sežere manžela. Přesněji, jsme „kudlankou nábožnou“; ta začne požírat samečka dokonce už při svatbě, začne ho žrát od hlavy, a páření (kopulace) probíhá dál. („Co jste učinili kterémukoliv člověku, mně jste učinili.“ „Kristus je hlavou lidu božího.“)

Nést břemeno této vlastní hříšnosti není lehké, ale k nesení tohoto břemene nás Ježíš vyzývá především.
To nás uchrání největší pýchy a největšího nebezpečí.
O jiných těžkostech života mluví jinde.

Ježíšův učedník se navíc (oproti ušlechtilým pohanům nebo ateistům) hlásí k prorocké službě: k hájení božích řádů a ohlašování božích názorů. Máme hasit i to, co nás nepálí.

Dát se do Ježíšovy služby tedy vyžaduje přijetí takovéhoto náročného životního stylu.
Máme si spočítat – jako při stavění vysoké věže – co k životu učedníka potřebujeme, bez jaké pomoci se neobejdeme a kde a jak ji získáme.
Máme vědět, do čeho – my křesťané – jdeme, kdo a co se bude proti nám stavět, jakému nebezpečí budeme muset čelit, máme si spočítat – jako při vedení války proti nepříteli – jakého spojence potřebujeme, a pod kterým velitelem chceme sloužit.

Každý rabín má povinnost se nejméně třikráte pokusit rozmluvit tomu, kdo se chce stát Izraelitou (konvertovat k izraelskému náboženství), jeho úmysl.
Ježíš také některým lidem přímo učednictví rozmlouval (srov. Mt 8:19-22; Mt 5:11-13; J 15:18-20).
Jeho slova o podmínkách k učednictví máme brát velice vážně.

My děláme ze křtu výprodej za sníženou cenu ...
Přispívá k tomu i naše vykazování počtů pokřtěných. 
Ježíš nenadřazoval množství nad úroveň učedníků? 

Křest dospělého je základní normou (katechumen má být v delším časovém období uváděn do křesťanského způsobu života), malé děti smíme křtít pouze za splnění určitých podmínek ...

Děláme Bohu milost, necháme-li se pokřtít? (Jak kdy.)
Děláme Bohu radost, když někoho pokřtíme? (Jak kdy.)

Někteří rodiče na nás tlačí, abychom pokřtili jejich dítě. Slibují, že dítě povedou k Bohu, ale ani pořádně nevědí, co to znamená. To je mám zkoušet z evangelia? Nebo zjišťovat, jestli chodí do kostela, zda poctivě platí daně nebo dávají zaměstnancům spravedlivou mzdu? (O desátcích se v naší církvi řeč nevede.) Církev neberou vážně. (Možná vidí, že my Ježíše také moc vážně nebereme. Možná vidí, že nejsme statečnější a poctivější než nekřesťané.)
Řada lidí se neptá, co mají splnit, aby mohlo být dítě pokřtěno. Naopak mají požadavky, například: „Chceme, křtít soukromě, v kruhu rodiny, ne s farností.“ Přijmou pozvání na vítání občánků, ale tam si nedovolí žádat, natož tvrdohlavě prosazovat, aby měli obřad jen v rodinném kruhu. Jak to, že na nás si troufají? Jak to, že u nás odkývají, že „věří v Boha“ a budou dítě vést k Bohu …

Odpovědnost za křest dítěte nenese jen kněz, ale v nějaké míře i farníci. Rodiče ovšem nezřídka nevědí, co obnáší být křesťanem.
K přijetí do školy jsou určena pro uchazeče nějaká pravidla. V některé soukromé škole si bohatý klient přijetí děcka nebo celé „absolutorium“ včetně diplomu, zaplatí. V nemocnici si některé zákroky, které nejsou nemocemi, klienti také platí. Ale Ježíš je Učitel a Lékař, kterého si neplatíme. Nestojí o klienty, ale o spolupracovníky.

Máme tu čest, být učedníky největšího Mistra.

Otázka navíc: Jak asi Ježíšovi bylo – a je – když se nám snaží pomáhat a my si „zbožně“ vedeme svou?

	2013
23. neděle v mezidobí       Mdr 9:13-18       Flm 1:9b-10. 12-17       Lk 14:25-33       8. září 2013

Celá 9. kap. z knihy Moudrosti patří mezi užší vybrané texty, ke kterým se rádi vracíme.

Vážíme si poznání, nelitujeme námahy a času pro celoživotní vzdělávání. Moudrost je ale víc než vzdělání. Jsme vděční za vzdělávání v moudrosti Boží.
Na 2. čtení vidíme, jak nás ovlivňuje.

Otroky nejsme, ale ne ve všem jsme přijali „svobodu dětí božích“.
Evangelium nám to připomíná.

Za Ježíšem šly v jistém čase velké zástupy.
V dnešním úryvku evangelia čteme, že se Ježíš proti zástupu „obrátil“. To je ostré gesto.

Ježíš zve mnohé k učednictví, ale také to některým rozmlouvá. (Srov. Mt 8:18-22)
Dnes by třeba řekl: „Vy děcko nekřtěte, neukážete mu, jaký je rozdíl mezi zájmovými kroužky a náboženskou výchovou a vzděláváním. (Rodiče vozí děti na kroužky, ale náboženství je na posledním místě. Nebo na náboženství děcko i přihlásí, ale doma o Bohu řeč nevedou. Co sami neobjeví, nemohou dětem předat. Děti na rodičích nevidí, že by je Bůh více zajímal. Nevidí, že by se rodič s Bohem radil.)

Dospělým patří Ježíšova slova i obojí podobenství.

Oceňujeme moudrost a převratnost slov: „I muž opustí svého otce i matku a přilne ke své ženě a stanou se jedním tělem“. 
Víme, co vše je k dobrému manželství a rodičovství třeba.
Někteří lidé se raději neměli ženit nebo vdávat, neměli mít raději děti.
Viděli jsme řadu novomanželů, vkládali jsme do nich veliké naděje, přáli jsme jim, aby se jim podařilo pěkné manželství … a dopadlo to nakonec velice smutně. 

I vztah s Bohem něco potřebuje.
(V manželství, které se rozpadlo, se nejméně jeden z partnerů nenechal vést Bohem. Ve výchově dětí tomu není jinak.)
Řada lidí se s Bohem rozchází.

Každý slušný člověk se má stavět proti zlu. (K tomu je třeba statečnosti – tu si máme pěstovat.)
Ježíšův učedník potřebuje odvahu a ostatní ctnosti ještě víc. Navíc má počítat s tím, že bude potřebovat velkou odvahu k zápasu s pohanstvím v sobě. Má vědět, že se sám bude vzpírat proti Ježíšovu učení, neboť Ježíšovo učení je v mnohém velice převratné.

Ježíš mluvil (a mluví) k lidem, kteří se hlásili k Hospodinu. Dobře věděli, že jejich národ přežil jen díky boží pomoci. Byli hrdí na svůj životní styl (manželství s Hospodinem) a na svou náboženskou kulturu. Nenechali si říci, že by se oni(!) mohli s Mesiášem minout. Někdy i zuřili, když Ježíš „pochyboval o jejich oddanosti Bohu“.
Jak dopadli někteří z nich, nám evangelia ukazují. Podcenili Ježíšova slova. 

Oproti lidem okolo Ježíše jsme o mnoho bohatší.
Jsme hrdí na své vzdělání. Vedle Písma jsme byli odmala vzděláváni celou naší kulturou. V pohádkách, literatuře, v dějinách … jsme pozorovali hrdiny i padouchy, příběhy statečnosti, lásky a věrnosti.
(Vždy jsem měl pocit, že stojím na dobré straně. A neztotožňoval jsem se nikdy s vedlejšími hrdiny, ale s tím hlavním.)
O manželství a rodičovství máme mnoho cenných informací a možnost nebývalé pomoci. Každý máme doma Písmo, můžeme se neustále ptát, abychom si s Bohem mohli porozumět. I liturgii slavíme v rodném jazyce, nemodlíme se cizí řečí. Nemáme výmluvu, že Bohu nemůžeme rozumět.

Přesto si mnoho lidí s Bohem nerozumí.
Každou chvíli nad některými názory některých kostelových lidí kroutím hlavou (neodsuzuji je, nepranýřuji je). Za posledních pár dnů jsem slyšel:
„Ježíš nás vykoupil prolitím své krve“.
„P. Marie se přimluvila u Ježíše za člověka, který měl být zavržen.“
„Jidášova role byla vůlí boží.“
„Bůh nepřijal oběť Kaina. To bylo nespravedlivé!“
„Jákob získal prvorozenectví podvodem.“

Ti lidé v kostele slyšeli Ježíšovu výzvu: „Proste, hledejte a tlučte“ (Mt 7:7n), ale nedali si práci těmto slovům porozumět. Přitom mají často vysokoškolské vzdělání (někteří dokonce teologické). 

Hledám příčinu takových názorů na Boha.
Měli ti lidé panovačné rodiče a promítají si jejich postoje do svých přestav o jednání Boha?
Názory svých rodičů většinou nezměníme, doufáme, že před Boží Tváří nahlédnou na svoje omyly (tak jako my snad nahlédneme na své). Ale na porozumění si s Bohem nemusíme čekat až na věčnost (těžko by se nám s ním žilo).
Porozumět mu můžeme v mnohém už teď.
Pro boží spravedlnost (a milosrdenství) máme velkou řadu pádných svědectví.

Mám potřebu hájit Boha i proti svým vlastním představám o něm; věřím, že je větší než moje dosavadní představa o něm. Právě proto hledám, jaký Bůh je, abych mu nejen nekřivdil, aby mě „jeho jednání nehořklo a neutlačovalo“. (Bůh má rád ty, kteří bojují o vztahy s druhými i o poctivý vztah s ním. Není cenzorem, nezakazuje žádné otázky.)

Nemáme výmluvu, že naše rodiče neměli doma Bibli, že se v kostele Písmo nevykládalo, že liturgie byla latinská. Mnoho lidí si doplnilo znalost jazyků, naučili jsme se používat mobilní telefon, počítač …

„Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.“

Kdo chce, zakusí nezměrnou boží přízeň.
Mnoho kostelových lidí „objevuje Ameriku“. Žasnou nad radou: „Všímej si pěkných věcí v život, mysli pozitivně, užívej si života“. To my přece odmala známe. A ještě víc, za všemi dary vidíme samotného Dárce. Jeho dary přijímáme jako osobní dar.
(Pětileté holčičky mi na otázku: „Co je lepší, když najdeš prstýnek nebo když ti jej někdo dá“, naprosto přesně odpověděly.)
Dřív než jsme uměli číst, jsme slyšeli, jak si „chytrá Horákyně“, když se měla pakovat z domu a mohla si vzít cokoliv z hezkých věcí, nechala odnést manžela v posteli.

Křtem jsme přijali nabídku svého ženicha. Máme vyrůst do krásy nevěsty, naučit se chovat jako ti, kteří jsou z královského rodu ...
Někdo nevydrží, někteří se s Ježíšem rozejdou, jiní vytrvají, Boží přátelství jim stojí za námahu. Jako v manželství. 

Kdo vytrvá, kdo se namáhá, nebude se nudit. Stále objevujeme novou a novou krásu.
Pohodlní se nudí.

Někteří lidé říkají (i před dětmi): „Jezdíme do kostela tam, kde je to krátké.“
Utíkají snad z návštěvy přátel? Ani z hospody ne. (U zubaře si oddechneme, slyšíme-li: „Hotovo“. V nemocnici se těšíme, kdy už nás propustí …)
Některým lidem se hodinový pohřeb zdá dlouhý. 

Škoda, že někteří ustrnuli v porozumění Ježíšově Hostině. Někteří zůstali na úrovni těch, kteří slyšeli mši jen v latině. Klaní se nad zázrakem: „Nekonečně veliký Bůh sestupuje na oltář“. Řada z nich zůstala jen na úrovni diváků. Jiní o trochu postoupili, vidí se jako hosté na hostině.
Ale k podstatě lásky – alespoň té boží – patří, že láska roste.
Ježíš nás má za nevěstu. Mluví o svatbě a znovu a znovu s námi to své veliké – rostoucí přátelství – slaví.

Koho netěší, když mu druhý řekne: „Mám tě rád, jsi pro mě důležitý“?
(Manželky často říkají manželovi: „Tys mě už dlouho nenařekl, že mě máš rád.“ „Vždyť jsem ti to říkal včera“. „To už je dlouho“.)
Ježíš nás zná, ví, že: „Člověku vysychá mícha, když ho nikdo nehladí.“

Ježíš je stavitelem přátelství. Znovu a znovu nám v naší mateřštině říká: „Dávám se Ti, dávám se Vám, slibuji Vám lásku na život a na smrt, na věčnost“.
Ta slova neříká Ježíš Otci, ale nám! (Ježíš je Prostředník mezi Bohem a námi.) Kdo by nerad slyšel opakování svatebního slibu? (Pokud je podložený činy.)
Kdy s obdivem a vděčností přijmeme slova: „Vezměte, jezte, pijte, toto je manželská smlouva s Vámi“, opakovaná nám – ne Bohu.

Nic jiného si Bůh nepřeje, než abychom Ježíše přijímali za svého ženicha.
Ježíš mluví také za Otce.
Otec není naším tchánem, je jedno se Synem. „Já a Otec jsme jedno.“ (J 10:30)
Slova: „Otče, ať jsou všichni jedno; jako ty, Otče, ve mně a já v tobě, aby i oni byli v nás, aby tak svět uvěřil, že jsi mě poslal“, jsou vrcholnou modlitbou Ježíše. (J 17:21)
Směřujeme k manželství s Bohem. Jednou budeme s Bohem „jednou bytostí“.

My kazatelé jsme lidem říkali: „K obětním darům při mši můžeme přinést své dary …“
Zůstáváme ještě trčet v pohanské představě „Dávám, abych dostal“.
Konečně nám dochází: Nepřinášíme dary, ani svatební dar – nejsme na svatbě jako hosté.
Ženich obdarovává nás a my – jako nevěsta – přinášíme své věno.
Věnem nejsou peřiny jako dříve, ani auto, ale to, co jsme dostali od našich předků a co jsme k tomu přidali: svou práci (na budování své osobnosti a službu pro druhé) a lásku svému Ženichovi. Vše, co jsme učinili pro budování jeho domu (božího království).

Ženich se dává nám a my se dáváme jemu.

Nikdy jsem neviděl ženicha, který by se na svatbě mračil na svou nevěstu. Ani nevěstu, která by se mračila na svého ženicha.

Nevíte, proč se někteří lidé v kostele mračí?

Můžeme ještě dostat víc? (Kdo se otvírá a prosí, hledá a tluče, bude objevovat víc a víc z božího přátelství).
Kdo se nechal obdarovat, kdo neustrnul, přijal a přijímá boží nabídku, je tak naplněn, že rád přitaká Ježíšově výzvě: „Jako jsem miloval vás, tak milujte jeden druhého“.

(Podle naší lásky k lidem, se pozná, zda chodíme s Bohem.
Z Matky Terezy, Abbého Pierra, z římského biskupa Františka to vyzařuje.)

Ježíšova slavnost má dva rozměry: setkání s Bohem a setkání s lidmi. Nepřehlížejme, jakého postavení se nám dostalo před Bohem – v jeho srdci. A jaké se nám dostává při Večeři Páně – při Beránkově svatbě.

	2010
23. neděle v mezidobí       Mdr 9:13-18       Flm 1:9b-10. 12-17       Lk 14:25-33       5. září 2010

O moudrosti se v dnešní společnosti snad ani nemluví. Je vzácným kořením, nedá se koupit (ani vyprosit). A přece nám je nabízena. (Ve sdělovacích prostředcích se s ní nesetkáme.)
Je moudrost lidská a moudrost boží. Rozdíl je patrný …
Jak moudrost Boží získat?
Porozuměním Bohu.
To vyžaduje touhu srdce, otevřenost, odvahu přemýšlet a píli (bez práce nejsou koláče). 

Místo komentáře ke knize Moudrosti je lépe se do textu ponořit (nejen do 9. kap., která je známou modlitbou o moudrost).
Protikladem moudrosti je hloupost. 

Může se úryvek evangelia týkat nás? Jak?
Kdybychom žili v Ježíšově době a setkávali se s ním, asi bychom také měli někdy pocit, že Ježíš někdy mluví nepříjemně.
Bylo by zajímavé vypočítat, která Ježíšova slova nám připadají nestravitelná.
Vzpomeňme například na Ježíšovo tvrzení, že do božího království dost lidí nevstoupí. Na vše nelze jen lacině říkat: „To bude dobré“.

Potřebujeme si ujasnit, co Ježíš svými slovy míní.
V určitém období šel za Ježíšem veliký dav („veliké zástupy šly za ním“).
Na poušti bylo nasyceno několikatisícové shromáždění. Mnoho lidí Ježíšovi nadšeně naslouchalo v chrámě. Mnoho lidí chtělo Ježíše provolat králem (srov. J 6:15) a mnoho učedníků jej opustilo a už s ním nechodili (srov. J 6:66). Mnoho volalo: „Hosana“. (Mnoho lidí bylo nadšeno o Letnicích v Jeruzalémě při vylití Ducha svatého a můžeme hledat nebo si domyslet, zda obstáli třeba při kamenování Štěpána či v pronásledování Ježíšových učedníků, které následně vypuklo. Odešel původně nadšený Jidáš. I apoštolové přestali Ježíše po ukřižování pokládat za Mesiáše. 

Mnoho Ježíšových posluchačů (i apoštolové) netrpělivě čekalo, až Ježíš dá povel k povstání proti nenáviděným okupantům. Jenže si Mesiáše představovali podle lidové zbožnosti, podle svého vkusu. Proto nebyli schopni Ježíšovi naslouchat. Nesprávně přemýšleli o jeho slovech, nechápali jejich smysl a tak i mnozí z těch původních nadšenců začali Ježíše nenávidět. (Zklamání často vede k nenávisti.) 

Na jedné straně stáli Ježíšovi příznivci – dav, zástup (z kterého se rekrutovali učedníci). Dav jako vždy okukoval (někdy čuměl), chvíli křičel „hurá“ a „sláva“ a potom řval „ukřižuj“.
Na druhé straně stáli nepřátelé především z řad farizeů, zákoníků, saduceů (velekněží), nesnášející myšlenku, že by oni(!) měli opravovat svou modlitbu, svou víru a svůj způsob myšlení…

Vrátíme se na začátek dnešního úryvku. Za Ježíšem šel dav. Ježíš se k zástupu obrátil: „Vy všichni se těšíte na Mesiáše a tvrdíte, že za ním – jen co se objeví – půjdete, dáte se do jeho služeb, necháte se jím vést. Tak to ovšem nedopadne, nedělejte si o sobě iluze!
Chtěl jsem vám pomoci, abyste našli cestu k Mesiáši, ale mnoho z vás mé varování nebere vážně (řada z vás mě bude nenávidět), proto vám nemohu pomoci. Můžete si porovnat, zda mám pravdu já nebo vaši učitelé náboženství (umíte číst, v synagógách se čte Písmo).“
A vypráví (i nám) podobenství:
 –	o stavbě – „Kolik chceš do božího království investovat“?
 –	o válce – „S jakým vojskem se chceš pustit do boje? Jak velké máte síly? Proti jak velkému protivníkovi se stavíte? S kým můžete počítat? Koho si vyberete za vojevůdce?“
(Kdyby udělali náboženskou reformu podle Ježíše, Jeruzalém by zůstal, chrám by nebyl zničen a židé mohli mít svůj stát.)

„Ještě máte čas si rozmyslet, jestli se ode mě chcete nechat vést. Ale k tomu potřebujete vědět, proč za mnou půjdete. Nějaké koketování, polovičaté „chození za mnou“, vám nepomůže.
Jednou provždy se musíte rozhodnout, zda se stanete mými učedníky nebo ne. Jestli ovšem nechcete pořádně přemýšlet o tom, co říkám, jděte domů!
Jednou dát na mě, podruhé na mínění pana rabína, otce nebo rodiny, k ničemu nevede.
Bůh má rád veselo, ale věci nelze dělat napůl, odbývat je nebo zlehčovat. Svět je porušený a vaše náboženství, vaše „víra“, je napadena smrtelnou nemocí.
Potřebujete si ujasnit, kdo je poslán od Boha, kdo o něm víc svědčí.
Ovšem polovičaté rozhodování neobstojí.“

Ježíš věděl, že vnější svoboda nestačí. 
Ježíš je zajisté knížetem pokoje. Ale také říká: „Nemyslete si, že přináším jen pohodu“. 
„Přišel jsem vám na pomoc, ale protože neumíte myslet, protože se neřídíte Mojžíšovým učením, nejste schopni rozeznat pravého proroka od nepravého. Protože jste nesnášenliví a krutí, protože nehledáte, jste přesvědčení, že všechno víte – proto ze mne uděláte jablko sváru a kámen úrazu.
Budete se kvůli mým slovům hádat i ve svých rodinách, budete fanaticky pronásledovat ty, kteří mi dávají za pravdu.“

Větu „kdo nenese svůj kříž“ jsme si už vysvětlovali. 
(Lidová zbožnost vydává manželství za kříž. Neposílá lidi do manželské poradny, ale vyzývá: „Obětuj to za spásu druhých“.)

Ježíš říká: „Buď budeš mým učedníkem, nebo učedníkem jiných náboženských učitelů“.

Ježíš nás nevyzývá k odříkání si radostí v životě, Máme se odříkat papouškování názorů kdejakých náboženským a duchovních učitelů. „Je jeden Mistr, jen jeden Učitel a jeden Otec.“ 

Ježíšova slova jsou vážným varováním i pro nás!
Kdyby Ježíš po svém vzkříšení nevyhledal apoštoly a pracně jim nedokazoval, že je Mesiášem, zůstali by u rabínské představy, ke které se po ukřižování Ježíše vrátili.

My se také tvrdošíjně držíme svých náboženských představ!
Slyšeli jsme sice: „Proto každý, kdo se stal učedníkem království nebeského, je jako hospodář, který vynáší ze svého pokladu nové i staré.“ (srov. Mt 13:52).
Slyšeli jsme příslib: „Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy“ (J 16:13), ale nepřijali jsme tato slova do svého života s Ježíšem. Nanejvýš je papouškujeme.

Čteme-li: „Ježíš se obrátil k velikým zástupům …“ Je to vážné napomenutí.
Děti rozhodně napomínáme: „Než přejdeš ulici, rozhlédni se, zda nejede auto!“
„Kluci, pamatujte si, na nikoho nemíříme zbraní, ani nenabitou!!“

Vůči Ježíšovu slovu o „obracení“ bychom měli mít veliký respekt.
Ježíš nás zve ke stolu, za kterým bude sedět ženich a nevěsta.
Ježíš se mnoho namáhá, abychom mohli patřit do množiny vytvářející „nevěstu Beránkovu“.
Bylo by škoda se o takovou krásu připravit. Nechceme, aby Ježíšovi jeho práce ztrpkla.

„Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.“ (Mt 6:21)

	2007
23. neděle v mezidobí       Mdr 9:13-18       Flm 1:9b-10. 12-17       Lk 14:25-33       9. září 2007

Slova:„Když někdo přichází ke mně a neklade své nejbližší na druhé místo“, se může zdát mnoha lidem jasná. Ale zastavíme-li se u nich, objevíme jejich hloubku.
Je otázkou, jak to Ježíš řekl. Jeden evangelista píše: „Kdo nemá v nenávisti...“, druhý užívá slabší vyjádření: „Dát na druhé místo …“. (Je dobré si porovnat evangelisty i různé překlady.)
Každý obrat znamená ovšem něco jiného.

Jsem-li v křesťanství nerozhodný, nechápu-li dostatečně co křesťanství je, neobjevil-li jsem výhodnost Ježíšových požadavků a nutím-li se do nich – pak jsem dal Ježíše na první místo.
Jenže to jsem se nutil. Nejdu za Ježíšem s chutí. (A je otázkou, jak dlouho mi takové „následování“ Ježíše vydrží.)
Ježíš ale zřejmě řekl: „Kdo nemá v nenávisti svého otce, matku …“. Tento obrat se nám jeví drsně, přehnaně, absurdně.

Proč Ježíš používá takový divný slovník?
Chce nás upozornit na něco velice důležitého. Dojde-li totiž ke střetu hodnot – pak je důležité, co mě táhne. Která hodnota je pro mě zajímavější, důležitější, převažující.
Nezapomeňme: „Království nebeské je jako poklad ukrytý v poli, který někdo najde a z radosti nad tím jde, prodá všecko co má a koupí to pole. (Srov. Mt 13:44)

My jsme si zvykli pouze na základě vnitřního diktátu dávat věci na první místo. Kolikrát se nám do určité věci nechce, v určitých situacích se to zahoupe (ať už je to otázka poctivosti v práci, slibu, bohoslužeb, hospodaření s časem, pornografie, manželské věrnosti …) a my si řekneme: „Musím udělat to a to, jinak by to byl hřích. 

Dát na první místo Boží přikázání ale není nalezený poklad. Je to něco, k čemu se nutíme. A takovéto nucené křesťanství, kdy se nutím v konfliktních situacích dávat na první místo Ježíše, je velmi namáhavá věc. Nadřeme se a užitek (záslužnost), pokud vůbec nějaký je, je velmi malý! Navíc v dobách blahobytu takový vztah k Bohu velice slábne.

Obrat: „Kdo nemá v nenávisti otce, matku....“ – je oříškem k rozlousknutí.
Ježíš neříká: „Za mého učedníka se hodí ten, kdo je doma rozhádán, kdo má na manželku dopal (a v určitých situacích řekne: „Nemůžu jí zahnout, to by byl hřích“, nebo: „Musím už jít z hospody, aby nevyváděla“).
Když nám bude někdo brát poklad, budeme mít na něj velikou zlost; bere mi něco, co je mi drahé. Lehko si představíme, jaký je rozdíl mezi pocity toho, který „musí“ (nutí se do křesťanství: „Byl jsem v neděli k kostele“) a toho, který je smutný, že se nedostal na bohoslužbu, protože se na ni těší víc než do divadla nebo na fotbal).
Nebezpečné na nucení se do křesťanství je to, že jsem dal něco na druhé místo před „přikázáním“ a myslím si, že je vše v pořádku, a mám dobrý pocit, jak jsem nad sebou zvítězil.

Určité věci děláme z diktátu rozumu: „To je nutné“, říkáme si a potom to uděláme. Ale když je to věc po které toužíme (a ne věc diktátu rozumu), a někdo nám ji bere, pak máme na něj dopal. Toto je nutné rozlišit.
Řada zbožných lidí vám dokonce bude tvrdit, že je záslužnější něco udělat, když se musím přemáhat, protože, co víc bolí, má to charakter oběti.
Ježíš nás vede jinou cestou. Bůh je milující táta a máma.

Proč i apoštolové Ježíšovi někdy nerozuměli? Proč my mnohokráte začínáme a ztroskotáváme?
Protože máme tyto věci nedotažené.
Například nemáme ujasněné, proč „jdeme do kostela“ (proč jdeme ke Stolu Páně, proč se modlíme). Pozor, na to nestačí slovní odcitování odpovědi z katechismu.
„Neboť kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.“ (Mt 6:21) Pak se nedivme, že nás modlitba nebaví.

Ledaskdo se přinutí jít do kostela, i když by tak rád šel na výlet. Řekne si například: „Nejdřív povinnost, potom zábava. Vypadá to pěkně, ale je to horor.
Tímto způsobem se vychováváme k tomu, abychom v sobě něco lámali a nevychováváme se k tomu, abych našel poklad.
Potom jsou pro nás pokladem jiné věci a jiné věci jsou pro nás přitažlivé. Pak člověk ze strachu z porušení přikázání nekrademe cizí jablka nebo nepohlížíme na cizí manželku, a ne proto, že mám hezký vztah k manželce. Takový člověk se bojí dělat hříchy – strach je tou silou, která jej drží. A ne krásný vztah, který je nadevše. To je obrovský rozdíl.

Porovnejte si to na postoji s vašimi dětmi. Jak si přejete, aby vás měli rádi? Spokojíte se jen s posloucháním rozkazů? (Proto občas připomínám, že židům slovo přikázání nezní jako rozkaz nebo příkaz, ale je jim ukazatelem cesty k životu. Vy byste také řekli dětem: „Mé rady tě chrání, abys nevypadl z mé náruče“.)

Všimněme si, že nás Ježí nekárá. Ukazuje nám velice příjemnou cestu. Potřebujeme objevit Boha jako nádhernou a milující bytost a pak nám bude křesťanství nalézáním a vykopáváním pokladu.
Už nebude plněním povinnosti a boží vůle, kdy se musí člověk přemáhat a zapírat se. 

O co lepší je objevit pravý poklad a ne si jen říkat: „Já se tam nesmím koukat, to křesťan nedělá“.
Nemáme-li dobrý vztah v manželství, pak to znamená, že můj vztah doma nemám dořešen. Mohu říci: „Měli jsme svatbu v kostele, nemohu se rozvést, dávám přikázání na první místo“, ale nemohu říci „Já jsem našel poklad, já jsem šťastný“. Každý vidí, jak veliký je v tom rozdíl.

Je dobré vědět, že vztah s Ježíšem může být něco závratného. A každý můžeme tuto krásu objevit. Dá to trochu práce a je důležité nepolevit, dokud to nenajdeme a pak se dostaneme na úplně jinou rovinu vztahu. Pak se budeme s Bohem vodit za ruce.
Znovu řeknu, Ježíš nekárá nikoho, kdo ještě v jeho přátelství poklad neobjevil. Zve nás k takovému vztahu. Samozřejmě veliký a silný vztah něco vyžaduje, stejně jako třeba v manželství. Proto Ježíš říká: „Když někdo začne stavět věž, nejdříve si spočítá, zda má na stavbu dost peněz. Zrovna tak si pořádně rozmyslete, jestliže půjdete za mnou nebo ne“.

Vlastně je to určité odmítnutí těch, kteří za Ježíšem šli, aniž by to měli promyšlené. Všimněme si první věty čtení: „Ježíše doprovázely velké zástupy. Ježíš se otočil a řekl: „Když někdo přichází ke mně …“ To znamená: „Vy, co jste tady, poslouchejte, rozmyslete si to …“
Nemluví o poslední hodině života, ale o našem učednictví, o svých spolupracovnících. „Když už za mnou jdeš, dělej to pořádně nebo jdi domů“.
Dokladem toho je i věta: „Tak také žádný z vás, kdo se nezřekne všeho co má, nemůže být mým učedníkem“.
Toto není podobenství o těch, kteří nemají hořící lampy (tam je to podobenství o konci života).
Ale zde jsme vybízeni: „Rozmysli si, jestli za mnou půjdeš nebo ne“.
Proč? Ježíš se pomalu blíží k Jeruzalému a ví, že právě tyto bezhlavé zástupy ctitelů budou bezhlavě vykřikovat: „Hosana synu Davidovu“, a nakonec budou bezhlavě křičet: „Ukřižuj, krev jeho na nás a naše děti“. Toto si musíme dosadit.

Pokud máme totiž své naivní představy, které se neplní, býváme naštvaní a vyvalí se z nás hněv („Na kříž s ním“).
Tak to bývá na nějaké větší cestě, výpravě, manželství: „To je hrůza, kam jsi mě pozval, dál nejdu.“ A často nehledáme chybu na správném místě, ale obviníme druhého: „Jsi nesnesitelný“, nebo se vymlouváme na kdeco.
Ježíš nás upozorňuje, že být jeho učedníkem je také náročné.
(My křtíme kdekoho. Mluvíme jen o milosti, které se pokřtěným dostává. O spolupráci s Božími dary už mluvíme méně. Do semináře lákáme kdekoho …)
Ježíš nás zve k velikému poslání, ale je velice solidní a nic nám nezatajuje. Být jeho učedníkem je náročné, ale co pořádného není náročné?
	24. neděle v mezidobí

	2022
24. neděle v mezidobí       Ex 32:7-14       1 Tim 1:12-17       L 15:1-32       11. září 2022

Máme v sobě zbytky pohanství.
V čem? Například v představách o Bohu, například když říkáme, že mu máme sloužit. 
Na dnešních textech si opět můžeme všimnout, jak Hospodin slouží nám (svou péčí, včetně svého milosrdenství).

Abrahámovi potomci zapomněli na Hospodina a nechali se v Egyptě zotročit. 
Hospodin je zachránil … Vzpomínáte na jejich jásot, když prošli Rudým mořem?
Když jim Hospodin nabídl jedinečnou smlouvu přátelství, byli u vytržení a souhlasili s božími pokyny.
Ale, brzy je porušili. Když se Mojžíš nevracel z hory Sinaj, Izraelité usoudili, že zahynul. Přímého setkání s Hospodinem se už předtím báli. Tak si – přes přímý zákaz zobrazování – ulili ze zlata sochu býka – jako obraz síly Hospodinovy (býk je v mnoha kulturách symbolem síly), aby se před sochou mohli Hospodinu klanět. (Podobně činí i řada křesťanů.)

Než se dostaneme ke smyslu slov „Nezobrazíš si Boha,“ řekněme si, jak to je s nároky Boha na nás. Jsou oprávněné?
Jaké nároky klademe na sebe my? A jaké klademe na nekřesťany? (Jsou oprávněné?)

Co na vytvoření sochy býka bylo tak špatného, že Hospodin říká Mojžíšovi: „Vyhubím Izraelity! Neposlechli můj pokyn.“
Před tím slyšeli a zažili, kým je Hospodin pro Izrael a také slyšeli podmínky „manželství“ s Hospodinem:
„Já jsem Hospodin, tvůj Bůh; já jsem tě vyvedl z egyptské země, z domu otroctví.
Nebudeš mít jiného boha mimo mne. Nezobrazíš si Boha zpodobením ničeho, co je nahoře na nebi, dole na zemi nebo ve vodách pod zemí. Nebudeš se ničemu takovému klanět ani tomu sloužit. Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, Bůh žárlivě milující.“ (Ex 20:2-5)
Svůj závazek k Hospodinu Izraelité přijali. (Hospodinova smlouva je pro ně nadmíru výhodná.)

Po záchraně z egyptského koncentráku Hospodin Izraelitům řekl:
„Vy sami jste viděli, co jsem učinil Egyptu. Nesl jsem vás na orlích křídlech a přivedl vás k sobě.“ (Ex 19:4)
Za ta slova si dosaďme celé drama záchrany od narůstajícího faraonova útisku Hebrejů, přes „deset ran“ až po přechod Rudým mořem. (Ex 1:1n)

Izraelité prožili s Hospodinem jedinečnou zkušenost, věrnost jeho přátelství je jinde neslýchaná. Když jim pak Hospodin nabídl jedinečnou Úmluvu (manželskou smlouvu) – Hospodin mluvil ke všem Izraelitům – velice jásali. Líbily se jim pokyny Smlouvy k dobrému soužití s druhými. Dobrovolně a s nadšením Smlouvu přijali.
Součástí Smlouvy je „Desatero slov“ (ne „Desatero přikázání“). 

Smlouva s Hospodinem je pro Izraelity velice výhodná, Hospodin se zavázal o Izraelity pečovat. Pro sebe nechce nic, od Izraelitů žádá pouze šlechetné a spravedlivé jednání s druhými lidmi. To nejsou přehnané požadavky.
Hospodin si nás první zamiloval. Stvořil nás z lásky, s láskou o nás pečuje a k lásce nás zve.
My sami jsme svobodně jeho pokyny Smlouvy přijali.

Na pohany má Bůh jiná měřítka. Ti ještě neznají Hospodinovu péči, sami bloudí životem. Desaterem nejsou vázáni. „Desatero“ a další pokyny Smlouvy jsou určené těm, kteří mají zkušenost s pečujícím a zachraňujícím Bohem. Nám Hospodin říká: „Já jsem tvůj Bůh.“ (Já jsem tvůj TátaMáma, já jsem tvůj manžel.)
Pro pohany jsou závazná „Noachická pravidla.“ 

Protože jsou Izraelité a my opečovávaní Hospodinem, proto se od nás očekává ušlechtilejší život než od pohanů.
Souhlasíte s tím, že boží nároky na nás jsou oprávněné?

S boží péčí máme dobrou zkušenost jako se svými s dobrými rodiči. Naši rodiče nás měli rádi první. Dlouhá léta o nás s láskou pečovali. A my jsme od nich převzali jejich osvědčené zásady, jejich životní styl.
Takové zásady ovšem nemůžeme požadovat od lidí, kteří s rodiči neměli nejlepší zkušenosti. Jsou „chudší“ než my. Nemají z čeho brát.

Bůh nám svěřil jedinečné poslání. Máme svým ušlechtilým životem ukazovat boží péči o své děti.
Vyšli jsme z milující náruče svých rodičů a z náruče boží. Z tohoto nevyčerpatelného pokladu chceme a máme rozdávat svým dětem a lidem okolo, aby i oni poznali dobrotu boží.
Tento úkol, toto poslání jsme ve křtu svobodně přijali za své. 

Představme si manželství urozeného a krásného ženicha, který se oženil s chudým, zanedbaným a zotročených děvčetem. V takové pozici se nacházíme.
Izraelité si považují záchrany z „egyptského otroctví“. Těší se z manželské (nesmírně výhodné) smlouvy Hospodina, váží si pozvání, že smějí patřit mezi království kněží, lid boží a nevěstu Hospodina.

Kdo zakouší takovouto lásku, ten souhlasí s pokynem Hospodina: „Nebudeš mít jiného boha mimo mne.“ „Nechoď za podvodníky, kteří se k tobě lísají, ale chtějí tě zotročit (nabízejí ti podvodně všelijaká lákadla a špatnosti).“
Tento nárok je pro nás přijatelný. Boží smlouva s námi je nerovnoměrná, pro nás je nesmírně výhodná. Nikdo jiný o nás nepečuje tak velkoryse, jako Hospodin. Proto smí Bůh říci: „Nebudeš mít jiného boha mimo mne.“ Ta slova jsou naléhavým vyznáním Ženicha své nevěstě. Bůh zná svou cenu a jedinečnost nabízeného přátelství.

Slova: „Já jsem Bůh žárlivě milující,“ nám znějí podivně (máte výstižnější výraz?). Je dobře, že nás zarážejí (pro nás může být nadměrná žárlivost vážným hříchem). Jedinečnost boží lásky, jeho „žárlivost“si máme promyslet, aby nám byla přijatelná a měli jsme ji za oprávněnou.
Božímu přátelství se nic nemůže vyrovnat, proto nám Hospodin důrazně klade na srdce, abychom nehledali „štěstí“ jinde a nebyli jako hlupák v pohádce, který měnil, až vyměnil (hroudu zlata vyměnil nakonec za jehlu, kterou pak ztratil v kupce sena).

Izraeli, bedlivě poslouchej všechna slova, která ti kladu na srdce, aby se vždycky dobře vedlo tobě i tvým synům po tobě, když budeš dělat, co je v očích Hospodina, tvého Boha, dobré a správné.
Dej si pozor, abys neuvízl v léčce pohanů, abys nevyhledával jejich bohy a neřekl: „Jak sloužily tyto pronárody svým bohům, tak to budu dělat i já!“
Něco takového nesmíš udělat pro Hospodina, svého Boha, neboť všechno, co ony činily pro své bohy, Hospodin nenávidí jako ohavnost; vždyť ony pro své bohy spalují dokonce své syny a dcery. (Dt 12:28-31) 

Souhlasíte s tím, že dobrý rodič a milující partner si zaslouží lásku milovaných?
Je takový požadavek spravedlivý?
S radostí a vděčností jsme my, Izraelité (židé i křesťané), přijali postavení nevěsty. Přijali jsme ruku svého Ženicha, jeho vyznání a svatební slib.
Ježíš nám později pověděl: „Království nebeské je jako poklad ukrytý v poli, který někdo najde a z radosti nad tím jde, prodá všecko, co má, a koupí to pole.“ (Mt 13:44)

Radujeme se z trvající lásky Hospodina k nám.
Jeho vyznání: „Já jsem Hospodin, tvůj Bůh; já jsem tě vyvedl z egyptské země, z domu otroctví,“ a jeho naléhavé varování před nebezpečnými svody: „Nebudeš mít jiného boha mimo mne,“ jsou projevem jeho odpovědnosti a věrnosti.

Boží láska je jako sžírající oheň (čistící ryzost zlata) a boží slova k nám jsou milostným vyznáním Ženicha své nevěstě. Jejich naléhavost je oprávněná.
„Polož si mě na srdce jako pečeť, jako pečeť na své rámě. Vždyť silná jako smrt je láska, neúprosná jako hrob žárlivost lásky. Žár její – žár ohně, plamen Hospodinův.“ (Pís 8:6)

Stvořitel rozumí svým tvorům, je nejlepší psycholog a sociolog. Zasvěcuje nás do dobrého života a dobrých vztahů. Jeho varování má pro nás nezpochybnitelnou cenu. 

Bohabojný člověk, který zakouší boží péči a štědrost, má „bázeň“, respekt a úctu před Milujícím.
„To bych mu nemohl udělat, abych dal přednost někomu nebo něčemu jinému.“

Slovy: „Já jsem Bůh žárlivě milující,“ nám Hospodin vyznává svou výlučnou láskou a varuje nás před jakýmkoliv „flirtem“ se zlem, před „svatebními podvodníky“ a jakoukoliv chimérou a lidským výmyslem.
Tato slova ale Bůh neříká pohanovi, ale tomu, kdo ho zná.

Izraelité si ze selhání s vytvořením modly zlatého býka (pojmenování „zlaté tele“ je ironické) vzali poučení. Dodneška si vystačili bez náboženských obrazů a soch. Nezapomněli na první pokyn: „Slyš, Izraeli.“ 

„Nezobrazíš si Boha zpodobením ničeho. Nebudeš se ničemu takovému klanět ani tomu sloužit.“
Jaký je smysl těchto slov? A platí ten zákaz i pro nás?
Nemůžeme teď mluvit o umění.
Slovo Hospodina: „Nezobrazíš“, má širší význam: „Nevytvářej si o mě svou svévolnou představu, pečlivě naslouchej mým slovům, vyprávím ti o sobě, dávám se ti poznat svou péčí. Tebe jsem učinil jako svůj obraz, ve společenství s druhými (manžela a manželky, komunity). Buď ty mým obrazem, vytvářej můj obraz v sobě a s druhými. Hledej můj obraz v druhém člověku.
Nekorunuj obrazy a sochy, ale měj úctu ke každému člověku a k mému dílu stvoření. Jednej podle mých slov. Pečlivě jim naslouchej. Vyučuj děti mým slovům. Jsi odpovědný za svou představu o mně. Zpřesňuj si ji, doplňuj si ji, nezakonzervuj ji. Neustrň ve své představě o mně.“

Přiznáváme, že jsme těmto pokynům nevěnovali dostatečnou pozornost.
Naše vyznání by bylo dlouhým výčtem selhání. Počínaje líčením Boha jen jako trestajícího soudce až po rouhání: „Koho Bůh miluje, toho křížem navštěvuje.“ Boha jsme si svévolně pohansky překreslili.

Vícekrát jsme si říkali, že Mojžíš nepřemluvil Hospodina v jeho rozhodnutí zahubit Izraele. Hospodin se raduje z Mojžíšovy odpovědnosti a jeho vztahu k lidu božímu.

K evangeliu.
Proti Ježíšovu milosrdenství vůči hříšníkům se stavěli tehdejší klerikálové. Ježíš třemi podobenstvími vypráví o božím milosrdenství. Pro Boha má každý člověk nesmírnou cenu … 
„Nemohu jednat jinak než Otec nebeský,“ říká Ježíš.

Podrobné informace k podobenstvím najdete v Poznámkách minulých let.
Stručně připomenu pár věcí. Podobenství o pastýři je z mužského světa, podobenství o roztrženém náhrdelníku je pro ženy.
(Škoda, že jsme po staletí přehlíželi Ježíšovu pozornost k ženám. Zůstali jsme dlužni ženám a ošidili jsme sami sebe.)
Kvůli hledání jedné „hloupé“ zatoulané ovce pastýř obvykle riskuje ztrátu více ovcí z nehlídaného stáda …
Marnotratný syn opovrhl vším (otcovským domem, odešel k pohanům, promrhal bohatství, které mu táta našetřil, pak se nechal zaměstnat u pohana bez možnosti slavit sobotu). Dopadl hůř než prase.
Přiznal si svou bídu i vinu a vrátil se do otcovského domu. Přijal otcovo nevyčerpatelné milosrdenství – na rozdíl od staršího bratra. (Pro toho nebyla práce a život v otcovském domě radostí, ale povinností, která ho netěšila. Hloupě říká, že léta slouží otci.)
Podobenství je otevřené, neříká, zda starší bratr přestane trucovat, přijme svého bratra a nabízené místo na hostině. Přestane myslet jen na sebe? Přestane závidět? Objeví krásu božího přátelství? 
Objevíme my z těchto podobenství něco pro sebe?

	2019
24. neděle v mezidobí       Ex 32:7-11. 13-14       Tim 1:12-17       L 15:1-32       15. září 2019

Mnoho našich modliteb je modlářským mluvením (k „modle“).
Bůh nám o sobě vypráví, očišťuje tak naše pohanské představy o něm.
O Ježíšově vyučování to platí nejvíce.

K prvnímu čtení.
Nepoučený čtenář by si z prvního čtení lehce myslel, že Mojžíš byl milosrdnější než Bůh.
Někdo si stále myslí, že naše modlitba je „účinnou zbraní“. Je snad třeba, abychom Boha obměkčovali?
Mojžíš úspěšně prošel zkouškou, přimlouval se za Izraele – a Hospodin se spokojeně usmíval, protože Mojžíš si vzal Izraelity za své, nejednal jako nájemce (tomu jde pouze o vlastní prospěch), ale jako hospodář mající vztah ke svěřenému. Mojžíš Hospodinu značně porozuměl, proto s ním „Hospodin mluvil tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem“ (Ex 33:11).

Krátce k evangeliu.
V žádných posvátných textech jiných náboženství není Bůh líčen jako Ježíšův Milosrdný otec syna marnotratného a syna „vzorného“. (Važme si toho.)
Ten, kdo se nevzdělává v poznání Boha, zatemňuje svým životem Boží tvář. Stává se zlodějem a lupičem, okrádá i vlastní děti nebo farníky. 

(Připomínám, že druhá polovina Ježíšovy věty: „Pravím vám, že právě tak bude v nebi větší radost nad jedním hříšníkem, který se obrátil, než nad devadesáti devíti spravedlivými, kteří si myslí, že obrácení nepotřebují,“ má ironický význam.)

Tolikrát jsme už slyšeli ta tři podobenství, až můžeme mít dojem: „To známe.“
Ale máme se stále zkoumat, kdy jednáme jako jeden syn a kdy jako ten druhý.

Ježíšovo vyučování nám ukazuje umění setkávat se s Bohem a rozmlouvat s ním.
(Naše učednictví asi jen tak neskončí, podobně jako naše hledání otcovské a mateřské tváře Boha.)
Ježíšovo podobenství o milosrdném Otci marnotratného syna a jeho vzorného bratra naši představu zásadně a překvapivě rozšiřuje. 

To už přecházím k našemu pokračování o uvažování o Modlitbě Páně.

Někdy máme pocit, že Bohu rozumíme, jindy prožíváme tmu.
Vytrváme-li ale v přátelství s Bohem přesto, že nám neplní všechna naše přání, je to věrností k Bohu, nebo zbabělostí?
Dělají-li dva totéž, nemusí to být totéž. Může to být projevem slabosti, únikem k vyhnutí se namáhavému a bolestnému hledání smyslu. 
Nebo úsilím hledat dál. I ve vztazích s blízkými máme s nevyříkanými věcmi neblahou zkušenost. Nenajdeme-li odvahu řešit nedorozumění, vztahy upadají …, proto Ježíš říká: „Máš-li něco proti druhému nebo má-li druhý něco proti tobě, vyříkejte si to.“
I neporozumění s Bohem je mučivé. 

Vydržíme-li nápor nejistoty, nesrozumitelnosti a „mlčení“ Boha a budeme-li hledat odpovědi dál, můžeme ve vztahu s Bohem povyrůst a znovu si porozumět – už na vyšší úrovni. (Něčím podobným přece procházíme i ve vztazích s blízkými lidmi.)
Vytrácí-li se nám v nějakém neštěstí prožitek blízkosti Boha, slábne-li naše naděje – může přijít ke slovu naše věrnost a projevit se určitá nezištnost naší lásky k Bohu. 
Věrnost tomu, co dobrého jsme s Bohem už prožili.
Mějme ovšem na paměti, že začátečník takovou zkušenost s Bohem ještě nemá, nebo ji ještě nevidí.

Bůh nás pozval k dotváření a uzdravování světa, který narušujeme svým zlem a nedobrým hospodařením s božími dary.
Navíc – on sám se nám ve smlouvě nepodmíněně zaručil svou věrností bez ohledů na to, zda my s ním v manželské smlouvě věrně vytrváme.

Ježíš je svědkem sestupování Boha k nám – do naší bídy, trápení a úzkostí.
Říkat o Bohu, že je všemohoucí, nemusí být srozumitelné a moudré. 

Každá péče o živý vztah s druhými a každé vystupování ve vztahu vzhůru vyžaduje určitou námahu.

Nadhodil jsem pár otázek; na každém z nás je, jak s Ježíšovými slovy pracujeme.

Ty veliké modlitby nám vyprávějí o Bohu, vedou nás k naslouchání. Jejich cílem není naše řečnění k Bohu.

Postupme k další výpovědi – „Otče náš“.
Ježíš nás od „Otče můj“ vede dál, k „Otče náš“.
Bůh je Otcem a Matkou:
 –	našich milovaných dětí 
 –	našich nezdárných dětí
 –	našich názorových protivníků
 –	homosexuálů
 –	protivných sousedů,
 –	i nekatolíků
 –	a židů
 –	muslimů a vyznavačů jiných náboženství 
 –	cizinců, utečenců a přistěhovalců
 –	nepřátel
 –	válečných zločinců (Hitlera i ďábla) 
 –	…

To vše máme zpracovávat. 

Každý den můžeme být v jiné situaci než včera, každý den se mohou měnit kladné a záporné hodnoty našich vztahů s druhými.
Slova Ježíšovy modlitby nám mohou ukázat správný směr a postoj k lidem okolo nás z pohledu Boha. Osvobozují nás od nepřejícnosti k těm, které nemáme rádi, nebo oni nemají rádi nás, vedou nás ke kultuře evangelia.
Milosrdenství Boha nás zve k milosrdenství k lidem. Ježíšovo bratrství bere vítr z plachet našeho strachu, že nebudeme dost milováni, že se na nás nedostane dost boží přízně. Zakoušíme-li nezaslouženou lásku Boha, jeho milosrdenství v nás rozpouští naši zištnost a nepřejícnost.

Ježíšovo vyučování o Bohu nás vysvobozuje z jalových nebo špatných modliteb.
Říkali jsme si, že Ježíšovo učení rozhovoru s Bohem je vysokou úrovní modlitby.
Slova Modlitby Páně stojí na Ježíšově učení, na evangeliu. Nejsou mantrou, která sama o sobě něco způsobuje. V modlitbě se stavíme před Boha. Jde o nás, Bůh si na lidské ovoce nepotrpí. 
I Ježíš řekl: „Otče, oslavil jsem tě svým životem.“

Doplňte si, prosím, na co jsem zapomněl.

	2016
24. neděle v mezidobí       Ex 32:7-11. 13-14       1 Tim 1:12-17       Lk 15:1-32       11. září 2016

Dostal jsem dotaz na větu z Poznámek 23. neděle – platí věta: „Matka Tereza nekřtila ubožáky, kterým před jejich smrtí věnovala velikou pozornost.“, nebo je to překlep? 

Někomu, kdo by poprvé četl o setkání Mojžíše s Hospodinem, by mohlo připadat, že Hospodin je „nahněvaný” a Mojžíš je milosrdnější než Bůh.
(Šlo o Mojžíše – jak se zachová. Přimlouval se za lid, který je vzpurný, ale přirostl mu k srdci. Tím se podobal Hospodinu.
Někdo si možná vzpomene na Malého prince: „Pro ten čas, který jsi své růži věnoval … Stáváš se navždy odpovědným za to, cos k sobě připoutal.“)
Hospodin nepotřebuje být přemlouván, uprošován a usmiřován.

Velice záleží na naší představě o Bohu.
Nedávno jsem mluvil o křtění malých dětí s dvěma kolegy. Josef Kordík zastává Ježíšova pravidla pro učedníky. Druhý kolega citoval jednoho vysokého preláta: „Raději půjdu do očistce za mírnost než za tvrdost“. Vypadá to na první pohled pěkně …, ale může být někdo milosrdnější než Bůh?
Před týdnem jsme si všímali Ježíšových slov: „Kdo mně nedá přednost před vlastními nápady, před názory rodičů a blízkých lidí, není mě hoden.“
Milosrdenství podle lidských měřítek může být tragédií. Kam to vede, chrání-li matinka příliš nezdárného syna, platí-li za něj dluhy, nedovolí, aby táta vyhodil syna z baráku …

Mimochodem – mám jinou představu o „očistci“ než pan prelát. V „očistci“ nejde o odkroucení trestu, budeme mít možnost dorůstat do Ježíšovy podoby k přijetí jeho názorů a postojů. Pokud jsme byli měkcí, slaboši ve výchově, poznáme, že jsme druhým velice ublížili – vyrostli z nich lidé nepevní. To se nespraví tím, že nás bude někdo bičovat nebo budeme bičovat sami sebe.
Pokud jsme byli tvrdí, ublížili jsme také.

Pan prelát hlásal, že ke křtu děcka stačí, položí-li rodiče ruku na kliku fary: „Už to je dostatečné projevení dobré vůle.“ (Ale Ježíš říká něco jiného.) Jinde byl pan prelát tvrdý, řídil se víc kodexem než evangeliem.
Ptal jsem se ho: „Někoho pokřtili, o Bohu se pak v rodině nic nedozvěděl. Přemluvili ho ke svatbě v kostele. Manželství se časem rozpadlo a dotyčný za nějakou dobu uzavřel civilní manželství. I v druhém manželství měl děti. Po trápení z rozpadu manželství začal pomalu jinak přemýšlet, časem objevil Ježíše a společenství křesťanů a začal toužit po Ježíšově Hostině … Pane preláte, pustíte ty manžele ke Stolu Páně?“
 –	„Václave, ale to není možné, žijí v trvalém hříchu.“
 –	„Vaše Milosti, já také žiji v trvalém hříchu. Vy ne?“
Vůbec to nechápal. (To až římský biskup František poctivě přiznává, že je hříšník.)

Přirovnám rozpad manželství k amputaci nohy. Celý život budou manžele rozvodem trpět. (I „uříznutá noha“ prý může „bolet“.)
Lékaři se snaží nemocnou nohu léčit a zachraňovat. Invalidovi nabídnou protézu, pečují o něj a učí ho chodit. Někdo dokáže s protézou i tančit a lyžovat.
Rozpad manželství pokládám za větší neštěstí než smrt partnera!!
Čtyřicet let se snažím nemocné vztahy léčit. 
Ale každému, komu se první manželství nepovedlo, přeji, aby se poučil ze svých chyb a další manželství se mu vydařilo.
My se někdy chováme tvrdě zákonicky (poté, co křtíme za „snížené ceny“ a vypadáme velice „milosrdně“). „Odpíráme jednonohým protézu“ a nutíme je doživotně skákat po jedné noze.
Jak má například rozvedená žena sama vychovávat děti?
Jsem rád, že se o těchto trápeních už může – díky Františkovi – mluvit nahlas. Dříve jsem nemohl své názory panu biskupovi říkat, neunesl by je.

Teď si porovnejme své názory s Ježíšem. (Text podobenství jsme už kdysi podrobněji procházeli.
Mladší syn se těžkými proviněními podobá celníkům, starší syn na farizeje a zákoníky. Komu jsme podobní my?)

Ježíšovi vyčítali – podobně jako dnes – že je měkký, snižuje laťku morálky, bourá hodnoty víry, přehlíží smrtelné hříchy, hlásá jen milosrdenství a opomíjí spravedlnost.

Dvěma podobenstvími (jedním z mužského světa, druhým z ženského světa) Ježíš vypráví o jednání Boha, (který je TÁTOUMÁMOU). „Hledá-li Bůh hříšníka, jak bych mohl jednat jinak?“ – říká Ježíš.
Třetím podobenstvím vypráví nejen o milosrdném Bohu, ale i o pravidlech obrácení.

Ovce a peníz z roztrženého náhrdelníku jsou hledány, ale marnotratný syn se vrací domů. Nahlédl svou vinu, vyznal ji, byl ochoten nést následky svých činů. Dospěl k odpovědnosti. Toužil po otcovském domě – aby v něm mohl pracovat alespoň jako nádeník. Škoda, že starší syn – podobající se nápadně těm, kteří Ježíšovi zazlívali jeho milosrdenství – se měl za spravedlivého a vzorného. Neviděl, jak daleko je vzdálen svému otci, neviděl, že vše, co má otec, je také jeho.

Někdy jednám jako starší syn, jindy jako ten mladší ...

„V nebi bude větší radost nad jedním hříšníkem, který činí pokání, než nad devadesáti devíti spravedlivými, kteří pokání nepotřebují.“
Je to pravda? Jak této větě rozumíme?
Má paní učitelka a celá třída větší radost ze studenta, který v září s odřenýma ušima udělal reparát nebo má větší radost ze studenta, který vyhrál olympiádu?
Terorista ukřižovaný po Ježíšově pravici, mordoval lidi, ale na poslední chvíli se obrátil. Radují se z něj nebešťané více než z Ježíšovy Matky a apoštolů?
To snad není možné. To nemá logiku!

Ježíšovi učedníci měli výhodu, že se Ježíše mohli zeptat, když něčemu nerozuměli. My se máme společně ptát a společně hledat.
Přečtu-li větu: „V nebi bude větší radost nad jedním hříšníkem, který se obrátil, než nad devadesáti devíti `spravedlivými´ (nahlas to čtu ironicky), kteří si myslí, že se nepotřebují obrátit“, s tím už souhlasím.
Nikdo není spravedlivý, to jen někteří lidé se mají za docela spravedlivé.
Farizeové, zákoníci, starší syn z podobenství, Kaifáš a vysocí církevní hodnostáři se měli za spravedlivé. Proč by se měli obracet?

„Nikoho jsem neokradl a nikoho jsem nezabil.“
„Odmala ti sloužím a nikdy jsem neporušil žádný tvůj příkaz.“
„Nejsem jako ostatní lidé, vyděrači, nepoctivci, cizoložníci, nebo i jako tento celník. Postím se dvakrát za týden a dávám desátky ze všeho, co získám.“ (Lk 18:11-12)
„Ať se obracejí celníci a prostitutky!“

Ti, co se neobrátili, se s Ježíšem minuli.
Hlásali jiného Boha než Ježíš.
„S Nazaretským na hostinu nepůjdu.“ Našli si své rabíny, chodili do své synagogy.
Dodneška hlásají, že si máme milosrdenství boží vyprosit. Pokládají se za lobbisty u božího trůnu, a tvrdí, že oni vyprošují boží přízeň druhým.

Nedávno opět jeden argumentoval svatou Monikou, „která vyprosila milost obrácení svému synovi!“
Nebyl schopen uvažovat jinak než podle své představy.

Před týdnem jsem připomínal: do školy, do zaměstnání, do určitého spolku nebo společenství je třeba určitých znalostí, dovedností, talentu nebo úrovně.
Ty druhému nevymodlíme, zájemce si je potřebuje osvojit.
Před třemi týdny jsme v evangeliu četli: „Začnete tlouct na dveře a volat: `Pane, otevři nám´, tu on vám odpoví: `Neznám vás, odkud jste!´ Pak budete říkat: `Jedli jsme s tebou i pili a na našich ulicích jsi učil!´ On však odpoví: `Neznám vás, odkud jste. Odstupte ode mne!´“ (Srov. Lk 13:24-27)

Otec marnotratného syna nás vyhlíží. Za trucovitým synem vyšel, ale na hostinu ho nedovlekl.
Přišel starší bratr ke stolu?
„S takovým bratrem a takovým tátou si ke stolu nesednu“, trucoval v domnění, že má pravdu.
Je možné, že se my v některých názorech a postojích mýlíme a míjíme s Bohem?
Co se proti tomu dá dělat?

Je možné, že se nám někdy nedostává dobrá vůle a trucujeme?
Co se s tím dá dělat?
Máme někoho, komu dovolíme, aby nás na to upozornil?
Je nám dostatečným varováním vyučování evangelia?

Máme objevit milosrdenství boží – v čem spočívá, a za jakých podmínek je můžeme obdržet.
Potřebujeme si osvojovat proces obrácení.
Chceme se učit hledat ztracené ovce.

	2013
24. neděle v mezidobí       Ex 32:7-11. 13-14       1 Tim 1:12-17       Lk 15:1-32       15. září 2013

O božím milosrdenství je v Bibli mnoho řečeno a na konkrétních událostech popisováno. Vrcholem náboženské literatury je podobenství o Milosrdném otci.

Odjíždím „na chlapy“ a chtěl jsem napsat Poznámky na neděli. Ale díval jsem se na Poznámky před třemi roky a zhrozil jsem se, jak mnoho jsem do nich napsal (někdy se utrhnu, chci toho hodně říci). To je mnohem větší sousto ke zpracování než na týden.
Proto Vás prosím, kdybyste se k Poznámkám z r. 2010 vrátili. Něco si z toho vyberte nebo zopakujte.

Zkusme si jednou provždy promyslet velikost Božího milosrdenství.
K daru odpuštění je vše už pouze na nás. Nemusíme u Boha žebrat o milost, nemusíme shánět protekci a přímluvu. Sami sebe potřebujeme k pokání přemlouvat.
Mince z roztrženého náhrdelníku se nebrání, ztracené ovce se neptáme, jestli se k nám chce vrátit, ale lidem a andělům dal Bůh svobodu. K přátelství nás nenutí.
Ale podmínkou k odpuštění je návrat: přiznání viny, prosba o odpuštění a přijetí odpovědnosti.
Bůh nám odpouští, pokud se kajeme. Kdo by odpouštěl bez kajícnosti viníka, mlčí ke zlu a podporuje zlo.

Jak to, že někdo z podobenství o „Nespravedlivém soudci“ udělá závěr, že Boha je, jako toho soudce, nutno přemlouvat?

Zkusme si promyslet, nakolik a kdy se podobáme mladšímu a kdy staršímu synovi.
Pokaždé, když přeskakujeme místo z Písma, které nám nevoní, nebo mu nerozumíme, odcházíme od Boha.

Ježíš upozorňuje, že nekvalitní zbožnost je daleko horší, než jakákoliv chyba, vzdaluje nás pod Boha, aniž si to uvědomujeme a přiznáme. A pohoršujeme se nad hříšníky jako starší syn. Jak jej dostat na „hostinu“?

	2010
24. neděle v mezidobí       Ex 32:7-14       1 Tim 1:12-17       Lk 15:1-32       12. září 2010

Dnešní texty jsou perly.
Kdo je trochu sečtělejší (nečte z Písma jen vybrané úryvky k bohoslužbě), trochu přemýšlí 
a má slušnou představu o Bohu, ví, že nikdo nemůže být milosrdnější než Bůh. 

Velice toužíme po spravedlnosti. Kéž by s námi jednali lidé spravedlivě. Kéž bychom my byli spravedliví vůči druhým. To by byla na světě krása. 
Vůči tomu, kdo usiluje o spravedlnost, se Bůh ale navíc projevuje milosrdně.
Spravedlnost i milosrdenství má svá pravidla. 

Hospodin nepotřebuje být přemlouván. Rozmluva s Mojžíšem byla zkouškou. 

Ani ne posledních sto let se mluví o Bohu milosrdném. 
Možná k tomu také přispěly hrůzy nejkrvavějšího století – 20.
„Kde je Bůh, když se lidem ději tak strašné a nepochopitelné věci“, ptáme se.
Ptáme se my i nevěřící. Hledáme viníka.
I od kolegů slyším: „Peklo bude prázdné“.
Potřebujeme si udělat jasno, jak Bůh myslí a jedná. Potřebujeme více naslouchat Bohu.
(Na pohřbu člověka, kterého zabili na silnici, je pozdě se ptát. Za války mnoho lidí prosilo Boha o pomoc. Žebráme a nenasloucháme.)
„Co mám s válkou dělat? Tolik vojáků mnoha národů stojí na mnoha frontách proti sobě. Nikdo z lidí nespočítá, kolik nábojů, granátů, bomb, tanků a letadel je vyrobeno a připraveno… Kolik lidí je v koncentračních táborech a na cestě do plynových komor …“
(I moje maminka byla mezi těmi, kteří trnuli, zda skončí válka dřív, než stačí našeho tátu odsoudit a useknou mu hlavu … Táta přežil, ale strašné množství lidí bylo popraveno …)
„Co jsem měl udělat, a neudělal jsem? 
Copak jsem vám včas neříkal, jak se dá dobře vyjít v manželství, v rodině, mezi sousedy, mezi národy …“
Proč lezeme ke křížku až nad mrtvolami?
Kde byli lidé, když se vždy znovu stahovaly mraky?

Neptejme se jen: „Kde byl Bůh?“, ptejme se: „Kde byl člověk? Kde a jak já stojím proti zlu?“
Kdy my budeme milosrdní?
Žebravé modlitby: „Bože, dej světu mír, zabraň válkám a krutostem“, to nespraví. Taková modlitba nahrává lidem, kteří se ptají, kde byl Bůh, když …
Poutě a úcta k obrazu „Boží milosrdenství“ to nespraví. Bdělost, statečnost, smíření ani přátelství si nevyprosíme ani nekoupíme. 
Pan profesor Petr Piťha napsal knížečku, která je ve službách varujících proroků před zlem. Kdopak si ji koupí? 
Lidé se rádi nechají strašit horory, ale o nebezpečí zla slyšet nechtějí! O smrtelných nemocech přece hovořit dokážeme.
Mnoho lidí jezdí nebo putuje na poutní místa, ale do Osvětimi nepojedou. „To je příliš tíživé a smutné.“ 

Ještě nikdy nebylo dost statečných, kteří se včas stavěli proti zlu.

Ježíš před zlem oči nezavíral, rozhodně se proti němu stavěl – v kořenu, v příčině.
Když mu jeho zbožní současníci vytýkali, že se věnuje veřejným hříšníkům,  ukazoval jim – a ukazuje nám, že mu každý hříšník stojí za pokus jej získat pro dobro (i když riskuje nenávist „zbožných“). 

Bůh milosrdný je! Budeme ale my milosrdnější k sobě samým, druhým lidem, k manželce (například manžel nepřipustí, aby manželka pracovala víc než on), k dětem, ostatním, k jatečným zvířatům, životnímu prostředí …?

Je ovšem třeba milosrdenství porozumět a vědět, za jakých podmínek mohu milosrdenství dostat nebo poskytovat. 

Vraťme se k úryvku evangelia. Proti kritice zbožných na Ježíšovo kamarádíčkování s hříšníky vyprávěl Ježíš tři podobenství.
Jako pastýř zatoulanou ovci, tak Bůh vyhledává hříšníky. („I vaši pastýři se vydávají za jednou zatoulanou ovci přes riziko, že se z nehlídaného stáda mohou ztratit další ovce nebo se přikradou šelmy či lupiči.“)
Jako žena hledá jednu minci ze vzácného šperku, tak by Bohu chybělo každé z jeho dětí.
Bůh je jako táta, který se trápí nad marnotratným synem, ale i nad starším synem, který si s ním nerozumí.
„Vyhledává-li Bůh hříšníky, jak bych mohl jednat jinak“, říká Ježíš zbožným (kteří by měli o milosrdenství něco vědět, jsou znalci Písma).
Neporozuměli, sami se za hříšníky nepokládali a na jiných hříšnících jim nezáleželo. 

Někdo může tisíckrát zaníceně říkat: „Bůh je milosrdný“ (tak se určitě modlil Kaifáš a modlí se islámští teroristé a křesťanští fanatici), ale vůbec tomu nerozumí a nedotkne se to jejich srdcí. (Našich srdcí se to dotkne? Překypujeme vděčností za milosrdenství, které jsme od něj dostali?)

Jak to, že nám není jasná otázka pekla. Je vidět, jak málo promýšlíme Písmo. Nikdo si víc nepřeje, aby bylo peklo prázdné. A nikdo pro to nedělá víc!! Jak to, že stále pochybujeme o milosrdenství Božím, místo toho, abychom se zaměřili na své milosrdenství. 

Marnotratný syn se vrátil k otci. Přišel starší syn na hostinu? Ten se za marnotratného nepokládal. Myslel si, jak je v pořádku.
Je otázkou, do jaké hloubky Ježíšovu podobenství rozumíme my. První vrstvě snad ano.
Ale tragika hříšného spočívá v odtržení od Boha.
Nejen ďábel je marnotratný syn, který se od Boha odvrátil, ale i nejlepší apoštolové svatí Petr a Jan někdy jednali jako syn, „který odchází“, když nechtěli přemýšlet nad některými Ježíšovými slovy. 

I my se odvracíme od řady Ježíšových výroků. Tak se stáváme marnotratnými syny častěji, než si myslíme. 

Marnotratnému synovi se doma nelíbilo, nesnesl otcovy názory.
Ale ani starší syn nesouhlasil s názory otce. Po návratu mladšího bratra si nechtěl s tátou a bratem sednout ke stolu. Dřív se jeho odcizení otci a nesnášenlivost k tátovým postojům neprojevila. Ani později se neprojevila nějakým hříchem (nešel se třeba z trucu opít do hospody, aby zapil svůj žal a zklamání, když se styděl za tátovu slabost).
Jsou odvraty, které se nemusí projevit navenek. Právě ty jsou nejhorší pro svou skrytost. Působí jako rakovina, projeví se, až když je zle.

Kdo ví o Boží přízni a o božím milosrdenství, je vděčný za Ježíšovo vyučování. Je nám prevencí. Jakmile přeskočíme nepohodlné místo v evangeliu a místo toho třeba zbožně prosíme: „Pane, dej nám více víry“, a „Já v tebe věřím a miluji tě nade všechno …“ 
Chodíme pilně do kostela, jsme přesvědčeni, že jsme v pořádku, a zatím jsme od Boha odešli.

Setkání s Ježíšem bylo pro mnohé nárazem, dokonce srážkou.
Kaifáš toužil po setkání s Mesiášem a když přišel, nechal ho ukřižovat. Proč? Dávno od Ježíše odešel. Ježíšova slova se mu připadala bláhová. Víc nad nimi nepřemýšlel, byl si jistý svými názory a ani nepřipustil, že by obyčejný tesař mohl mít v něčem pravdu.
Nikodém od Ježíše také odešel. Pak došlo ke hříchu, při soudním procesu. Nikodém a Josef z Arimatie uznali, že Ježíš nepřeháněl, když řekl, že velerada klidně odsoudí nevinného a popraví Mesiáše. Kaifáš ovšem svou roli hrál do konce.
Kaifáš i Nikodém jsou marnotratní synové, kteří se o Ježíše, zajímali, ale ze setkání s ním odešli. Kaifáš jej nechal pečlivě sledovat, možná někdo zapisoval Ježíšovo kázání.

Který biskup by nebyl rád, kdyby ve své diecézi měl někoho, kdo dělá zázraky? (Ale musel by s vrchností ladit a nosit svému knížeti vlečku a nesměl by chodit do dveří první.)
Nazaretští se také na Ježíše usmívali a čekali, že je ocení uzdravením jejich nemocných.

Kaifáš se už k Ježíšovi nevrátil, Nikodém se nakonec – po Ježíšově smrti – vrátil.
Ježíš upozorňuje: člověk odchází od Boha, nikoliv Bůh od člověka.

Odcházíme napřed ve skryté formě.
Potom se ptáme: „Bože, proč jsi mne opustil?“ – zatímco my jsme opustili Boha.

My zpochybňujeme hodnověrnost Božího slova!!
Abrahám, Mojžíš, Eliáš, Jan Baptista to nedělali.
Ježíšova slova v nás vyvolávají alergii, „musíme“ od nich pryč. Neneseme je.
„Mám vám mnoho co říci, ale nyní byste to neunesli.“ (J 16:12)
Některá slova nesnesli ani Petr a Jan.
K tomu se někdy vrátíme.

Jakou šanci má náš bohatý svět, ve kterém žijeme? Nestačí jen pečovat o zdraví, zážitky a zábavu.
Jak máme my křesťané pomoci dnešnímu světu?
Pan profesor Piťha napsal několik zásadních dokumentů o stavu školství v naší republice. Poprosím jej, zda by něco řekl ke stavu českého a moravského kléru (nevím, zda má k tomu dost informací, žije v trochu jiném prostředí).
Jak jsme na tom my, křesťané před Bohem si můžeme zjistit sami. Nejen ze zpovědních zrcadel. My, proti našim předkům, máme každý Bibli doma. 
Bůh má na ledacos jiné názory než my, na spravedlnost, milosrdenství i na zbožnost.
Když nekosteloví lidé poslouchají, co my říkáme o Pánu Bohu, nedivme se, že nad takovým „bohem“ mávnou rukou. (Církevními parádami to nespravíme.)

Nezbývá nám nic jiného, než se poctivě věnovat evangeliu a neutíkat od nejasných míst, nedělat marnotratného syna v jemnějším, méně známém vydání.
Jsme někdy marnotratní víc, než si myslíme. Kolik je míst v evangeliu, která přeskakujeme.
Přece v jiných dobrých knížkách, natož v učebnicích, některá místa nepřeskakujeme.
Bůh se nám věnuje více než nejlepší rodiče svým dětem. Nabízí nám všechna svá slova, ne jen nějaký výběr (podle našeho vkusu).
Záleží na nás, zda dovedeme říci to, co marnotratný syn: „Otče, zhřešil jsem proti Bohu i proti tobě“.
Pokorně si přiznat chybu, zamyslet se nad ní a obrátit se.
Forem opuštění Boha je víc, než by se zdálo a právě ty skryté formy opouštění Boha jsou nebezpečné a není jich málo.
Starší syn z podobenství neporušil žádný hřích ze zpovědního zrcadla, ale s otcem se pro jeho názory na milosrdenství nesnesl. I jemu šel otec vstříc. Zasedl nakonec starší syn ke slavnostní tabuli?
To je otázka i pro nás.

Budeme milosrdní (podle božích představ o milosrdenství) k sobě samotným?
Najde nabídka božího milosrdenství odezvu v nás? Nic by Boha tak nemrzelo, jako kdybychom se s jeho nabídkou pro svou („nenápadnou“ – o to víc zákeřnou) povýšenost minuli.

	2007
24. neděle v mezidobí       Ex 32:7-14       1 Tim 1:12-17       Lk 15:1-32       16. září 2007

K 1. čtení: Kdo spěchá, bude si myslit, že Mojžíš (Maria, někdo) může být milosrdnější něž Bůh. 

Mám trochu obavy, jestli opět vydržíte tyto poznámky. Jakoby to bylo stále dokola. Ale zkusím něco posunout.
Od dětství slýcháváme tato krásná podobenství, jež jsou perlami světové a náboženské literatury.
I když o nich bylo mnoho řečeno, stále znovu a znovu žasneme, jaký je Bůh. 
Ale všimněme si určitého kontrastu mezi Božím milosrdenstvím a naším zvláštním postojem.
Podobenství ukazují strašlivou věc na naší straně, na kterou se zapomíná a která je nesmírně důležitá.
Nedávno jsme se jí trochu dotkli: jak je vůbec možné, aby někdo, při tak velikém božím milosrdenství, byl v pekle? 
Jak to, že se na jedné straně rozplýváme nad boží láskou a na druhé straně líčíme Boha jako strůjce hrozné pomsty, věčných trestů, „které Bůh připravil těm, jež se mu odmítají poklonit“. 

Bůh je opravdu nesmírně dobrý, ale je třeba si zároveň připomínat úděsný fakt, že peklo přece jen existuje.
Kde je ta boží dobrota? „No, to je tajemství …“, říkáme, když nevíme kudy kam a když omlouváme svou pohodlnost promýšlet slova, kterými nás Bůh vyučuje.
Není v tom žádný tajuplný problém. Nezapomínejme na dalšího významného partnera ve hře o naší věčnost. Tím velikým božím partnerem jsme my sami.

Jsme pohodlní, zapomínáme k jaké velikosti a svobodě nás Bůh stvořil, zapomínáme a málo si vážíme darů, kterými nás Bůh vybavil, neučíme se těmito hřivnami pořádně pracovat a nechce se nám přijímat svou odpovědnost za své jednání.
Dostatečně si nevšímáme, jak často vetujeme Boha. Často se proti němu stavíme svým nevědomým, a přesto zaviněným odporováním. Proto Ježíš tolik vystupoval proti falešné zbožnosti, která říká: „Tak to není,“ a lpí na své náboženské představě.

V městských bytech bývá někdy ve dveřích kukátko. Někdo zvoní a domácí se nejprve podívají, kdo zvoní. Když před dveřmi Židů stál tesař z Nazareta, neotevřeli mu.

My neřekneme nahlas: „Bože, zůstaň si, kde jsi“. Dušujeme se: „To bychom my přece Pánu Bohu nikdy v životě neudělali“.
Jenže sv. Petr a sv. Jan toto několikrát udělali. Samozřejmě ne, když stál před jejich dveřmi. Ale když jim říkal: „Jdeme do Jeruzaléma, Syn člověka bude vydán a zabit …“
„Kdepak, to se ti nestane“.
Na toto právo „veta“ zapomínáme. Místo své odpovědnosti za život a budoucnost jen žebráme u Boha, zaklínáme se božími přísliby a vydíráme všechny svaté („vždyť nebylo slýcháno, že bys kohokoliv odmítla, kdo se utíkal k tvému milosrdenství …“).
Máme možnost nesouhlasit s Bohem. Přítel nikoho nenutí. Respektuje naší svobodu.

Ježíš se k nám trmácí, jenže nezáleží pouze na Ježíšovi, ale i na nás.
A pokud my na Ježíše nedáme (využijeme právo „veta“), Ježíš nám nemůže pomoci. (Na více místech nemohl uzdravit nemocné …)
Táta z podobenství jde naproti nejen vracejícímu se marnotratníkovi, jde také naproti staršímu synovi, zve jej a domlouvá mu …
Jak to, že starší nechce na hostinu? Přijde ke stolu nebo ne?
Podobenství zůstává otevřeno.

Někdy Bohu „neotvíráme“, necháváme jej stát před našimi dveřmi.
Jak? Mnoho Ježíšových slov nepřijímáme a jednáme podle svého.
Přesto, že to děláme nevědomky (tak jsme zaslepení přesvědčením o svých dobrých úmyslech a o správnosti své zbožnosti), nejme nevinní. Odmítáme se zamýšlet nad slovy tesaře z Nazareta, nad slovy, která nám Bůh říká skrze některé své posly (i když jim stavíme mramorové náhrobky), odmítáme slova Mesiáše (jemuž zlatíme kříže, sochy a chrámy).

Když to říkám, kdo se nebrání těmto obviněním? Všechno se v nás vzpírá.
Kdo z nás nepřísaháme Ježíši věrnost, jako svatý Petr (upřímně, bez zaváhání, jednomyslně říkáme zasvěcující modlitby Božskému Srdci), ale k poctivému naslouchání a promýšlení Božích slov se nemáme.
(Připomenu poznámky z minulé neděle: rozmysli si, co to obnáší být mým učeníkem.)

Nemáme omluvu, jsme dospělí, máme rozum, Bůh se nám dostatečně věnuje, a přesto si vedeme svou.
Nedělejme si iluze, že jsme lepší, než sv. Petr a sv. Jan. (Ti svou chybu nakonec přiznali. Měli výhodu, že jim to Ježíš natvrdo říkal, my jsme s Ježíšem ještě nebyli konfrontováni.)
Pokud si nenastavíme zrcadlo Ježíšových slov, nepoznáme, že trpíme stejným zatížením jako apoštolové – přesvědčením, že naše zbožnost je ta pravá. Nevšimneme si, že nejsme poctiví k Božímu varování.
Toto byl základní problém nepřijetí Mesiáše tenkráte i dnes. Dnes, stejně jako tenkrát, si zbožní myslí, že Bohu rozumí. Tenkráte i dnes si umíme přiznávat všelijaké provinění, ale nepochybujeme o správnosti svých názorů o Bohu. Dokonce v tomto směru zneužíváme boží přísliby, že jsme v pravé a neomylné církvi (to byli židé také).
Oba synové z podobenství byli v dobré rodině, dobře vychováváni, měli skvělého tátu, a přesto bloudili. (I satan prožil krásné „mládí“.)

Je důležité prosit Ježíše o pomoc, aby nám pomohl pochopit „náročnou“ pravdu, že můžeme Bohu říci: „Bože, já tě neberu,“ a přiznat si, že se nám nechce radu přijímat. „Přišel do svého vlastního, ale jeho vlastní ho nepřijali.“ (J 1:11)
Potřebujeme prohlédnout, že Boha „nevědomky“ umlčujeme a že naše odmítnutí často vypadá, jako upřímný a dobrý úmysl nebo dobrý skutek. 
Vetujeme Boha, a proto existuje zatracení.
Vedeme zbožné řeči o Boží lásce a nevěříme, že peklo existuje. Podceňujeme Ježíšova slova, jako kdyby s peklem jen tak naoko strašil (jako některé maminky, která vyhrožují a jejich dítě ví, že ta slova nikdy nesplní). Všimněme si, jak často lidé podceňují nebezpečí (nacisty, komunisty …)

Místo poctivého promýšlení Ježíšových varování si myslíme, že jednou, až bude mít Bůh zvlášť dobrou náladu, prohlásí: „Otevřete brány pekla, co jsme si, to jsme si – všichni ke stolu!“

Jak to, že zbožní lidé – farizeové i učitelé zákona (nejen navedená chátra), křičeli „ukřižuj“.
Jak se to může stát?
Nepromýšlíme to.
Pokud hříšník dělá jasné hříchy, tak Boha „hází přes palubu“, vetuje Boha zjevně. Říká si, kašlu na to, žádný Bůh není. Například když Magdaléně říkali: „Počkej, až přijde Mesiáš, ten tě vyrychtuje“, myslela si: „Co nějakej Mesiáš.“ Celníci Matouš a Zacheus také mávli nad Mesiášem rukou: „To jsou zbožné povídačky,“ a kolaborovali s Římany.
Když potom slyšeli, že Ježíš dělá zázraky, zděsili se: „Ajajaj, já jsem se přepočítal, vsadil jsem na špatného koně“. A když Ježíš řekl: „Pojď za mnou“, Matouš s radostí vyskočil a z radosti uspořádal hostinu, že může jíst s Ježíšem. Proč takto reagovali někteří hříšníci?
Vetovali Boha zjevně.
Ale bohatý mládenec by nikdy neřekl: „Já budu Boha vetovat“. Od své mladosti byl zbožný!!
Jenže když se setkal s Ježíšem, tak mu „nerozuměl“.
Farizeové a zákoníci byli náboženskou elitou. I o ně se Ježíš ucházel (jako pastýř v podobenství o zatoulané ovci, jako žena s roztrženým náhrdelníkem a jako táta, který se uchází i o „vzorného“ staršího syna). Všichni jsme zváni do nebe. Bůh dělá vše pro to, abychom se u něj sešli. Ostatní je už pouze nás. Záleží už jen na nás, jestli přijdeme ke stolu.
Pozvaní na hostinu jsou znovu zváni (Mt 22:4), táta domlouvá synovi …
Jenže starší syn, bohatý mladík, i zbožní farizeové a zákoníci čekali, že je Mesiáš odmění za jejich zbožnost a dá jim metál za jejich výkon. (Nenechali si vysvětlit Ježíšova slova: „Až učiníte vše, co vám bylo přikázáno, řekněte: Služebníci neužiteční jsme …“, srov. Lk 17:10)
Starší syn se pohoršil nad tátou, bohatý mladík zakysle odešel, hosté na svatbu nepřišli, farizeové se urazili …
Už jen my rozhodujeme, my se pohoršujeme nad Bohem, my si nevážíme jeho slov. 
Marnotratnému synovi otevřela oči jeho nouze (v nouzi poznáš přítele), Petrovi a Janovi jeho selhání.
Starší syn by si nikdy nedovolil něco takového, jako jeho mladší bratr. Jenže dosud neobjevil, že má v tátovi poklad; dře na poli z povinnosti (viz poznámky z minulé neděle).

Každý rozhoduje o svém osudu, hříšník i ten „vzorný“.
Zbožní se pohoršovali nad Ježíšem: „Stoluje s hříšníky a celníky“, starší syn vyčítá: „Tys vystrojil hostinu neřádovi“. Lidé tohoto druhu ještě nevidí svou vzdálenost od Boha. Ta není ve zjevném hříchu, ale v pýše zvláštního druhu – já jsem lepší než druzí, chodím do kostela a nehřeším.

To, čemu říkáme „vykoupení,“ nespočívá jen v odpuštění hříchů, ale v získání člověka pro Boha, pro jeho plán s lidmi, pro jeho milosrdenství.
Ježíšova matka zřejmě nehřešila, ale ráda přijala (od svého děcka!) poučení o Bohu, o životě. Byla nadšená z velkorysosti Boha (srov. její chvalozpěv – Lk 1:46n).

Už jen my, pozvaní, rozhodujeme, zda budeme stolovat s Ježíšem.
Jenže my se pohoršujeme nad Bohem, obviňujeme jej, že někomu nadržuje a málo oceňuje náš výkon (vzpomeňme si na reptající dělníky, kteří pracovali na vinici od rána. Mt 20:1-16)
My máme svou spravedlnost; tou soudíme Boha, jako starší syn otce z podobenství. Velkorysost máme Bohu za zlé! Nepřejeme smilování těm, kteří si „užívali“.
Neobjevili jsme dosud v Bohu poklad. Jsme nádeníci. Jsme lidmi výkonu, za který si přece zasloužíme odměnu a metál!
Mladší syn kudy chodí, vypráví, jak skvělého má tátu. Starší je zatrpklý.
Bohatství je krásné a Bůh nám je přeje, ale Ježíš nás varuje, abychom si nezakládali tolik na svých darech a hospodaření s nimi. Bohatému hrozí nebezpečí, že se zhlíží v sobě a neumí pozvednout hlavu k dárci. Jeho výkon mu je cennější něž přátelství.
Přítel a přátelství je víc než samotný dar.

To vše neznamená, že můžeme klidně hřešit. Hřích oslepuje. Jako alkohol postihuje játra, tak hřích rozleptává naši soudnost a vztahy.
My zbožní (všech dob) přicházíme k Ježíši a jsme prověřováni, zda sneseme Boží přejícnost jiným.
Marie nezávidí, je vyladěná na boží velikost a přejícnost.

Nevěříme Ježíši, že i my potřebují obrácení od „své spravedlnosti“. Neuvědomujeme si, že máme změnit svůj postoj, své vidění, své názory na to, co je dobré a co je špatné.
Už tenkráte se pohoršovali nad Ježíšem, že k němu přicházejí hříšníci a neuvědomovali si, že sami jsou na tom o mnoho hůře. Jejich vetování Boha je totiž skryté, nenápadné, a proto je o mnoho záludnější a účinnější. Vlastně stále byli vůči Bohu zády a vůbec si to neuvědomovali.

Proto jsme k tomuto tématu znovu a znovu Písmem vraceni. Mám obavu, že aby to někoho neotrávilo, ale není dobré spěchat.
Na počítači vidíme, že dokud nezvládneme určitou dovednost, nehneme se dál.
Počítejme s tím, že ve svém postoji vůči Ježíšovi děláme některé chyby, o kterých zatím nevíme. Zřejmě mám ve své víře určitá slabá místa, nedořešená pochopení Ježíšových slov.
Zatím jsme v dějinách stále selhávali na nepochopení Ježíšovy nabídky a pomoci.
Potřebujeme porozumět Ježíši lépe než dosud. Jen tak může být ve světě lépe.
	25. neděle v mezidobí

	2019
25. neděle v mezidobí       Am 8:4-7       1 Tim 2:1-8       L 16:1-13       22. září 2019

Hospodin je pastýř, TÁTA-MÁMA pečující o všechny své děti.
Nemlčí k nepravostem a zastává se ponížených a slabších! (Srov. L 1:51)
I mnoho kostelových lidí pokládá mylně svůj majetek za „vlastní“, ale Bůh nám připomíná, že jsme jen správci veškerého majetku, a že jsme odpovědní za správné hospodaření s ním.

K druhému čtení.
Máme v Písmu dost příkladů o různých vztazích k různým vládcům.
Ne každá vláda je od Boha. 

V prvním čtení jsme slyšeli kritiku svévolníků zneužívajících bídu chudých. 
V evangeliu nám Ježíš dává za příklad zloděje, podvodníka a tuneláře.
Kdo tomu sám bez vzdělání a bez průvodce porozumí?

Každé tři roky o tomto podobenství mluvíme. (Proč je v našem překladu řeč o nespravedlivém mamonu? I poučení o získávání si přátel mamonem je zavádějící.)
Pro nepokročilé (ne pro lajdáky) přidávám v poznámce pod čarou malé opakování. 
Budeme se věnovat dalším slovům „Modlitby Páně“.
Kam a k čemu nás Ježíš zve slovy: „Otče náš, který jsi na nebesích“?

V Izraeli na jaře (po období dešťů), rychle vyroste vysoká tráva a ovce se pomalu pasou jako u nás. 
Pastýři si lehnou do trávy a pozorují svět. Brzy si všimli, že dravci a supové vysoko plachtící v oblacích mají mnohem ostřejší zrak než my. Z veliké výšky vidí i myšku.
Z toho vzniklo přirovnání o Bohu: „Ty, který jsi na nebesích.“ Ovce jsou všechny stejné a na pastvě jsou často ve velkém pohybu, stádo „teče“. Jak ve velkém stádě poznat ovci, která má třeba odřenou nohu? Ten, kdo vidí s vrchu, kdo má nadhled, ten má výhodu. 

Z vyprávění Boha o sobě a postupně z vlastní zkušenosti jsme došli k poznání, že Bůh ví i o každém vlasu padajícím z naší hlavy na zem.
Ve chvílích úzkosti, strachu a obav si máme vzpomenout na dřívější zkušenosti s Bohem, s jeho pastýřskou a rodičovskou péčí.
Vím, jakou práci mně dá přemáhání strachu, ale i nejistot, zda dělám dobře.
Časem se naučíme zklidňovat se, i více ovládat svou mysl.

Ježíšova modlitba je pro pokročilé – říká nám, začni přemýšlet o boží péči, věrnosti, o ceně, kterou pro něj máš. Vybavuj si předešlé nepříjemné situace a strachy a vzpomeň si, jak to nakonec dopadlo. Snaž se být věrný dřívější zkušenosti s boží péčí a věrností.
Nestrachuj se zbytečně předem. („Nestahuj kalhoty před brodem.“)

Vyhledej si nějaký příklad biblických postav, vzpomeň si, která biblická vyznání Boha o jeho péči tě dříve povzbudila. (Nejen v žalmech jich je celá řada.) 

Ježíš říká: „Uč se vydávat se do Boží náruče. Nechávej se uklidnit slovem božím, i v této situaci – kdy jsi jako v mlze a nevidíš na krok, snaž se spolehnout na Boží pomoc a věrnost. Rozmlouvej s Bohem (samozřejmě i s blízkým člověkem), hlavně nebuď sám.“ 

Představme si, že zjistíme na svém těle něco podezřelého. Mnoho lidí hned s hrůzou napadne: „Rakovina!“ Nemusím to snad podrobně popisovat.
Zbavovat se strachu je proces, nemohu si poručit: „Neboj se!“ 

Na malých nejistotách a obavách se máme trénovat, aby naše důvěra v boží péči rostla („kdo obstojí v malé věci, může obstát i ve velké,“ říká i dnešní evangelium, L 16:10).

Říkáme si o Boží náruči.
Oceňme, na co všechno Ježíš myslí a kam a do jaké blízkosti s Bohem nás zve: „Milující a milovaný Tatínku náš, ty jsi na nebesích, ty o všem víš, ty na mně, na nikoho z mých drahých, na žádného člověka, na žádného tvorečka nezapomínáš – (vybaví se vám třeba nějaký žalm?).
Ale rozumím lidem, kterým předcházející věta může být nepříjemná. Kdo nezažil od rodičů pohlazení, kdo nebyl brán i v post kojeneckém věku do náruče a na klín, bude mít v dospělosti velikou potíž rodiče obejmout. Zkušenost s boží náručí se vytváří podobně.
Ale je velice příjemné, útěšné a uklidňující, spočineme-li v náruči boží.

Porovnejme si znovu Matoušovu a Lukášovu verzi „Modlitby Páně“.
(A nenechte se znepokojovat těmi, kteří rajtují na slovech, a jejich smysl jim utíká.) 

Stačí takovýto úvod k porozumění slovům: „Otče náš, který jsi na nebesích.“?

	2016
25. neděle v mezidobí       Am 8:4-7       1 Tim 2:1-8       Lk 16:1-13       18. září 2016

Odjíždím na setkání s chlapy a Poznámky nestihnu vypracovat, nabízím opakování Poznámek z dřívějších let.

První čtení patří mezi káravá slova sociálních proroků. Amos navíc kritizuje zvrhlost duchovenstva, které hrabe pro sebe.

Mnoho kostelových lidi si nemůže srovnat, že „pán pochválil nepoctivého správce“. Možná by nám pomohlo, kdybychom tam dosadili jiné slovo: „Podnikatel ocenil šikovnost podvodníka.“

Ježíš používal podobenství jako model, který nám má pomoci pochopit některé důležité věci.
Ježíš je ale skvělý učitel, umí zaujmout a provokovat ke kladení otázek.
Protože jsme zvyklí na morální poučky, nejde nám do hlavy, proč pán v podobenství chválí podvodníka.

Možná by nám ke správnému hledání pomohlo, kdyby se tato Ježíšova vyučovací lekce nadepsala otázkou: „Co se můžeme naučit od chytrých podvodníků?“
A samo podobenství by se třeba mohlo jmenovat „podobenství o chytrém podvodníkovi“.

Správce byl dobrý ekonom, ovládal své řemeslo, své podvody dělat tak šikovně, že ani jeho zaměstnavatel nezjistil jeho dřívější podvody. Po odhalení podvodů byl vynalézavý, v ohrožení neztratil hlavu, nezalekl se trestu a propuštění, rychle vymyslel řešení – dalším podvodem se snažil zajistit se do budoucna.
Uměl riskovat, další podvod – nové okradení majitele – mu samozřejmě přitížil.

Kasaři jsou velice zruční, kapsáři šikovní, podvodníci umí druhé mistrně oklamat – předstírají důvěryhodnost. Herodes Veliký, Hitler, Husák byli velice šikovní politici (nebo chcete-li podvodníci). Teroristé jsou chytří, šikovní, vytrvalí, odvážní.

„Škoda, že nejsi poctivý, tak šikovného člověka bych potřeboval“, říká majitel firmy.
Podvodníci se pro své nekalé záměry často víc snaží než lidé usilující o dobro, říká smutně Ježíš.

Tunelář z podobenství myslel na zadní kolečka (podle svého, jinak neumí). Jeho úsilí a šikovnost nás má pohnout k přemýšlení. Naše budoucnost ze strany Boha není nejistá, bylo by ovšem škoda, kdybychom ji promarnili.

Už jsme si dříve říkali, že věta: „Získávejte si přátele z nespravedlivého mamonu.“, je nešťastná. Správně zní: „Udělejte si přítele z pomíjivého majetku – abyste …
Kdo je věrný v malém, bývá věrný i ve velkém …“
„Nespravedlivý mamon“ jsou špinavé peníze a ty slušný člověk nemá mít.
Už samo slovo „mamon“ zní negativně.

Bible nás na mnoha místech vede k milosrdenství a solidaritě s potřebnými. Ale tato Ježíšova slova o majetku jsou oceněním práce! (jsem na to hrdý).
V některých starých kulturách bohatí lidé opovrhovali prací (otroci naopak pracovali od nevidím do nevidím každý den).
„Šest dní budeš pracovat, sedmý odpočívat (i tvůj otrok a zvíře) a slavit (jste svobodní a milovaní Bohem).“ „Kdo nepracuje, ať nejí.“ 

Práce má svou hodnotu. „Udělej se za své práce kamaráda, aby tě bavila“. (Pracovitým lidem (workholikům) hrozí, že se stanou otroky své práce. Pro některé lidi je práce naopak nepřítelem, zdaleka se jí vyhýbají.)
Je pro nás velikou ctí, smíme-li s Bohem dotvářet svět. Svými vědomostmi a umem slouží poctiví a pečliví lidé druhým.
Michelangelo i Mendělejev svým dílem chválí Boha. Hrají-li si holčičky s panenkami, připravují se na své mateřství – jejich hra se Bohu líbí. Naše klukovské hry na vojáky byly přípravou na boj proti zlu.

Majitel firmy z podobenství říká podvodníkovi: „Jsi velice šikovný, svoje podvody jsi měl velice dobře promyšlené. Škoda, že nejsi poctivý, tak schopného ekonoma bych bral.“

„Děti `tohoto světa´ jsou bystřejší, pohotovější a prozíravější, než lidé `božího království´.“
Naši podvodníci a tuneláři se rychle učí. Jsou vynalézaví, využívají děravých zákonů (dokonce si jejich děravost umí přes lobbisty zařídit), všelijak převádí majetek, zbankrotují firmu, majetek převedou na členy rodiny … I ve vězení se učí novým fíglům, aby příště nebyli chyceni. Zahanbují nás svou pílí, šikovností, tím jak jdou za svým cílem. V tom si z nich máme brát příklad při usilování o dobro.

Jak to, že nás majetek, postavení, prestiž, moc, sláva, práce, koníček a světská kariéra přitahují někdy (často?) víc než vztahy s nejbližšími nebo s Bohem?

Co a jak udělat, aby nás přátelství s Bohem a možnost pracovat na jeho stavbě světa bavilo víc než naše koníčky péče o majetek?

Ježíš nám říká: „Mám radost, že jste za vším bohatstvím světa a života objevili Původce, přejícího a štědrého Dárce. Poradím vám – vaše práce, koníčky, jakákoliv vaše dobrá činnost, která vám přináší radost, vám může být užitečná, využijte vaši pečlivost, přesné myšlení a vynalézavost ve vztazích s nejbližšími a s Bohem.“

„Kdo je věrný v malém, bývá věrný i ve velkém …“

„Co umíš? Co ses naučil, čím jsi prospěl, komu jsi pomohl, obohatil druhé“ – budou se nás ptát před nebeskou bránou.

Máme se skamarádit se svou prací, se svým majetkem, radí nám Ježíš.
Co všechno je naším majetkem? (V dnešním světě jsou velikým bohatstvím informace.)
To, co děláme, nás může a má bavit.

Fotbal nebo hokej je nejen zábavou, ale mohu se z něj mnoho naučit (třeba pro manželství)?
K dobrému zápasu je třeba dvou mužstev, která budou hrát ze všech svých sil. (Prodaný zápas je k nekoukání.) Už dopředu potřebují hráči přijmout pravidla, která nebudou během zápasu měnit. A podřídí se soudci (který není vševědoucí a nemusí být úplně spravedlivý).
„Hrál jsi fotbal. Co jsi získal?“
„Pohár ten a ten.“
„Já zlatou na olympiádě. Vydělával jsem prachy.“
„A jak ti fotbal pomohl v manželství?“
Manželka se mnou rozvedla.“
„Proč?“
„Nebyl jsem mnoho doma.“ 

„Kdo je věrný v malé věci, bývá věrný ve velkém“, říká Ježíš. Bývá. Někdo je pečlivý v zaměstnání, ale manželství zanedbává.
Jedna rodina chovala několik koní. Ve stáji bylo perfektně čisto a koně v pořádku. Ale kluci jim ve škole propadali, na kluky čas nebyl.

Co se naučím ze své práce ke vztahu s Bohem?
U některých grantů je vyžadována spoluúčast.
Kolik jsi ochotný vložit do vztahu s Bohem?

Jak to udělat, aby nás vztah s Bohem těšil jako práce nebo koníček, který máme rádi?
Jak to, že rodiče vedou děti k náboženským povinnostem a neobjevují jim krásu božího přátelství?
Kdosi vyprávěl: „Náš táta nás vždy večer honil k modlitbě: `Honem se pojďme pomodlit, za chvíli budou vysílat zprávy.´ Neukázal nám hodnotu setkání s Bohem.“

Modlitba je jako jít na rande. (Někdy jsme se třeba pohádali nebo si ublížili, ale táhlo nás to si vše vyříkat, stáli jsme o sebe.)
O modlitbě nám říkali: „Když ti nechutná, o to je záslužnější.“
Co je to za nesmysl? Jak to, že rodiče nutí děti do něčeho, co je samotné nevábí? Viz příloha Jak věřit?
Lituji děti, které otravuje vyučování ve škole. To musí být strašné.
Úkolem, posláním(!) a uměním učitele je objevit žákům krásu a zajímavost zkoumaného a poznávaného předmětu.
Kdo nemá rád fotbal, ať o něm nemluví.
Proč v našich kostelech bývá sladkokyselá nálada? Jak to, že se v nich netančí?

„Nemůžete sloužit Bohu a majetku.“
Z toho, co vidíme okolo sebe, je nejzajímavější člověk.
Ale Bůh je teprve zajímavou osobností.
Baví nás práce, svět je zajímavý, ale spolupráce s lidmi je vyšším typem práce, soužití, vyššího umění, než jen výkon jednotlivce.
Pracovat s Bohem a mít s ním dobrý vztah je závratné.
Poctivá práce i manželství je trenažérem pro život v nebi.

Kolik jsme ochotní do vztahu s Bohem vložit?
Nikdo se nemusí bát, že se kvůli tomu musí odstěhovat do kláštera.
Vše je otázka touhy, vytrvalosti a umění odkrývat krásu vztahu.

Příloha:
JAK VĚŘIT?
Sedí vedle mě na dětské autosedačce v autě a mudruje. Šestiletý kluk. Odjíždíme z Letohradu, občas tam jedeme na mši. Pan farář Václav Vacek umí vždy zaujmout. Na mši se zpívá a atmosféra v kostele je vždy přátelská. To společenství lidí dobré vůle mě vždy rozruší. Mám pocit, že po té mši jsem na nějaký čas lepší nebo se o to alespoň pokouším. Nějak dlouho ten malý človíček vedle mě mlčí. Najednou z něj vypadne: „Tomu Buchovi nevěř, táto!“
Chvíli mi trvá, než pochopím, co řekl.
„Proč?“ ptám se.
„Já jsem se mockrát modlil a něco jsem si přál a Bůh mi nikdy nic nesplnil,“ řekl.
Oba dlouho mlčíme. Čekám, co řekne dál. Nevypadá to, že by chtěl něco dodat.
„Cos po něm chtěl?“ ptám se.
„Chtěl jsem se setkat s nějakým slavným zpěvákem a také žít v největším lese na světě.“
„Jenom to a nic jiného?“
„Také být v nějakém časopise jako ty,“ dodal.
„A jak ses modlil, vždyť to ani pořádně neumíš?“
„Sepjal jsem ruce a řekl: „Buchu chci…,“ a zopakoval svá přání.
Jen dítě umí být tak upřímné.
„Musíš se naučit modlit,“ radím mu. „Víš, že když někdo vysílá vysílačkou, dlouho se to učí. Já jsem se musel naučit v polské námořní škole morseovku,“ vysvětluji mu celý systém dorozumívání rádiem. „Vidíš a to jsem vysílal jenom nějakým kamarádům, a ty chceš vysílat svoje prosby Bohu a modlit (vysílat) ses nenaučil. Kdybys uměl alespoň Otčenáš, třeba by se ti to podařilo.“
Po dlouhém přemýšlení připustil, že na mých argumentech něco je.
Vyprávím mu o 2 000 letech křesťanství. Nejvíce ho překvapí, že i ten, kdo v Boha nevěří, je stejně součástí naší křesťanské kultury.
„Nemusíš se modlit jako jiní, můžeš si vymyslet svoje vlastní modlitby.“
Tváří se teď tajemně a už o tom nechce mluvit.
Já ale vím, že jeho vysílač i přijímač jsou v pořádku.
Rudolf Krautschneider, Okénko do letohradské farnosti 9/2016
(Poznámka: R. Krautschneider je mořeplavec, který si na své plavby vždy vydělává svou prací, nikdy nežebrá, neshání sponzory.)

Zpět na poznámky na neděli

	2013
25. neděle v mezidobí       Am 8:4-7       1 Tim 2:1-8       Lk 16:1-13       22. září 2013

K prvnímu čtení nás může napadnout Ježíšovo varování: „Každé bohatství se nám může stát nebezpečným, když si jej postavíme výš, než kam patří.“ (srov. Lk 12:13-21, 18:15-30).
Amos i do dnešních dnů varuje před sociálními hříchy.

Při každém vyučování je důležitá zpětná vazba – kontrola správného pochopení vyučovací látky a její zapamatování – pro vyučovaného i pro vyučujícího.
Jak zní správně Ježíšova věta z evangelia Lk 16:9?
Napište si ji, prosím, na papír a pak zkontrolujte. 
Potěšilo by mě, kdyby se mi ozvali ti, kteří si ji zapamatovali z Poznámek na neděli z r. 2010.
Sám jsem nadšen z Ježíšovy moudrosti a jeho vztahu k práci.

Ježíš ve svém vyučování o Bohu (jak budovat vztah s Bohem a jak to chodí na boží stavbě) používá příklady z běžného života, mluví o světle, soli, o dveřích, cestě, práci na poli, domu, rybolovu, dětských hrách, společenských slavnostech, špionáži před válkou, dobrých a špatných vztazích mezi lidmi…

Ježíš používal podobenství jako model, který nám má pomoci pochopit některé důležité věci.
Protože jsme zvyklí na morální poučky, nejde nám do hlavy, proč pán v podobenství chválí podvodníka.

Ježíš je ale skvělý učitel, umí zaujmout a provokovat ke kladení otázek. 

Název „podobenství o nevěrném správci“ není šťastný, navádí nás nesprávným směrem.
Možná by nám ke správnému hledání pomohlo, kdyby se tato Ježíšova vyučovací lekce nadepsala otázkou: „Co se můžeme naučit od chytrých podvodníků?“
A samo podobenství by se spíše mohlo jmenovat „podobenství o chytrém podvodníkovi“.

Správce byl nejen mazaný, byl odborníkem ve své práci – ani jeho zaměstnavatel nezjistil jeho dřívější podvody. Byl vynalézavý, v ohrožení neztratil hlavu.
Nezalekl se trestu a propuštění, rychle vymyslel řešení – dalším podvodem se snažil zajistit se do budoucna.
Uměl riskovat, další podvod – nové okradení majitele mu samozřejmě přitížilo.

„Jsi velice šikovný, svoje podvody jsi měl velice dobře promyšlené. Škoda, že nejsi poctivý, tak schopného ekonoma bych bral“, prohlásil sedlák.

Chytrý zloděj se ve vězení vyučí svému řemeslu. Nechce být příště chycen. Kasaři jsou, nebo byli „elitou“ mezi zloději, jsou chytří a velice šikovní. Mnoho dnešních tunelářů není chyceno, jsou mazaní.
Znovu řeknu, majitel firmy nechválí podvod, ale prozíravost, šikovnost podvodníka:

„Děti `tohoto světa´ jsou bystřejší, pohotovější a prozíravější, než lidé `božího království´“.
Naši podvodníci a tuneláři se velice poučili. Jsou vynalézaví, využívají děravých zákonů (dokonce si jejich děravost umí přes lobbisty zařídit), všelijak převádí majetek, zbankrotují firmu, majetek převedou na členy rodiny …
Podvodníci jsou dobrými učedníky (škoda, že ve zlém), zahanbují nás svou pílí, šikovností, tím jak jdou za svým cílem. Máme si z nich brát příklad, když usilujeme o dobro.

Jak to, že nás majetek, postavení, prestiž, moc, sláva, práce, koníček a světská kariéra přitahují často víc než vztahy s nejbližšími nebo s Bohem?

Co a jak udělat, aby nás přátelství s Bohem a možnost pracovat na jeho stavbě světa bavilo víc než naše koníčky péče o majetek?

Ježíš nám říká: „Mám radost, že jste za vším bohatstvím světa a života objevili Původce, přejícího a štědrého Dárce.
Poradím vám – vaše práce, koníčky, jakákoliv vaše dobrá činnost, která vám přináší radost, vás může naučit pečlivosti, přesnému myšlení a vynalézavosti ve vztahu s nejbližšími a s Bohem.“

„Kdo je věrný v malém, bývá věrný i ve velkém …“

Látka tohoto podobenství je nečekaná, Ježíš neučí nudně, vždy překvapí.
Otázky se jen sypou.
Ale mnoho lidí se nenamáhá porozumět, „otočí stránku“. „To máme v kostele ještě přemýšlet?“

To bylo pro mě překvapení, když jsme s mým průvodcem Biblí Bohumilem Bílým nad podobenstvím o mazaném podvodníkovi seděli. Uměl navést ke kladení otázek a neuhnul jinam.
Patřím do skupiny těch, které práce i vzdělávání baví a jsou pečliví. Ale mnohokráte jsem také otáčel stránky Písma, když jsem jim nerozuměl.
Ptal jsem se, ale nepotkal jsem lidi, které by těšilo nad Písmem důkladně přemýšlet. Na teologické fakultě, stejně jako v církvi, se pěstovala teologie, ale biblistika byla na okraji. 

Podvodný účetní nás zahanbuje. Nekradl primitivně, nebyl pohodlný, nepodcenil nebezpečí, měl to chytře vymyšleno. To my šidíme vztahy, sami sebe, důkladné porozumění druhému, čas na poctivé vyjasňování. Hledání příčin našich chyb.

Jsem horkokrevný, tak nemám daleko, abych si nadával, když udělám chybu. Od církevních otců jsem se kdysi dozvěděl, že máme být laskaví i sami na sebe, nejen na druhé. Už První Smlouva (starý zákon) nám objevil, že máme mít rádi sami sebe. Ježíš nás navíc učí, že máme milovat i nepřátele. Mám si být přítelem, ale přesto jsem si povolil, že si někdy nenadávám, že jsem blb, ale „dodo“. 

Jsem-li nepozorný, lajdačím-li, nejdu-li vytrvale k jádru věci, nedotahuji-li to, co mám – v čemkoliv, natož ve vztazích s lidmi nebo s Bohem – vzpomenu si na blbouna nejapného a na mazaného podvodného správce z Ježíšova podobenství.
To se ví, že mám mnoho nedotaženého ve svých věcech, natož v duchovních vztazích. Ale moje zalíbenost v pečlivé práci mě – díky Ježíšovu vyučování ukazuje, jak mám být důsledný a pečlivý v tom nejdůležitějším.

Ježíš mě ukazuje hodnotu jakékoliv slušné práce a věcí a pak mě navádí kde a jak začínat a pokračovat směrem výš.
Uchvátilo mě Ježíšovo prohlášení, že smím patřit do množiny jeho snoubenky. Nerad bych o tuto krásu přišel. Vím, že snoubenka se má snažit víc a víc přilnout ke svému snoubenci. 

	2010
25. neděle v mezidobí       Am 8:4-7       1 Tim 2:1-8       Lk 16:1-13       19. září 2010

První čtení patří mezi káravá slova sociálních proroků. Amos navíc kritizuje zvrhlost duchovenstva, které hrabe pro sebe.

Mnoho kostelových lidi si nemůže srovnat, že „pán pochválil nepoctivého správce“. Možná by nám pomohlo, kdybychom tam dosadili jiné slovo: „Podnikatel ocenil šikovnost podvodníka“.
Kasaři jsou velice zruční. Kapsáři šikovní. Kájínek je odvážný, Herodes Veliký, Hitler, Husák byli velice šikovní politici (nebo chcete-li podvodníci). Teroristé jsou šikovní, vytrvalí, odvážní.
„Škoda, že nejsi poctivý, tak šikovného člověka bych potřeboval“, říká majitel firmy.
Podvodníci se pro své nekalé záměry často víc snaží než lidé usilující o dobro, říká smutně Ježíš.
Tunelář z podobenství myslící na budoucnost, na zadní kolečka (podle svého, jinak neumí), nás má pohnout k přemýšlení. Naše budoucnost ze strany Boha není nejistá, bylo by ovšem škoda, kdybychom ji promarnili.

Už jsme si řekli, že věta: „Získávejte si přátele z nespravedlivého mamonu“, je nešťastná“. Správně zní: „Udělejte si přítele z pomíjivého majetku – abyste …
Kdo je věrný v malém, bývá věrný i ve velkém …“
„Nespravedlivý mamon“ jsou špinavé peníze a ty slušný člověk nemá.
Už samo slovo „mamon“ zní negativně.

Bible nás na mnoha místech vede k milosrdenství a solidaritě s potřebnými. Ale tato Ježíšova slova o majetku jsou oceněním práce. (Jsem na to hrdý.)
V některých starých kulturách bohatí lidé opovrhovali prací. Otroci naopak pracovali od nevidím do nevidím každý den.
„Šest dní budeš pracovat, sedmý odpočívat (i tvůj otrok a zvíře) a slavit (jste svobodní a milovaní Bohem).“ „Kdo nepracuje, ať nejí.“ 

Práce má svou hodnotu. Má nám sloužit.
Pracovitým lidem ale hrozí, že se stanou otroky své práce (workoholici). Pro některé lidi je práce naopak nepřítelem, kterému se vyhýbají, jak mohou.
Majetek je sice pomíjivý, ale má nám být dobrou hodnotou, má sloužit dobré věci. Je pro nás velikou ctí, smíme-li s Bohem dotvářet svět. Svými vědomostmi a umem slouží lékaři, vědci, pekaři, zedníci, architekti, učitelé i rodiče druhým. Michelangelo i Mendělejev svým dílem chválí Boha. Hrají-li si holčičky s panenkami, připravují se na své mateřství – jejich hra se Bohu líbí. Naše klukovské hry na vojáky byly přípravou na boj proti zlu.

Co umíš? Co ses naučil, čím jsi prospěl, pomohl, obohatil druhé – budou se nás ptát před nebeskou bránou. 

Máme se skamarádit se svou prací, se svým majetkem, radí nám Ježíš.
Co všechno je naším majetkem? (V dnešním světě jsou velikým bohatstvím informace.)
To, co děláme, nás může a má bavit.
Martin Buber říká, že se můžeme s Bohem setkat nejen skrze člověka, ale i skrze zvíře nebo věci. Na svých věcech, na své práci, dokonce na svých zálibách, se můžeme mnohému naučit. Vytrvalosti, pečlivosti, opravování chyb, odpovědnosti …

Fotbal nebo hokej je nejen zábavou, ale mohu se z něj mnoho naučit.
K dobrému zápasu je třeba dvou mužstev, která budou hrát ze všech svých sil. (Prodaný zápas je k nekoukání.) Už dopředu potřebují hráči přijmout pravidla, která se nebudou během zápasu měnit. A podřídí se soudci (který není vševědoucí a nemusí být úplně spravedlivý). Co se z hry naučím například pro své manželství?

„Hrál jsi fotbal. Co jsi získal?“
„Pohár ten a ten.“
„Já zlatou na olympiádě. Vydělával jsem prachy.“
„A jak ti fotbal pomohl v manželství?“
„Manželka se se mnou rozvedla.“
„Proč?“
„Nebyl jsem mnoho doma.“ 

„Kdo je věrný v malé věci, bývá věrný ve velkém“, říká Ježíš. Bývá. Někdo je pečlivý v zaměstnání, ale manželství zanedbává.
Jedna rodina chovala několik koní. Ve stáji bylo perfektně čisto a koně v pořádku. Ale kluci jim ve škole propadali, na kluky čas nebyl.

Co se naučím ze své práce ke vztahu s Bohem?
U některých grantů je vyžadována spoluúčast.
Kolik jsi ochotný vložit do vztahu s Bohem?

Jak to udělat, aby nás vztah s Bohem těšil jako práce nebo koníček, který máme rádi?
Jak to, že rodiče vedou děti k náboženským povinnostem?
Kdosi vyprávěl: „Náš táta nás vždy večer honil k modlitbě: `Honem se pojďme pomodlit, za chvíli budou vysílat zprávy.´ Neukázal nám hodnotu setkání s Bohem.“
Modlitba je jako jít na rande. (Někdy jsme se třeba pohádali nebo si ublížili, ale táhlo nás to si vše vyříkat, stáli jsme o sebe.)
„Krupičnou kaši nemám rád.“
„Proč?
Dovolíš? Ochutnám.
No jo, máš ji připálenou a hrudkovatou.
Musíš ji míchat. Ochutnej mou kaši.“

Ale o modlitbě se říkalo: „Když ti nechutná, o to je záslužnější.“
Co je to za nesmysl? Jak to, že rodiče nutí děti do něčeho, co je samotné nevábí?
Lituji děti, které otravuje vyučování ve škole. To musí být strašné.
Úkolem, posláním(!) a uměním učitele je objevit žákům krásu a zajímavost zkoumaného a poznávaného předmětu.
Kdo nemá rád fotbal, ať o něm nemluví.
Proč v našich kostelech bývá sladkokyselá nálada? Jak to, že se v nich netančí?

„Nemůžete sloužit Bohu a majetku.“
Z toho, co vidíme okolo sebe, je nejzajímavější člověk. 
Ale Bůh je teprve zajímavou osobností.
Baví nás práce, svět je zajímavý, ale spolupráce s lidmi je vyšším typem práce, soužití, vyššího umění, než jen výkon jednotlivce.
Pracovat s Bohem a mít s ním dobrý vztah je závratné.

Kolik jsme ochotní do vztahu s Bohem vložit?
Nikdo se nemusí bát, že se kvůli tomu musí odstěhovat do kláštera.
Vše je otázka touhy, vytrvalosti a umění odkrývat krásu vztahu.

Poznámky:
/1     Také se divíte filmu o Kájínkovi? Proč nenatočí film o Janu Amosu Komenském?
Před časem jsem začal provokovat františkány a milovníky sv. Františka otázkou, kdo víc prospěl světu, zda sv. František nebo Komenský. Máme sklon přijímat stádovitě určitá tvrzení. Mnoho lidí se hned popuzuje, místo aby řekli, ten mě ovlivnil v tom a v tom a lidstvu přispěl tím a tím.

	2007
25. neděle v mezidobí       Am 8:4-7       1 Tim 2:1-8       Lk 16:1-13       23. září 2007

Porozumět podobenství o podvodníkovi není těžké, ale může mnoha lidem dělat potíže. Nejsme zvyklí na Ježíšův způsob výuky. Naučili jsme se příliš moralizovat, stále hodnotíme: „To je dobré a to je zlé“.
Dává-li nám Ježíš za vzor podvodníka, to je provokující, ne?
Jistě, můžeme mít výhrady – proč nám nedává za vzor někoho vzorného?
Jenže, co jestli Ježíš bdí nad tím, abychom jen automaticky nekývali a jeho vyučování nás bavilo?
Ježíš samozřejmě neříká: „Aby ses dostal do nebe, buď nejdříve tunelářem a podvodníkem“.

Správce majetku byl obviněn, že si ulejvá věci pro sebe. Pán mu říká: „Správcovat už nebudeš, připrav se na inventuru“. Majitel se dozvěděl, že jej správce opravdu okrádá.
Jenže inventura dopadla dobře. Správce byl sice zloděj, ale dobře se vyznal v účetnictví. Všimněme si i toho detailu, jak byl chytrý, nekrátil všechny dluhy napůl, když úpisy přepisoval.
Revize tedy nenašla v účetnictví žádné pochybení. A pán si řekl: „Škoda, že takového šikovného člověka musím propustit. Je sice zloděj, ale je dobrý účetní“. Musíme porozumět v čem je podobenství modelem.
Ježíš nás chce upozornit na zvláštní jev: „Bohužel, lidé nejsou v náboženských věcech tak čilí a podnikaví, jako v běžném životě (nebo dokonce v nepravostech)“.

To je smutná pravda. Když mladík sedí u svého počítače nebo rybář u svého prutu, těžko se od toho odtrhávají. Náboženství nás ale netáhne.
Jenže to není chyba koníčků. Chyba není v tom, že rybář místo do kostela jde na ryby. Rybaření za to nemůže. Nebylo by řešením, kdyby prohlásil: „Tak a teď zlomím rybářský prut a začnu chodit do kostela“. Stejně ten, kterému se nechce vstát od počítače, protože řeší zajímavý problém, ten to také nevyřeší tím, že rozbije počítač a půjde na bohoslužby. Chyba není v udici, v počítači, ve fotbale … nebo v autě (kterým chceme jet na výlet), ale v našem vztahu k Bohu. A to nám chce Ježíš tímto podobenstvím říci.
Dobře víme, že při sledování sportovního utkání nebo při četbě zajímavé knížky roztržití nejsme. Jo, pokud nás knížka nebaví, bez problému ji odložíme.
Pochopitelně, pokud nevím, co mám v kostele dělat nebo dokud náboženství nerozumím, budu se v kostele nudit, otravovat nebo budu roztržitý. Jenže tam si na začátku nepřiznám, že jsem otrávený jako v případě té odložené knížky. Odložit náboženství se jen tak lehce nedovolíme (zvláště, pokud jsme byli k náboženství vedeni). Ale důsledky se mohou projevit časem. (Proto nemalá část lidí přestala chodit do kostela. Nesoudím je, jen popisuji příčinu.)
Běžně ovšem roztržitost v modlitbě řešíme tím, že začneme roztržitost potlačovat. Jenže to není řešení příčiny.

Podobenství jde ale ještě dál. Vezměme si za příklad třeba muzikanta. Má-li nadání, sedí dlouho u klavíru, hraje a těžko jej dostaneme na ryby nebo na houby.
Obráceně to platí také. Rybáře nechytnete na klavír, pro něho jsou voda a ryby velikým zážitkem.
Mě také lehce nedostanete od dobré knížky k televizi.

To, že má být náboženství pro nás přitažlivé, je jedna vrstva toho podobenství.
Teď ta druhá vrstva.
Aby rybáře bavilo chytat ryby, musí občas něco chytit.
Ovšem k tomu, aby něco chytil, potřebuje vědět, jak se ryby chytají. Bude-li rybář dlouho sedět u vody a nic nechytí, tak ho to za čas přestane bavit.
Podobně, jestli někdo chce jezdit na výlety a auto má v tak špatném stavu, že každou chvilku někde uvízne, bude také z výletů za chvíli otrávený.
Aby mně něco bavilo, potřebuji tu věc znát a potřebuji mít nějaké výsledky. Nebaví mě, co mě neuspokojuje.
Každý, kdo vaří, může potvrdit, jakou má radost podaří-li se mu něco slavnostního, co všem chutná a naopak, jak je zklamán, pokud se něco nepovede. Baví nás to, co se nám daří.

Jsem-li v modlitbě roztržitý, je to něco podobného, jako když se mi něco nedaří.
Jenže chyba je v tom, jak to dělám. Nedaří se mi to proto, protože to neumím. A k nápravě nestačí jen zbožné přání.
Pokud bych chtěl já péci buchty a neobstaral bych si dost informací, to by to dopadlo (a to jsem tolikrát viděl, jak maminka buchty pekla).
Když něco umíme, může se nám dařit a pak máme z výsledku radost.
V běžných věcech života tento základní sled známe. Jen vztah k Bohu jsme oddělili někam jinam.
Není to zvláštní?

Poslyšte, je možné, že do nás Ježíš vidí? Že by nám proto vyprávěl toto zvláštní podobenství, které člověka přemýšlivého vede k zastavení a uvažování …?

Pokud ovšem vím, jak to ve vztahu s Bohem chodí, pak mne bude přitahovat, abych se něco dalšího o Bohu dozvěděl. Pak mě bude bavit se s ním setkávat. Odpadne mi roztržitost a přátelství s Bohem pro mne bude něčím pěkným a cenným.

A teď k tomu nejpodstatnějšímu, co nám chce Ježíš říci:
Jak to, že někdo je dobrý klavírista a druhý není?
„No, protože má nadání“.
„A druhý nadání nemá“.
Dobrá, tak proč dva muzikanti, kteří oba mají talent, nejsou stejně dobrými muzikanty? Stává se to. Někteří lidé, kteří sice mají nadání, alepodcení nutnost každodenní práce k získání vlastní dovednosti. Nestačí, abych si jen přečetl nějakou knížku o muzice a myslel si, že ze mne bude kdovíjaký muzikant. Musí zkoušet hrát. Cvičit a cvičit. Potřebuji se učit zvládnout hraní tak, jako jsme se každý učili chodit. (Úspěšní umělci tvrdí: „Talent je jedna desetina k úspěchu, ale k devět desetin je poctivá a vytrvalá práce.)
Stejně tak ten, kdo chce chytat ryby se musí smířit s tím, že se mu mockrát nepodaří nic chytit, že se bude muset ptát ostatních rybářů: „Poslouchejte jak to děláte?“
„Podívej se, na tuhle rybu musíš tak a na jinou jinak. Tato bere na těstíčko a jindy na kroupu nebo třešni, tahle na mouchu. Každá ryba ráda něco jiného.“

Každý víme, že k tomu, abychom se naučili nějakou dovednost, musíme v první řadě u učení vydržet a učit se z chyb. A chybuji-li, potřebuji dohledat, kde jsem udělal chybu.
Tak je to s vařením, s řemeslem, s řízením auta i s počítačem.

Někdy můžeme mít i dobrý pocit, jak se nám to povedlo a pak se třeba objeví nějaký zádrhel.
A někdy chybu najdeme třeba další den, nebo dokonce za čas. Účetní to znají, zahradníci to znají, rybáři, programátoři, vědci, kdekdo.
V manželství, ve vztazích, to teprve platí.
A najdeme-li chybu, někdy si řekneme, jak to, že jsem mohl takhle jednoduchou věc nevidět?
Že to znáte?
Ti, co si myslí, že věc, kterou se chtějí naučit, půjde sama, se za 14 dní otráví a nechají všeho.
To platí všude. A platí to i v porozumění Bohu.

ALE ČÍM TO JE, ŽE VE VZTAHU S BOHEM NEUMÍME PROHRÁVAT?
Proviníme se (zhřešíme), ale zapomínáme se zamýšlet, proč se mi to stalo, proč jsem to udělal, co mě k tomu táhlo, co mi chybí. A co mám udělat, abych posílil svůj vztah s Bohem.
Místo toho hned slibujeme: „Já už to víckrát neudělám.“
Nutím se do určitého jednání a nepočítám s tím, že příčina mého selhání (hříchu) je často skryta. Dokonce bývá někdy zahalena v rouchu dobrého úmyslu.

Pokud se chci něco nového naučit, je nutné se naučit prohrávat. Potřebuji se učit i z chyb. Nenechat se odradit, když se mi něco nepodaří.
Potřebuji přemýšlet, abych přišel na to, co mám udělat.
Toto nám je už jasné v běžných záležitostech život, ale je potřeba si stejně počínat ve vztahu s Bohem.
Předně potřebuji vědět, co křesťanství obnáší. K čemu a kam mě Bůh zve.
A jak se to dělá, abych já – člověk – porozuměl Bohu.
To vše je možné, ale chce to své. Potřebuji vědět, že se některé věci budu muset znova a znova učit.

Cokoliv nám může být modelem. Soužití v manželství je velice dobrým trenažérem.
Někteří lidé si před svatbou malovali vzdušné zámky. Pak zatrpkli, vzdali to, svádějí chybu na druhého, jsou otrávení. Jiní mají peklo, jiní zkoušejí další vztah.
Někteří se ptají, hledají, krok za krokem se učí. Zajímají se, kdo by jim poradil a kde se něco mohou naučit.

V Ježíšově době vypadalo manželství jinak než dnes, proto nám Ježíš nemohl uvést manželství jako příklad. A na koníčky tenkráte běžní lidé neměli čas. Rybařina byla tvrdým řemeslem, nebylo obvyklé, aby rybáři šli lovit jen pro potěchu. Když Petr nachytal ryby, byl rád, že si může chvilku odpočinout.
Dnes by nám Ježíš dal za příklad třeba nějakého mladíka, který něco řeší na počítači. Tenkrát ale neměl mnoho modelů (a podvodník nám alespoň vrtá v hlavě).

Ježíš říká, podívej se, než ten podvodník provedl ten svůj kousek (samozřejmě špatný), musel nejdříve něco umět. Musel přemýšlet a udělat to šikovně. Musel vědět, jak to v účetnictví chodí, aby jeho podvod byl nenápadný a inventura neodhalila jeho podvod. A protože něco znal a něco uměl, podvod se mu povedl. Inventura mu nic nedokázala a jemu zůstaly plné kapsy.
Dokázal myslet na zadní kolečka, na budoucnost. A ještě si zavázal spolupachatele.
Vyznal se ve spravování majetku (Podvodně, špatně, ale něco znal a nepodcenil.)

Ježíš nás tedy učí: „Člověče, než vezmeš do ruky Bibli, dřív než začneš přemýšlet o Bohu, nauč se pořádně přemýšlet v nějaké obyčejné práci, něco se nauč. Pak se teprve budeš umět dostávat k Bohu. (Proto musel mít každý rabín nějaké řemeslo.)

Proč se na tuto jednoduchou věc o zapomíná?
Často se v duchovním životě vznášíme někde u stropu a přitom neznáme základní jednoduché věci.
„Pán pochválil nepoctivého správce, že jednal prozíravě. A já vám říkám, že děti tohoto světa jsou navzájem prozíravější než děti světla.“
Ježíš si stěžuje vytýká nám, že v náboženství nejsme tak pracovití jako v běžných dovednostech svého života nebo u svých „koníčků“.
Pokud si někdo nezvykne pořádně dělat aspoň něco, tak ani nebude rozumět tomuto Ježíšovu způsobu výuky. A přitom to je docela jednoduché.
Pokud má někdo nějakého koníčka, okamžitě mu to bude jasné. „Kdo má, bude mu dáno a přidáno.“
Pokud někdo nedělá věci pořádně, tak toto povídání je pro něj naprosto nesrozumitelné. Nevidí ten propastný rozdíl mezi věcí, kterou dělám s chutí a věcí, kterou dělám, že „musím“. (Vzpomeňme na lekce minulých nedělí. Vidíte, jak ty lekce Ježíšova vyučování souvisí a navazují jedna na druhou.)
To je to „Udělejte si přátele z klamného mamonu“.

Už jen stručně. Ale nejprve si musíme něco objasnit.
Některé překlady říkají: „Získávejte si přátele nespravedlivým majetkem“. – To je ale úplně zavádějící.
Slovo: „mamon“ má negativní nádech. „Nespravedlivý mamon (majetek), to jsou dnes například „špinavé peníze“, s tím by slušný člověk přece neměl mít vůbec nic společného.
Přesnější je: „Udělejte si přítele z pomíjivého majetku“ (Mám toto místo velice rád, je to „chvála majetku“.)
„Udělej si ze své práce a majetku přítele (ne otrokáře), aby tě bavila.
Pozor, nesmíme práci propadnout, nedá se sloužit dvěma pánům, Bohu a majetku.
Ale z toho, co nás baví, z „koníčků“, z počítače, kluk z kola nebo z koně si máme udělat „přítele“ – „aby nás přijali do nebeské vlasti“. To není ironie.
Člověče, nauč se dělat aspoň něco pořádně! a potom budeš moci poznat, jestli pořádně pracuješ na vztahu s Bohem a umíš s ním spolupracovat. Porovnávej to se svým „koníčkem“, s tím, co tě táhne.
Lajdákovi ovšem poradit nelze.

K dalšímu podrobněji někdy jindy, už tak je to zase dlouhé. Ale, co říkáte? Není Ježíšovo vyučování zajímavé a objevné?
	26. neděle v mezidobí

	2022
26. neděle v mezidobí       Am 6:1a. 4-7       1 Tim 6:11-16       L 16:19-31       25. září 2022

Ježíšova podobenství jsou geniální, ten, kdo stojí o Ježíšovo vyučování, si je snadno zapamatuje.
Každé podobenství potřebuje výklad, učedník se po smyslu podobenství ptá.
Ježíšův výklad k základním podobenstvím máme uveden v evangeliích, ostatní výklady máme sestavit z Ježíšova učení. Správný výklad ladí s ostatními biblickými texty.

Bůh o nás velkoryse pečuje. Svěřil nám jedinečné poslání: „Buďte mým obrazem (jednejte lidsky).“
Být bohatý je příjemné, ale bohatství je pro mnoho lidí pokušením, uvíznou v něm, zastaví se v růstu, nehledají hlubší smysl života.

(Podobenství o boháčovi a Lazarovi nevypráví, jak to chodí po smrti.)

Boháč z Ježíšova podobenství nikomu neubližuje, ale myslí jen na sebe. Hostí sice kamarády a později chce varovat bratry, ale nechce vidět potřebné. Neudělal, co mohl udělat. Biblická výchova vede nás, Izraelity, k praktickému soucitu a k pomoci potřebnému. Zadarmo jsme mnoho dostali, máme z čeho rozdávat. Jsme jen správci bohatství.
V podobenství o posledním soudu Ježíš říká: „Byl jsem hladový, neměl jsem co na sebe, byl jsem nemocný a nepomohli jste mně …“
Kdo neposlouchá Mojžíše a proroky, nedá si říci ani od Krista.
Kdo neobjevil závažnost pokynu: „Slyš Izraeli,“ vytváří si své „náboženství“. 

„Mají Mojžíše a proroky …“ Kdo neobjevil jejich autoritu, hodnotu jejich slov, nebude ani Ježíšovým učedníkem. Vyrábí si své náboženství, svou modlu. Neobjevil velikou péči Hospodina o nás a naše vzdělávání a shání všelijaká „zjevení“.
„Proč přestupujete přikázání Boží kvůli své tradici?,“ říká i nám Ježíš. „Svou tradicí jste zrušili slovo Boží. Pokrytci, dobře prorokoval o vás Izaiáš, když řekl: `Lid tento ctí mě rty, ale srdce jejich je daleko ode mne; marně mě uctívají, neboť učí naukám, jež jsou jen příkazy lidskými.´“ (Srov. Mt 15:3-9)

Chudák z podobenství se – ne náhodou – jmenuje Lazar. Vzkříšení Lazara z Betánie bylo velikou senzací, ale církevní hodnostáři měli velikou ideologickou moc nad mnoha lidmi. Porovnejme si pozice současných politických vůdců – ani jejich veliké skandály nezabrzdí a neodradí jejich fanoušky.

Nekázeň v myšlení a neposlušnost vůči božímu slovu blokuje naše porozumění Bohu i člověku.
Vidíme, jak dopadl velekněz Kaifáš. Byl to zbožný člověk, silně se modlil za příchod Mesiáše, ale nejednal podle Mojžíše, kterého ústy vyznával.
Mnoho zbožných lidí se velekněze i po ukřižování Ježíše zastávalo. 
Kaifášovi lidé se pokládali za příkladně zbožné, ale udělali si své náboženství a podle něj ukřižovali nevinného.

Saduceové uznávali jen pět knih Mojžíšových. Neuznávali spisy Proroků. Svévolně ignorovali dohodu mezi Izraelity a Hospodinem o posílání proroků božímu lidu. 

„Smyslem svobody slova je říkat pravdu mocným,“ píše Timothy Snyder.

Prorok má povinnost hájit boží pravdu a varovat před násilím mocných.
Jsme odpovědní za svá slova, proto je máme vážit a své názory máme porovnávat s názory Ježíše. Je na pováženou, že tuto základní zásadu církev nevyučuje.

Velice mě mrzí, že s božím slovem nezacházíme jako s nejcennějším vyučováním.
Recept na dobré jídlo, recept k užívání léků dodržujeme, stejně tak se pečlivě držíme návodu k používání cenné věci.

Dokud nepřijmeme boží moudrost do svého života, nebude nám dobře ani ve vztazích s blízkými lidmi ani mezi národy.

Náš ekumenismus je jen hrou. Smrskl se na pár modliteb ročně. Dokud nepřilneme k božímu slovu a nebudeme společně hledat jeho smysl, nikam se nepohneme a budeme dál pohoršením světu. Co chceme druhým vykládat, když se my, křesťané, nedokážeme dohodnout mezi sebou?
Dokud nezačneme poslouchat Mojžíše a Proroky, nedáme ani na Vzkříšeného.
Hrozí nám, že budeme pošlapáni jako sůl, která nesolí (teď ve válce vidíme, že pronásledování není nepředstavitelné).

Druhé čtení říká: „Boží muži, usiluj o spravedlnost (vůči Bohu).“

	2019
26. neděle v mezidobí       Am 6:1a. 4-7       1 Tim 6:11-16       L 16:19-31       29. září 2019

Už minulou neděli jsme si v úryvku z knihy proroka Amose připomínali jeho kritiku vykořisťování chudých. Dnešní úryvek kárá zbohatlíky, kteří už nevědí, jaký přepych by si měli ještě pořídit, ale jsou lhostejní k „dědictví Josefovu“. Žijí sice na Siónu (to je víc než na Hradčanech), ale odpovědnost za dobro celku, za předávání zkušenosti praotců s Bohem, za budování božího království na zemi, jim je cizí.

Vyprávění o boháči a Lazarovi není podobenstvím, ale proroctvím; léta mu nasloucháme a promýšlíme je. 

Zase se budu věnovat Modlitbě Páně.
Co znamená: „Otče náš, posvěť se Jméno tvé“?
Nejme schopni popsat Boha (slovo bůh je obecným označením božstva), vystihnout, kým náš Bůh – jediný a jedinečný – je. Tudíž mu nejme schopni ani dát odpovídající jméno.
Všechna pojmenování Boha v lidské řeči („Jsem jako nejlepší TATÍNEK a MAMINKA, jako ŽENICH, jako MANŽEL, jako PŘÍTEL“), jsou jen přirovnáním. A jsou – námi – zatížena neblahou zkušeností s některými rodiči, manžely a přáteli. Některá jména – Král, Pán, Vůdce … – jsou zvláště zatížená. 
Jména, kterými Boha pojmenováváme, máme odpovědně a obezřetně používat!
A nemáme jimi plývat. Naše řeč ukazuje, jakou úctu k druhým – i k Bohu – máme.

Co znamená výraz: „posvětit“?
Izraelité (židé) řeknou: „Bůh nás posvěcuje svými micvót“ (srov. například Ez 37:28). (Neřeknou „svými přikázáními““, micva je ukazatelem cesty k dobrému a bohabojnému životu, micva je dobrým činem, neboť dát na Hospodina je dobré.)

My „světíme“ ratolesti, vodu, hasičské stříkačky, dokonce zbraně (!) …, aniž tomu správně rozumíme.
Proč například „světíme dětské školní tašky“ místo toho, abychom dětem řekli: „Bůh nám dal rozum a touhu zkoumat a poznávat, klást otázky. Blahopřejeme vám, že můžete chodit do školy …, dozvíte se mnoho zajímavých a užitečných věcí …, ať vás vyučování těší …, ať dobře přemýšlíte …, k tomu vám dopomáhá Bůh …“

Co znamená slovo „svatý“?
Říkáme si, že nám k porozumění pomůže slovo zasvětit (zasvětil život vědě, sportu, rodině …).
Bůh se nám zasvětil – žije pro nás a my na to odpovídáme tím, že jsme se zasvětili jeho věci. Křtem jsme Bohu zasvěceni (proč to rozmělňujeme vymýšlením nějakých dalších zasvěcení?) – jsme zasvěcenci Krista – uvedeni do jeho způsobu života. Úplně jsme se mu odevzdali – už ani nitku nemohu odevzdat někomu jinému.

Slovo „svatý“ používáme především o Bohu, jen on je „Svatý“ – je naprosto jinou (a dokonalou) bytostí.

Bůh je plnost světla, je SVĚTLO.
V prologu Janova evangelia stojí:
„Na počátku bylo Slovo, to Slovo bylo u Boha, to Slovo byl Bůh.
To bylo na počátku u Boha.
Všechno povstalo skrze ně a bez něho nepovstalo nic, co jest.
V něm byl život a život byl světlo lidí.
To světlo ve tmě svítí a tma je nepohltila.“ (J 1:1-5)
Bůh je tvůrcem ostatního světla.
První křesťané se nazývali svatými, ve smyslu „zasvěcení Bohu“. Usilovali o to, aby jimi pronikalo Světlo – Bůh. A aby Bohu nezacláněli.
Projděme si a promysleme si k tomu následující odkazy:
Světlem tvého těla je oko. Je-li tvé oko čisté, i celé tvé tělo má světlo. Je-li však tvé oko špatné, i tvé tělo je ve tmě. (L 11:34)
Jan Baptista nebyl tím světlem, ale přišel, aby o tom světle vydal svědectví. (J 1:8)

Škoda, že jsme slovo „svatý“ později zúžili a přisoudili mu jen morální rozměr – být bez hříchu.
(Boháč z dnešního evangelia mohl plnit všechna „přikázání“, ale soucit s Lazarem neměl, neviděl jeho nouzi. „Zbožní“ lidé dodneška pronásledují proroky.)

Slova: „Otče, posvěť se Jméno tvé,“ neznamená jen: „Bože, ty posvěť svoje jméno,“ ani to není jenom: „Bože, já chci posvětit tvoje jméno.“ Bůh nás uvádí, zasvěcuje do nejlepšího životního stylu – který vidíme na Ježíši, ale k tomu je zapotřebí spolupráce člověka.
Proto říkáme: „Bože, (já) toužím po posvěcení tvého jména. Vím, že to nejde bez tebe. Bože, prosím tě, udělej ty, co je na tobě a já zas budu dělat, co je na mně.“
Je to jako: „Bože, děkuji ti, že mě zveš k muzice. Vážím si toho, že s Tebou smím hrát „druhé housle“. Děkuji ti za to. Budu pečlivě naslouchat tvým „prvním houslím“, abych nic z jejich muziky nekazil. Budu se snažit hrát „druhé housle“ – prosím tě uč mě a pomáhej mě, abych já hrál dobře.“
(Neboť jsou určité věci, které Bůh za nás neudělá, a jsou určité věci, které my neuděláme, protože jsou v Boží kompetenci.)

Hospodin je Bohem sestupujícím k nám (na Ježíšově životě to vidíme nejzřetelněji), ale Bůh nás pozvedá k sobě, z prachu otroků ke svobodě a důstojnému životu a svobodě synů božích.
Ježíše sice ukřižovali jako vzbouřeného otroka, ale on svou důstojnost neztratil – svůj život označil slovy: „Otče, já jsem tě oslavil na zemi, když jsem dokonal dílo, které jsi mi svěřil.“ (J 17:4)

Jezuité se snaží vše konat „Ke cti a slávě boží“.

Zvolím-li si tedy při setkání s Bohem slova: „Otče, posvěť se Jméno tvé“, není to jen pouhé prohlášení, ale i prosbou: „Otče, chci ti víc porozumět, chci ti („tvému Jménu) svým životem dělat čest, pomoz mi, abych tě lépe chápal.“ – Ale tím to nekončí – patří k tomu další promýšlení mé životní situace nebo toho, co právě teď řeším. Hledám, čím lépe posvětím, oslavím Jméno boží.
A moje modlitba může končit vděčností (třeba – jako včera, když jsme ve Svatováclavském chorálu zpívali: „nebeské jest dvorstvo krásné“), poděkováním za to, k jakému dílu jsem pozván, k jakému celku smím patřit, za to, že jsem zván mezi nádherné osobnosti Božího lidu.
Slova „Modlitby Páně“ nás vtahují do života s Bohem.

Prosím Vás, jen něco jsem naznačil, Vy si to můžete rozšiřovat a obohacovat svými zkušenosti s Bohem. Jen je důležité držet se tématu, které vyslovil Ježíš. On je naším průvodcem na cestě k Otci.

	2016
26. neděle v mezidobí       Am 6:1a. 4-7       1 Tim 6:11-16       Lk 16:19-31       25. září 2016

Amos byl – jako všichni proroci – odvážný. Vystupovat proti bohatým a bezohledným je nebezpečné.

Na druhé čtení také kývneme, ale je otázkou, zda si pod slovy: „spravedlnost, zbožnost, víra, láska, trpělivost a mírnost“, představujeme totéž, co Ježíš. Srovnání je v našich možnostech.

Co si vyčteme pro sebe z evangelia? Řada lidí při čtení o nemocech a jejich příznacích se začne děsit, že jsou nemocní. Začnou se pozorovat a všechno vztahují na sebe. S našimi chybami to ale máme opačně. Vytýká-li nám někdo nějakou chybu, často se bráníme, nepřipouštíme, že bychom se my mohli mýlit nebo chybovat. Většinou o sobě máme lepší mínění, než jaké o nás mají druzí.

Na druhých vidíme chyby snadněji než na sobě. Ale chyby druhých nám mohou posloužit jako zrcadlo.

Ježíš uměl posluchače zaujmout, uměl učit. Všichni, i nepřátelé, pokaždé čekali, co z jeho vyprávění vyplyne.
Když Ježíš začal mluvit o boháči v šarlatu a kmentu, mohli si farizeové (ti byli většinou chudí) myslet, že Ježíš kritizuje saduceje (kněze – ti byli tenkráte bohatší). 

Saduceové byli přesvědčení, že jim Bůh bohatstvím žehná.
Bůh nám nabízí bohatství, aby se nám dařilo a abychom mohli pomáhat potřebným. 

Ježíšovo vyprávění není podobenstvím o poměrech v pekle. Slova: „Mají Mojžíše a Proroky, jestli nedají na ně, nepomůže jim, ani kdyby k nim přišel zmrtvýchvstalý“, jsou proroctvím.

Ti, kteří se oháněli Mojžíšem, zavraždili Mesiáše. (Srov. J 5:39-47; J 9:28-29)
Velekněží se rozhodli zabít vzkříšeného Lazara i Ježíše (J 12:10). Ježíšovo vzkříšení popřeli podvodem.

Ale pozor, to proroctví platí i o nás!

Setkání s Ježíšem pro nás může být velice překvapivé. Ježíš je jiný než jak si ho představujeme.
Pokud si neosvojím „obracení se“ k jeho názorům, pokud nezískám návyk opravovat si svoje představy podle názorů Ježíše, pokud se nenaučíme přiznávat své chyby a omyly, může se mi moje sebejistota o správnosti mé „víry“ stát nepřekonatelnou propastí mezi mnou a Ježíšem.
Nenaučím-li se přiznávat jednotlivou chybu, těžko uznám, že jsem se třeba v něčem celý život v představě o Ježíši mýlil.
V podobenství o družičkách na svatbě, kterým chyběl olej, nás Ježíš učí, že návyk opravovat své chyby, se nedá nikde koupit.
Kaifáš byl zbožný, celý život se modlil, aby za jeho života přišel Mesiáš, ale Ježíš mu byl od začátku nesympatický. Ničím se nenechal přesvědčit, že je Ježíš poctivý člověk, natož Mesiáš. Svému názoru věřil víc než Ježíšovým znamením, včetně vzkříšení z mrtvých.

Kdo se neřídí Mojžíšem a Proroky, nemůže porozumět Ježíšovi.

Ježíš nás varuje před nepravými autoritami, například Lk 22:23-28.
Ukazuje podle čeho nepravé autority rozpoznat Mt 7:13-23.
Učí nás jak a k čemu má autorita směřovat: „Víte, že vládcové panují nad národy a velicí je utlačují.
Ne tak bude mezi vámi: kdo se mezi vámi chce stát velkým, buď vaším služebníkem; a kdo chce být mezi vámi první, buď vaším otrokem. Tak, jako Syn člověka nepřišel, aby si dal sloužit, ale aby sloužil, a dal svůj život pro druhé …“ (Mt 20:25-28).
Upozorňuje nás, čeho se máme vystříhat: „Nepatří vám tituly Učiteli, Mistře a Otče. (Srov. Mt 23. kap.) 
Jste „staršími bratry“, v něčem jste o krok napřed, v jiném jsou druzí o krok napřed, říká Ježíš.
(Kuchař nebo elektrikář jsou přede mnou o 3 roky učení napřed, lékař je o 12 semestrů přede mnou.)

Ptal se mě kdosi: „Proč si lid boží říká `Matka církev´?“
Co byste mu odpověděli?
Ptal jsem se ho, co čte v Písmu?

Ježíš nás upozorňuje na příznaky špatného postoje vůči Bohu – jsou to: náboženská pýcha, nespravedlivý hněv a nenávist. (Srov. Mt 11:20-24; Mt 5:21n, 7:1, 23. kap.; J 9:40-41)
Je v našich možnostech si tyto projevy uhlídat.

Mrzí mě – mimo jiné – malá péče o naše slovní formulace a projevy.
Například ve „vyznání víry“ říkáme: „Věřím v Boha“. To tvrdí kdekdo. (Ani ďábel existenci Boha nepopírá. Ale nedůvěřuje mu, nedá na něj.)
„Věřím v Boha“, říkají i manželé, kteří žijí každý ve své místnosti a spolu nemluví. Nebo ten, který není schopen přiznat svou vinu, natož se omluvit.

Co kdybychom třeba říkali: „Chci ti důvěřovat, Bože.“
Máte jiný nápad?

Ježíš nikdy nemluvil do větru. Jeho slova: „Kdo neposlouchá Mojžíše a Proroky, nedá se přesvědčit, ani kdyby někdo vstal z mrtvých (i kdyby to byl Mesiáš)“, závazně platí i na nás. (Srov. Mt 5:17-20)

Nakolik dáme na Ježíše víc než na své názory?

	2013
26. neděle v mezidobí       Am 6:1a. 4-7       1 Tim 6:11-16       Lk 16:19-31       29. září 2013

Bohatství je příjemné a žádoucí. Jen se v něm nemáme usadit, natož mu propadnout.
I v našich jistě cenných informacích a představách o Bohu se můžeme uvelebit jako v loži ze slonoviny. Věci a vědění můžeme vlastnit, vztah ne. Dítě, manželku, přítele vlastnit nelze. Vztah je třeba stále živit.

Ježíšovo vyprávění o boháči a Lazarovi je proroctvím, ne podobenstvím (viz Poznámky z r. 2010).
Ani vzkříšení Lazara, ani zmrtvýchvstání Ježíše, nepřesvědčilo zbožné nebo vzdělané, kteří se oháněli Mojžíšem nebo zákony.
Nakolik přesvědčí nás, se ukazuje a ukáže.

„Nemůžete sloužit Bohu i majetku.“ Majetkem byl pro zbožné židy jejich systém myšlení a jejich (lidová) zbožnost.
„Nikdo nemůže sloužit dvěma pánům. Neboť jednoho bude nenávidět a druhého milovat, k jednomu se přidá a druhým potom pohrdne.
Světlem těla je oko. Je-li tedy tvé oko čisté, celé tvé tělo bude mít světlo.
Je-li však tvé oko špatné, celé tvé tělo bude ve tmě.
Jestliže i světlo v tobě je temné, jak velká bude potom tma?“ (Mt 6:21-24)

Dnes používáme jiné obraty, říká se jakým prizmatem, z jakého úhlu se díváš.
Buď hledáme pravdu a jsme ji ochotní přitakat, i když to říká někdo, kdo nám není sympatický, nebo tvrdíme své.
Záleží jak na co, případně na koho, jsme zaměření. O co nám jde.
Buď kariéra, nebo nějaká vyšší hodnota. „Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.“

Vzpomínáte, jak Ježíš ocenil zákoníka, že není daleko od božího království, když uznal správnost Ježíšovy odpovědi, správnost tvrzení protivníka? (Srov. Mk 12:28-34)

Není škoda času si oproti tomu porovnat spor farizeů s Ježíšovými příznivci: „Uvěřil v něj někdo z předních mužů či farizeů? Jen tahle chátra, která nezná zákon – kletba na ně!"
Jeden z nich, Nikodém, který za Ježíšem již předtím přišel, jim řekl: „Odsoudí náš zákon někoho, aniž ho napřed vyslechne a zjistí, čeho se dopustil?“ (Srov. J 7:40n)

Vzpomínáte, jak se Pilát(!) – římský R. Heydrich – zastával Ježíše: „Já na něm vinu nenalézám, ukřižujte si ho sami“. A zbožní mu odpověděli: „My máme zákon, a podle toho zákona musí zemřít, protože …“

Vytanulo mi to na mysli, když někteří chlapi jeli za svými biskupy a žádali je o rozhovor (také kvůli R. Bezákovi, neboť nás trápí, že v církvi neexistuje možnost odvolání se ke spravedlivému soudu).
Někteří biskupové schůzku odmítli: „My máme zákon (o jmenování a odvolávání biskupů) a podle toho zákona nelze zasahovat do práva Nejvyššího Velekněze …“
Ježíš byl člověkem rozhovoru, mluvil i s Kaifášem a Pilátem. Přestal s nimi mluvit, až když přestali naslouchat.

Potřebujeme si znovu a znovu odpovídat na Ježíšovu otázku: „Za koho mě pokládáš ty?“ (Lk 9:20)
„Nezkouším tě z Katechismu, ptám se tě, co o mě říkáš, za koho mě máš?
Za jednoho z náboženských myslitelů, za kamaráda, za přítele, bratra, snoubence?“

Uvedu příklad: Známí nadšeně vykládali, co zažili v Medžugorie a jak putovali do Compostely. Nic proti tomu, ať si každý jezdí a putuje, kam chce, jen jim přeji, aby objevili velikost Ježíše. Neváhají putovat na pouť, nelitují námahy ani času, ale Večeře Páně jim připadá dlouhá.
Co je poutní místo proti svatbě s Ježíšem? (Můžeme ji zažít i ve svém kostele.)

Svatba je nejkrásnější slavností v životě. Svatební slib má obrovskou váhu. Nevěstě a ženichovi nikdo nikdy neřekl tak závažná slova a oni nikomu tak závažný slib nedali (pokud nevstupují do dalšího manželství).
Při slovech manželského slibu nejsou rozechvělí jen snoubenci. I my ctíme váhu těch slov; takový slib se nedává jen tak.
Před manželským slibem nechávám snoubencům ještě nějaký čas na rozmyšlenou. Přinejmenším, aby se k tak závažnému kroku „nadechli“ (z Ducha božího?).

Ježíš řekl: „… dávám se vám na život a na smrt; navždy, na věčnost“, a my jsme ho hned natáhli na skřipec, jestli to opravdu myslí vážně.

Je dobře, když si manželé různými způsoby svatební slib opakují, třeba i beze slov.

Při každé Večeři Páně se nám znovu Ježíš vyznává ze svého vztahu (ví, že když člověka nikdo nehladí, vysychá mu mícha).
A kdo si všímá, že Boží vztah je mnohem silnější a věrnější než ten náš, znovu prožívá tu krásnou rozechvělost snoubenky, radující se ze svého ženicha.

Ježíšova obětavost až na smrt váhu svatebního slibu ženicha pečetí.
Kdo nám nabídl více?

(Ježíšova svatba nebyla a není úmyslně honosná, aby nás nic nerozptylovalo od toho nejpodstatnějšího.
Kéž bychom si toho při bohoslužbách byli vědomí.)

Ježíš nikoho k přátelství nenutí, není divochem unášejícím nevěstu.
Někdo se nechá získat, někdo ne.
Někdo brzy začne pokukovat po jiných vůdcích nebo jiných fešácích …

Evangelium nás ale upozorňuje, že ti, kteří jsou přesvědčení, jak mnoho slouží Bohu, vůbec Mesiáši nerozumějí.
Je snadnější líbat lebku svatého Václava než vystoupit proti křivdě nebo se zastat odepsaného.

Vyslovit manželský slib (samozřejmě upřímně) je snazší než mu dostát.
Například manželé v krizi potřebují radu dobrého psychologa nebo kněze, ale jejich práci za ně nikdo neudělá. Buď si dají říci a naučí se jednat jinak, než spolu jednali dosud, nebo jim není pomoci.
Důvěra v Ježíše se projevuje tím, že na něj dáme víc, než na své názory.

Ježíšovo vyprávění není podobenstvím, jak chudák ke štěstí přišel, ale je proroctvím nakolik chceme slyšet pravdu nebo zda hledáme jen potvrzení svých názorů.

	2010
26. neděle v mezidobí       Am 6:1a. 4-7       1 Tim 6:11-16       Lk 16:19-31       26. září 2010

Co boháč provedl, že skončil v pekle? Které přikázání ze zpovědního zrcadla porušil?
Za co se jde do pekla? Je peklo na doživotí? Které hříchy jsou neodpustitelné? Na co stačí milosrdenství boží? Může někdo z pekla ven?
Na všechny tyto otázky samozřejmě dnešní čtení neodpovídá.

Mnohokráte je v Bibli řeč o nutnosti solidarity bohatých s chudými, ale tady, v Ježíšově vyprávění o boháči a Lazarovi, jde o něco jiného.
Udělejme si nejprve trochu pořádek. Kdo trochu pracuje s Biblí a přijal její vyučování (Tóra znamená Učení), ví, že Hospodin nabízí svému lidu veliké požehnání, včetně bohatství, počínajíc Abrahámem, Izákem a Jákobem. 
Už dobří rodiče jsou pro děti požehnáním.
Každé přátelství je zdrojem bohatství. I Ježíšovo: „Každý, kdo opustil domy nebo bratry nebo sestry nebo otce nebo matku nebo děti nebo pole pro mé jméno, stokrát víc dostane a bude mít podíl na věčném životě“. (Mt 9:29)
Samozřejmě, že bohatství nemáme užívat jen pro sebe.
Někdo se zmocní bohatství nečestně a nepoctivě.
Je na uvážení každého, aby rozpoznal a přiznal si, zda je jeho život požehnaný od Boha.

Saduceové doby Ježíšovy byli bohatí a své bohatství pokládali za boží požehnání, byli přesvědčení, že Hospodin je s nimi spokojen. Na rozdíl od farizeů nevěřili ve vzkříšení. Farizeové počítali s odměnou po smrti.
Saduceové ve svých sporech s farizei šermovali svým bohatstvím jako potvrzením a odměnou za jejich správné názory.
Naopak farizeové (ti byli převážně nemajetní) říkali na adresu saduceů: „Počkejte, jen až přijde Mesiáš, ten vás usvědčí z vašich bludů a spočítá vám to“.
Chudí lidé měli z tlaku kněžstva (saduceů) pocit náboženské méněcennosti. Farizeové je ponižovali jiným způsobem, povyšovali se nad ně okázalými náboženskými projevy a přidáváním si svých přikázání navíc. Tvrdili, že obyčejní lidé, na rozdíl od nich – farizeů, nemají žádné zásluhy před Bohem.

Kdyby Ježíš svým vyprávěním o boháči a Lazarovi chtěl říci, že lidé materiálně bohatí přijdou do pekla, jak bychom obstáli my?
V každém případě je ovšem nutné si svůj vztah k majetku občas znovu ve světle Písma řešit.
Jsme bohatí nebo chudí? Kde je hranice mezi bohatstvím a chudobou?

Pokud nerozumíme Ježíšovu slovu „Blahoslavení chudí“, děláme z hmotné chudoby ctnost a pokládáme se za chudé. 
Když Ježíš pronesl: „Blahoslavení chudí“, neměl na mysli hmotnou chudobu, ale chválil ty, kteří nejsou spokojeni se sebou, kteří si nemyslí, jak jsou dobří, že už všemu rozumí a jsou přesvědčeni, že jim sama příslušnost do správné církve zajistí budoucnost u Hospodina.

Saduceové byli se svou zbožností spokojení. Horovali pro oběti (byli kněžími). Byli přesvědčení o správnosti svých postojů a svého života („Bůh mně žehná bohatstvím“), neměli důvod jít za Ježíšem, zejména byli-li zdraví.
Farizejové byli přesvědčeni, že Ježíše převyšují svými náboženskými výkony (Ježíš kritizoval farizejská přikázání o sobotě, rituální čistotě atd.), co by mohli od nazaretského tesaře získat?

Ježíšovo vyprávění o boháči a Lazarovi mluví především k farizeům (vlastně všem lidem, kteří si jsou jistí svým poznáním o Bohu a neporovnávají si je s učením Mojžíše a Ježíše).
Klíčovou větou je: „Jestliže neposlouchají Mojžíše a proroky, nedají se přesvědčit, ani kdyby někdo vstal z mrtvých“.
Ježíšova slova se naplnila, stalo se, jak řekl.

Mnozí ale Ježíšovi nedali za pravdu (neuvěřili mu), ani pro svědectví vzkříšeného Lazara, ani když Ježíš vstal z mrtvých. Ježíšova slova tedy nejsou ani tak podobenstvím, ale jsou především proroctvím. 

Ježíšovo vyprávění není podobenstvím o konečném údělu materiálně bohatých a chudých. 
Zrovna tak vyprávění nelíčí, jak to vypadá v pekle. 
Boháč žádá Abraháma, aby varoval jeho bratry. Nejde tedy o popis poměrů v pekle, ale o popis cesty, která je slepou cestou, která vede ke slepotě a tím do pekla.
Zavržený člověk totiž není schopný ani ochotný myslet na dobro druhých (svých bratří)! Žije v nepřejícnosti, jde mu jen o sebe sama.
Není sám se sebou vypořádán, žije ve vzteku, vzdoru, vzpouře, je přesvědčen, že Bůh nemá pravdu, křivdí mu, zasedl si na něj, dělá vše špatně. Sám v sobě si hloubí propast a přikládá si na oheň sám pod sebou (v sobě). Není schopen přiznat, že by neměl pravdu nebo se dopustil chyby. Není schopen se vůbec s druhým domluvit, jen mele: „Já, Já, Já!“
Vůbec nepřipustí, že by někdo mohl být lepší než on. „Nemá čeho litovat“, myslí si, že je v pořádku, není nic, co by mu mělo být odpuštěno.
Toto vše – toto peklo – si člověk určuje a vytváří v sobě sám.

Abrahám namítá boháčovi: „Vždyť mají Mojžíše a proroky.“
„To nestačí, je třeba, aby k nim přišel někdo ze záhrobí, pak se obrátí.“
„Co tě vede“, říká Abrahám, „když neposlouchají Mojžíše a proroky, nedají si říct, ani kdyby někdo vstal z mrtvých.“
Není náhodou, že má stejné jméno jako později vzkříšený Lazar z Betánie.

Pro saduceje byla Tóra povinnou četbou. Příliš o ní nepřemýšleli. Četli Tóru, ale nezamýšleli se nad ní, nakolik jí rozumí. 
Navíc z biblických knih uznávali jen Pět knih Mojžíšových, neuznávali Proroky. Ubírali z Bible, přehlíželi přislib Tóry, daný už Mojžíšovi. 
Farizeové naopak k Bibli přidávali svá další přikázání (plot okolo Tóry).
Obě dvě skupiny – saduceové i farizeové – různým způsobem překračovali přikázání: „Nic nepřidáš a nic neubereš“.) 
Opravovali Mojžíše, povyšovali se nad něj. 
I my často opravujeme Mojžíše, dokonce i Ježíše. 

Je otřesné, jak si „bohatí duchem“ jsou jistí svým poznáním o Bohu, svými názory, svou představou co je správné a jak vypadá správná zbožnost. Nepotřebují se porovnávat s Mojžíšem nebo Ježíšem. Proč by četli Bibli? Stačí jim náboženské výkony nebo zbožné zážitky, spoléhají na své autority a především na svou vlastní autoritu.
„Člověku se vždycky zdá, že se chová dobře, je to však Hospodin, který zkouší srdce.“ (Př 12:2) 

Zbožná sebejistota je nebezpečná. Ježíš před ní častěji varuje. (Kolik znáte lidí, kteří berou vážně podobenství o jílku mámivém?)
Velice snadno předpokládáme, že dobře „věříme“. Dobré vysvědčení o sobě někdo podpírá tím, že se mu daří dobře. Jiný si dává dobré vysvědčení proto, že se mu daří špatně („Koho Pán Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje“).
Zapomínáme na to, že až se po smrti setkáme s Ježíšem, bude třeba Ježíš vypadat jinak, než jsme si jej vysnili.

Proč nelze varovat „bohaté duchem“?
Neposlechnou nikoho. Ani Mesiáše!
To platí o satanovi, Kaifášovi, jinak, ale přece jen v něčem a na čas, to platilo i o Nikodémovi, dokonce v některých názorech to platilo i o apoštolech. Může to platit i o nás, i o mně(!). 
První věc, s kterou je třeba se vypořádat, je přiznat svou chybu.
Jdu-li na opačnou stranu, je třeba se obrátit.
Jenže, pokud nedáme na Mojžíše a Proroky,  nic a nikdo nám nepomůže. Ani Kristus Pán.
Kdo neposlouchá Mojžíše, nemůže ani pořádně ocenit Ježíše. To se ukázalo na zbožných lidech, kteří Ježíše zabili. Omluvili si odklizení Lazara i Ježíše.
Neposlouchat Mojžíše je nebezpečnější než ostatní hříchy. Vidíme, kam to vede. Neposlouchat Mojžíše (nebo Ježíše) – „nic nepřidáš a nic neubereš“ ovšem v našich zpovědních zrcadlech nenajdeme.

Všechno začíná ochotou uznat to, co vidíme – tím rozhodujeme o přístupu k životu, k pravdě, tím rozhodujeme, jak skončíme.
Prvním nebezpečím je obelhávání sebe a obelhávání Boha. Tím se odsuzujeme k životu ve lži, ke vnitřní zapšklosti a k samotě. 
Druhým nebezpečím je nepochopení nebo překroucení významu biblických slov.
Týkalo se to například úryvku minulé neděle a týká se to i úryvku dnešního. Pokud slovům přiřkneme jiný význam, než který mu dal Bůh, míjíme s dobrodiním božího poučení. Můžeme sejít z cesty k Bohu, můžeme se mu dokonce vzdalovat. (Proto Ježíš klade veliký důraz na proces „obracení se k Bohu“.)

Dnešní úryvek nás upozorňuje: „Pozor, člověče, máš Mojžíše, proroky a Ježíše. Pokud se nenaučíš poctivě a logicky myslet, pokud se nenaučíš správně zacházet s informacemi, zabloudíš. Nezískáš-li návyk poctivého ověřování a přiznávání si chyb, těžko tě po smrti bude někdo napravovat. Staneš se člověkem, který nepřipustí jiný názor než svůj. Nikdo tě nebude chopen zachránit.
Musíš se to naučit teď hned. 
Životní příběhy Abrahámem počínajíc, přes Ježíšovy současníky až po naše rodiče (i naše vlastní selhání) nás mohou varovat. Záleží na tom, za koho Ježíše pokládáme, zda na něj ve všem dáme.

Máme nejlepší učení, jaké můžeme mít – učení Mojžíše, proroků i učení Ježíše. Nepotřebujeme žádné jiné zjevení. Nemusíme být nevědomí.
Kdo nechce – nechce.
Kdo se vymlouvá – ošidí se.
Kdo si lže, zůstane lhářem.
Kdo hledá, aby neošidil sebe a druhé – bude velice obdarován.
Jedna holčička řekla: „Bůh je táta, který nás má rád jako maminka“.

	2007
26. neděle v mezidobí       Am 6:1a. 4-7       1 Tim 6:11-16       Lk 16:19-31       30. září 2007

Porozumění Ježíšovu vyprávění o bohatci a Lazarovi se nám sesmeklo stranou.
I ne úplně šťastně zvolené první čtení nás může nasměrovat mimo. Běžně je podobenství používáno k vedení k solidaritě s chudými. Ale o správném nakládání s bohatstvím je mnohokráte řeč na jiných místech Písma.
Je ostudou, jak byla zneužívána „Abrahámova“ slova: chudým se říkalo, že mají vydržet bídu tady na zemi, neboť Bůh je jednou obdaruje bohatstvím nebeským … (Karel Marx pak mohl nazvat náboženství opiem lidu.)

Nepřehlédněme, že dnešní podobenství je především proroctvím.
Bylo varováním pro tehdejší zbožné a dnes je varováním pro nás.

Už víme, že podobenství je modelem. Ježíš nám vždy nějakým modelu přesně ukazuje něco důležitého. (My pak máme klást otázky, abychom vše prozkoumali, porozuměli a osvojili si.)
Řada detailů má svůj zvláštní a přesný význam.
Protiklad boháče a toho ubožáka souvisí s představou saduceů, přesvědčených, že jejich bohatství je požehnáním od Boha: „Jsme dobří, proto nám Bůh žehná“. (Někteří chudáci si namlouvají totéž, jen s opačným znaménkem: „Koho Pánbůh miluje, toho křížkem navštěvuje“.)
Ježíš dává záměrně žebrákovi jméno Lazar. (Lazar je přece Ježíšův přítel, jeden z učedníků a velice známá osoba v Jeruzalémě. Zatím ovšem nikdo netuší, že Lazar bude za čas vzkříšen a bude svědčit o Ježíšovi.)

Podobenství nepopisuje v jakém prostředí žijí lidé po smrti. (O tom je řeč jinde, a jinak.)
Je velice nepravděpodobné, že by zavrženec žádal: „Prosím tě, varuj mé bratry“. Zavrženec má stejně zvrhlé myšlení jako ďábel. Jeho snahou je, aby co nejvíce lidí ztroskotalo na cestě za Bohem.
Podobenství vždy sleduje jen určitý problém.

Například v podobenství o vdově a nespravedlivém soudci (Lk 18:2-9) by bylo pošetilé dosazovat za soudce Boha. Bůh přece není ve svém soudu nespravedlivý, není úplatný, nenechá sebou manipulovat a nepotřebuje být přemlouván. Podobenství nám chce ukázat chování té vdovy, ale ne na jednání Boha. Soudce je jen protihráčem vdovy, která jde vytrvale za svou věcí. Podobenství nás vede k tomu, abychom se nevzdávali důvěry v Boží milosrdenství a hledali, co pro určitou věc můžeme a máme udělat my sami.
Dále je třeba si uvědomit, co z podobenství dělá uzavřený celek, ale k vlastnímu výkladu již nepřispívá.

Porozumění podobenství o boháči a Lazarovi je náročnější než to o vytrvalé vdově.
Nemá smysl diskutovat o propasti mezi těmi, kteří jsou v Abrahámově náručí a těmi, kteří jsou zavrženi. Spíše máme hledat, v čem je propastný rozdíl mezi Ježíšovými přáteli a nepřáteli (jež se ovšem sami pokládají za blízké Bohu). Máme objevit co určuje, čím se my samu řadíme do jedné nebo na druhé skupiny (nemusí to být okaté, hrubé hříchy).

V podobenství se atypický zavrženec přimlouvá za varování bratrů. Slova vložená do úst Abraháma („otce víry“): „Mají Mojžíše a proroky, ať je poslouchají,“ jsou pro nás nejdůležitější! Pro všechny lidi všech dob.
Zavrženec namítá: „No jo, ale oni netuší, jak to vlastně vše je a co je nejdůležitější – jenže, kdyby je varoval někdo, kdo vstane z mrtvých, tak se změní …“.
„Kdepak, suveréni si od nikoho nedají říci. Ani kdyby k nim přišel někdo od Boha“.
Tato slova jsou velikým proroctvím (proroctví je vyslovením Boží pravdy, je určené k našemu osvícení) a velice závažným varováním.
Zdá se to zvláštní, ale toto je celé těžiště podobenství. Jednoduché, ale velice závažné.
Smutné proroctví. Ježíš přece říká: „Nemyslete si, že já budu vaším žalobcem. Tím bude Mojžíš, jímž se tolik oháníte.“ 

Jsme stále trestuhodně naivní vůči nebezpečí a zlu. Mávneme rukou nad moudrosti pohádek, jakoby to bylo povídání pro děti, nerozumíme jim (v pohádkách bývá pro zjednodušení čarodějnice ošklivá a princezna krásná). S Biblí zacházíme podobně naivně.
Vymstilo se nám, jak naši předkové podcenili zlo (dodnes jsme tím postižení i v myšlení). Podcenili nebezpečí nacistů, komunistů, v Jugoslávii nevyříkané staré křivdy a zatížení … Nedávno jsem připomínal, jaké následky přineslo opominutí sociálních přikázání, například milostivého léta.)
Jsme povrchní a nepřemýšlíme, že Hitler byl pro mnoho lidí okouzlující osobností. Fotografie ukazují nejhorší válečné zločince z koncentráků – vypadali jako kultivovaní lidé. Doktor Smrt – Mengeleho jsem si vždy přestavoval jako ošklivou zrůdu. Omyl, on byl pěkným člověkem (na pohled), nikdo by něm nějakou zrůdnost nehledal.
Podobně je to v náboženském životě. Židovský národ nebyl houfem neznabohů. Ledaskdo z nás by mohl být okouzlen Kaifášem. Byl inteligentním a zbožným člověkem a upřímně se modlil o rozpoznání Mesiáše (modlitba totiž nestačí).
Nikodém poctivý žid a důstojný právník neupřel Ježíšovi po rozhovoru s ním určitou výjimečnost, ale pokládal ho za naivního snílka. Ale řada „zbožných“ označila Ježíše za pomatence, blázna, bezbožníka, morálně zkaženého, posedlého, dokonce za spojence satana.
Přitom bychom u těchto lidí nenašli hrubé hříchy. Velice pečlivě dodržovali nejen boží přikázání, ale navíc velikou spoustu příkazů a zákazů, horlili pro zbožnost.
Přesto se dopustili největšího provinění, Mojžíšův zákon předělali; něco ubrali a jiné přidali.
Přitom všem Mojžíše vychvalovali, oháněli se jím a byli upřímně přesvědčení, že jsou jeho žáky.
Neuměli rozpoznat, že Ježíš je Mojžíšovi velice blízko. (Apoštolové viděli, s jakou úctou rozmlouvali s jejich Mistrem Mojžíš s Eliášem, ale přesto Ježíšovi nevěřili úplně. Něco jiného je vidět a odkývat, a něco jiného je přijmout něco bytostně.)

Ježíšovo varování: „Neposlouchají-li Mojžíše a Proroky, nedají se přesvědčit, ani kdyby někdo vstal z mrtvých“ platí všem.
Je to jedno z nezávažnějších varování. Velice bychom je měli promyslet!
Sebevětší zázrak nepomůže tomu, který si zvykne na nekázeň a nepoctivou práci v myšlení o náboženských věcech.

Kaifáš se snažil s velikou zbožností sloužit národu.
Škoda, že podle svého, škoda, že nespolupracoval více s Bohem. Zůstal u svých představ o zbožnosti. Vycházel z politických možností a neobjevil sílu Boží pomoci. Nedůvěřoval Písmu natolik, aby se spolehl na Boha. Příliš vzal vše do svých rukou. Samozřejmě, že čekal „na zázrak“, ale ten by musel být podle jeho představ. Ježíšovo vzkříšení Lazara neuznal. „Proto se velekněží uradili, že zabijí i Lazara.“ (J 12:10)
Používám Kaifáše i jako zástupnou postavu, nebyl přece sám, členové velerady byli stejní, totéž venkovští rabíni a zbožní lidé, kteří dostatečně nepřemýšleli.
Jenže než Kaifáš s veleradou odklidili Ježíše, předtím vším si Kaifáš z Písma bral jen co pokládal za dobré, a co se mu nehodilo, odložil. I když nevědomky.
Toho si potřebujeme pečlivě všímat. Kde a jak to začíná a k čemu a kam to vede.

Měli bychom mnohem více studovat jednotlivé kroky těch, kteří se nakonec dostali to konfliktu s Bohem. Proto Ježíš v určité situaci říká svatému Petrovi slova, která se nám zdají přemrštěná a možná nespravedlivá: „Petře, jdi mi z očí! Jsi satan. Mluvíš jako on, víš, že takto satan začínal? Nevíš, že tady začíná cesta do pekel?“ 

Jenže, my dostatečně nepromýšlíme Ježíšova slova.
Satana vidíme zavrženého; na něm si vyléváme svou zlost, řada lidí se ráda modlí: Satana a jeho partu svrhni Bože do pekelného ohně …“ A už nepřemýšlíme, jak se mohlo stát, že se anděl zvrhl. Už nedomýšlíme, jak je Bohu, který přece má stále k satanovi otcovský a mateřský vztah.
Neznáme ďábla, ani Kaifáše, ani Kaifášovu maminku. Nejsou našimi dětmi – nevstávali jsme k nim v noci, „nedýchali jsme za ně“ jako jejich rodiče … Šup do pekla a hotovo.
Kolik snoubenců bere vážně, že se přes polovina manželských párů rozejde? A že rozvod je vlikým neštěstím, velice bolestivou záležitostí, která nadosmrti několik lidí poznamená?
Až příliš podceňujeme náročnost života a přeceňujeme sami sebe.
Kdo si necháme včas poradit?
Spokojíme se jen s krásnou svatbou a pocukrovanými řečmi.
V náboženství to je podobné. Sláva, zbožné řeči, povrchní zbožné pocity, ale do poctivé práce se nám nechce.
Mojžíše jsme si nahradili P. Marií, ale už si nevšímáme, jak se Mojžíš naučit rozumět Hospodinu, jak obstál v situacích, kdy já bych strachy zvracel. Nevšímáme si, jak a v čem byla Ježíšova matka výjimečná. Místo toho jí pochlebujeme, jak dobře vypadá a jak jí sluší závojíček.
Nechce se nám pracovat a učit se. Místo toho stojíme u cesty jako žebráci a čekáme, že se nad námi nějaký boháč (svatý) smiluje.

Jenže komu se nechce přemýšlet, ten neobjeví první chyby, po kterých se to už pak jen veze.
Boží moudrost je třeba přijmout jako bytostné osobní přesvědčení. (Abych například věděl, že nepoctivostí škodím sobě i jiným, a ne abych pochybení hodil za hlavu, když mě nechytli).
Potřebujeme rozpoznat biblickou zbožnost oproti té naší (lidové) zbožností. Potřebujeme se vzdělávat, abychom se nerozhodovali podle vlastního vkusu, ale opravovali se své poznání podle Bible.

Ježíš dostatečně jasně vysvětluje, v čem je chyba židů. V porušení skloubeného a uzavřeného celku Mojžíše a proroků. Vnášením svých vlastních prvků do své zbožnosti.
Židé klamně přesvědčovali sami sebe, že Mojžíšův zákon dodržují a že jsou zbožní. Vůbec nevěděli o tom, že Mojžíše nechápou. Kaifáš nevěděl, kde dělal chybu, jen se to občas zadrhlo, když četl Mojžíše. Nevěnoval tomu ale větší pozornost a občas nepříjemná místa přeskočil.
Takových míst můžeme i my v evangeliu celou řadu najít.
Tato místa by nás měla varovat, zda-li v nás není kus Kaifáše, v nejlepším případě kus Nikodéma. Kaifáš by nikomu nevěřil, kdyby mu řekl, že zabije Mesiáše.
Pozor, abychom my nezabili Ježíše.
Kdo se nechce vypořádat s problémem čisté, opravdové víry, takovému člověku je ovšem těžko něco vykládat.
Jenže, co je psáno – to je dáno.
I když se to zdá divné.

Kdo nehledá pravdu, kdo si nepřipustí, že by mohl udělat chybu nebo, že se mýlí, nemůže pokročit a nemůže být ze svého omylu uzdraven. Ani Ježíšem.
Ježíš se přece židům věnoval.
A stojí za velikou pozornost si všímat, jak jednal s lidmi (nespokojit se s frází o jeho milosrdenství).

První věc, s kterou se musíme vypořádat je, zda umíme přiznat svou chybu.
Jak si kdo ustele, tak si lehne. Máme Mojžíše a proroky. Jestliže se nechceme něco naučit od Mojžíše (který je větší učitel než J. A. Komenský), pak nám nic nepomůže.
Ruku na srdce, co jsme se naučili od Komenského?
Co od Mojžíše?
Co od Ježíše?

Nikdo nás zkoušet nebude. Život nás prověří: manželství, rodičovství, synovství …
Jako potřebuje děcko objevit, že studuje pro sebe (aby mohlo být přínosem pro život), tak by měl každý objevit, že poctivou práci dělá pro sebe (a nezatrpkl, nebude-li oceněná druhými).
Podobně křesťanský životní styl není cestou k získání zásluh. Buď nás těší a je nám dostatečným pokladem vztah a podobnost Bohu, nebo to nemá valnou cenu.
„Kdo je věrný v malém, tomu může být svěřeno něco většího,“ jsme znovu slyšeli minulou neděli.

Kdybychom lacině snížili židy na povrchní a nevzdělané lidi, a sebe viděli v lepším světle, nepomohli bychom si.
Klaďme si proto otázku, proč se i my někdy tak zdráháme přijmout argumenty nebo se jim vyhýbáme? (Všichni to na nás vidí, jen ne my sami na sobě.)

Lazar byl vzkříšen a chodil po Jeruzalémě? „Lazare, jsi to ty? To jsem rád! Já jsem slyšel, že jsi měl pohřeb. Co ty lidi všechno napovídají. Tak budeš dlouho živ.“
„No, počkej, kamaráde, já mám opravdu funus za sebou; se vším všudy, i s úmrtím. Žádná resuscitace, už jsem zasmrádal …“
Velerada zpochybnila Ježíšovo vzkříšení (ale Lazarovo vzkříšení si zpochybnit nedovolila). O tom jsme si už říkali.
Jak to, že úctyhodný (říkám to bez ironie) církevní soud se rozhodl, že zabije Ježíše i Lazara?

„Jestli neposlouchají Mojžíše a Proroky, nikdo jim nepomůže“.
Co je psáno – to je dáno! Máme velice vážit každé slovo, které vychází z božích slov. To nejsou slova politiků.
Kdo neposlouchá Mojžíše a Proroky, nedá si říci ani od Ježíše.
Neošklivme si lacině židy. Můžeme si od nich nechat nastavit zrcadlo.
Nedělejme z velerady horší lidi, než jsme sami. Komu z nás se nemůže rozsypat manželství? Kdo jsme byli tak stateční za minulého režimu, že nás mohou dávat za příklad toho, kdo se dokázal spolehnou na Boha? Kdo jsme příkladem druhým, aby na nás mohli vidět, jak se má zachovat poctivý člověk, natož křesťan?
Kdo nechce uznat to, co vidí (jako když Lazar chodil po Jeruzalémě) – ten rozhoduje o tom, jak to s ním dopadne. Tato místa nerozpoznání pravdy jsou výchozím bodem do pekla. Buď se obrátíme do správného směru nebo ne.

Není úplně jednoduché rozpoznat pokroucení božích zákonů – narodili jsme se do poničeného prostředí. Nestačí být jen ve správné partě (církvi).
Ale máme po ruce dostatečné prostředky: máme Mojžíše a Proroky. Navíc se nám věnuje Ježíš, abychom nepřehlédli toto nebezpečí.
Nebudeme-li dobře zacházet s tím, co máme díky Ježíšovi v ruce, pak nám bude těžko někdo moci po smrti pomáhat.Potřebujeme se to naučit teď hned.
Jistě, ledacos se dá po smrti dohnat, ale je to strašně drahé.
„Starého vola nenaučíš tahat,“ říkali staří.
Potřebujeme se uzdravit od choroby, do které upadli židé (i řada křesťanů před námi)..

Kdo nehledá pravdu, kdo je „machr“ a myslí si, že už rozumí, kdo nehledá a začne být přesvědčen o vlastní pravdě, tomu nikdo nepomůže, ani vzkříšený, ani Mesiáš.
Kdo nedá na Mojžíše a Proroky, neuvěří nikomu.
Kdo nechce, tomu nelze pomoci a kdo obelhává sám sebe, vylže se ze všeho.
Jak to ovšem s ním dopadne, to už je druhá věc.

Ježíš přišel proto, abychom měli život. A radost ze života.
	27. neděle v mezidobí

	2022
27. neděle v mezidobí       Hab 1:2-3, 2:2-4       1 Tim 1:6-8. 13-14       L 17:5-10       2. října 2022

Prorok naříká při velkém ohrožení Izraele nepřátelským vojskem. (My dnes s Ukrajinci naříkáme nad Putinovou válkou.)
My, lidé, si způsobujeme různá trápení, ale to neznamená, že se Bůh od nás odvrátil. Můžeme s ním počítat, on má – naštěstí – poslední slovo.

K evangeliu.
Je dobré začít číst 17. kapitolu od začátku. Jinak neporozumíme dnešnímu úryvku. Úryvek L 17:1-4 se nikdy v neděli nečte. Nedivme se, že procesu odpuštění pořádně nerozumíme.

Ježíš jde do Jeruzaléma – ví, že ho tam jeho nepřátelé zavraždí ...
(Ježíšovi přátelé budou také naříkat – jako Habakuk – že se Hospodin nezastal svého spravedlivého.)

Svoboda, kterou nám Bůh dal, je výsostným a také rizikovým darem. Bůh se toho odvážil, protože jeho péče je větší než naše selhávání.
Za svá selhávání neseme odpovědnost. Izraelita je vyučován v rozeznávání dobra a zla.
„Běda tomu, kdo nedbá na spravedlnost. Střežte své jednání,“ říká Ježíš (L 17:1-3a) 
„Své svědomí si porovnávejte s božími názory a pokyny.“
Díky Bohu, díky jeho milosrdenství, existuje možnost zvrácení zla. To, co je pro člověka nezvratné, je pro Boha možné. Ale je třeba s Bohem pečlivě spolupracovat.
Jak se stavět proti zlu? Jak zlu předcházet a jak je napravovat?

Ježíšova slova: „Když tvůj brat zhřeší …“ (verš 3b-4), patří do vyučování o odpouštění.
Selhávání, odpouštění a náprava jsou náročnými procesy, podobně jako závažná nemoc a její léčba. Je třeba tyto kroky a postoje řádně promyslet.
Kupodivu apoštolové od tohoto důležitého tématu utekli náboženskou frázi: „Pane, dej nám více víry.“

My se k Ježíšovým slovům o „víře“ za chvíli vrátíme, ale nejprve se věnujme jeho pokynům o předcházení zlu a jeho nápravě.

Jsme vděční Hospodinu za jeho vyučování. Chceme s ním sloužit životu.
Odpovědnost za své jednání patří k dospělosti. (Při křtu jsme ochotně a s vděčností přijali Boží vyučování.) 
Bez přiznání viny pachatele a prosby o odpuštění nelze odpouštět („s jídlem by rostla chuť“ pachatele).
(Kontrolní otázka: Ježíš se modlil za své vrahy. Bylo jim odpuštěno?) 

Mezi hřešící bratry patříme i my. Ocitáme se ve více rolích. V roli pachatele (srov. 1 J 1:8), v roli toho, kdo má pachatele upozornit na jeho selhání, i v roli toho, kdo má odpouštět.
„Vzájemně se upozorňujte, když nejednáte podle božích pokynů,“ říká Ježíš.
Máme při tom být pokorní a jemní.
Pokora je láskou k pravdě i o sobě samém.
Chceme si osvojit důstojnost Božích dcer a synů. K dospělosti patří také uznání svých chyb a provinění. A náprava chyby.
Přiznání chyby není slabostí, ale projevem síly.
Od učitelů, trenérů, rodičů, představených očekáváme, že nás povedou výš a výš. Nejvíce nás naučí tím, že sami přiznají svou chybu.
Přiznané selhání nás naučí něco, co nám neposkytne výhra.
Při upozorňování druhého na jeho chybu máme být jemní, jako když vyjímáme smítko z oka.

Soužití s pokorným člověkem je požehnáním.

Teď můžeme mluvit o hořčičném semínku.
Když apoštolové řekli frázi: „Dej nám více víry,“ Ježíš je pokáral: „Jak více víry?“ Kdybyste mně úplně důvěřovali a nehráli si na někoho, kým nejste, kdybyste měli živou víru dva a půl milimetru velkou, dokázali byste obrovské věci.
Z malého semínka vyroste časem veliká rostlina. Z některých obrovský strom.
Ale víte, že poraněné, napadené nebo konzervované semeno nevyklíčí. Bez práce na sobě nevyroste velká osobnost.
Nehrajte si na dokonalé, na Mistry, na pány. Zaměstnanec (služebník) má zaplaceno za svou práci. Udělá-li vše podle smlouvy, bude pochválen, ale to neznamená, že z něj hned bude manažer. Viděli jsme, že mnoho podnikatelů zkrachovalo.
Je tragikomické, kolik lidí se hlásí na významné posty. Kdo vše si troufá na manželství, rodičovství, být poslancem, senátorem, presidentem, biskupem ...
Naši předkové si vážili vzdělaných lidí.
Dnes mnoho lidí bez patřičných dovedností a schopností mluví do všeho. Samo se nic neudělá, kdo na sobě nepracuje, nikam to nedotáhne.
Jsem překvapen, když nový biskup nepřichází s programem své služby. Mnoho lidí čeká, že nebude nic měnit a pojede jen po kolejích dávno položených. Od vedoucích, ředitelů, primářů a přednostů očekáváme nové pokroky. Patřičné vzdělání a praxe v oboru jsou samozřejmou podmínkou.

Duch boží ale nespolupracuje s lenochy a s těmi, kteří se povyšují nad jiné.

Koho Ježíš pochválil za „víru“ – za důvěru, odvahu a přesné myšlení? Zatím uvedu jen jeden příklad – Mt 15:28. Za týden si spolu porovnáme další příklady.

Podle Ježíše je to, čemu my říkáme „víra“ přitakání Bohu a jeho slovu svým životem.
To znamená, že jednáme podle jeho pokynů, například: „Vezměte a pijte, nepřísahejte, nikoho nenazývejte Otcem, vyříkávejte si své spory …“

	2019
27. neděle v mezidobí       Hab 1:2-3, 2:2-4       2 Tim 1:6-8. 13-14       L 17:5-10       6. října 2019

K prvnímu čtení. Ani biblisté nevědí, nad jakým násilím Abakuk naříká a volá o pomoc k Bohu.
Také jsme zakoušeli a zakoušíme nespravedlnost a násilí. Když přicházely od cizích, přijímali jsme je jako prohru. Těžší je přijmout nespravedlnost od vlastních – proroci všech dob, Mesiáš a mnozí lidé, kteří přinášeli lidem něco dobrého, byli a jsou pronásledováni.
Izrael nebyl o nic méně lidem božím než církev, židé i křesťané jsou boží nevěstou, ale ta se někdy chová až krvelačně. My jsme nesnášenliví a pyšní. Každý jednotlivec je veden k přiznávání hříchů, ale na celek – na církev – nám často nikdo nesmí sáhnout. Čím to je?
Tak přece jednají totality, ideologové, sekty, diktátoři a tyrani (farizeové a saduceové z evangelií a současní klerikálové jsou také tyrané).
Církev tvoří pokřtění, zasvěcenci Ježíšovi. Často používáme označení „církev svatá“, ale téměř neslyšíme „hříšná církev“. Máme o sobě říkat celou pravdu, neseme dobré ovoce, ale i jedovaté. 

K evangeliu jen trochu opakování.
Co je víra? Je-li darem, pak jsou omluveni ti, kterým tento dar nebyl dán. Nedostali Ježíšovi protivníci dar víry v Ježíše? Jsou omluveni, že na Mesiáši spáchali násilí? Podle jejich souřadnic a pravidel (které si sami vytvořili) se Ježíš rouhal. Ale jestli jim Ježíš poskytl dostatek logických argumentů a znamení, že přichází od Boha, pak omluveni nejsou.
Na začátku vztahů býváme obdarováni – rodiče pečují o děti, někdo nám nabídl přátelství, včetně Boha – ale někteří tento dar promarnili (nevděčné děti, satan a jeho parta, i zbožní, kteří pronásledují proroky a nevinné).
„Počasí umíte posoudit, jak to, že neumíte rozpoznat pravého proroka od podvodného?“, říká sám Učitel (srov. L 12:51-59).

Služebník je zaměstnancem, dostává smluvenou odměnu za práci. K jeho povinnosti patří i obsluha pána. Ani v našich rodinách neděláme jen to, co je pouhou povinností. Dobří rodiče se věnují dětem „do roztrhání těla“, Bůh pro nás žije – v Kristu až „do roztrhání těla“.
Jestli s Bohem jednáme jen podle lidské spravedlnosti („má dáti – dal“), je to uboze a trapně málo. Láska nemá strop, nejen láska Boha k nám …
Boháč, který si nevšiml Lazara (vracím se opět k evangeliu minulé neděle), do nebeského království nevešel; v nebi panují rodinné vztahy, tam nikdo nepočítá, kolik dává.
Právem si vyčítáme, když jsme neudělali něco dobrého, co bylo v našich možnostech.

Přejdu k Modlitbě Páně. O slovech: „Otče náš, přijď tvé království“, jsme už mluvili.
Kam a k čemu nás zvou slova: „Otče náš, buď vůle tvá jako v nebi tak i na zemi“?

Byla často zneužívána k rezignaci. Silně mně vadilo, když na úmrtním oznámení někoho – třeba maminky od malých dětí nebo zabitého motorkáře – stálo: „Buď vůle tvá…“
Děláme tím Bohu špatnou reklamu.
Naše otázky, jak Bůh může dopustit války, plynové komory a vraždění dětí (Ivan v Bratřích Karamazových), svědčí o naší nedostatečné představě o Bohu.
Ty otázky nás samočinně napadají, nemáme si je vyčítat, ale máme s nimi poctivě pracovat. Včera jsem byl na pohřbu 45leté maminky (nejmladší hošek tam omdlíval).
Kdo z nás by nepřál mladým a tolik potřebným dvojnásobný věk?
Proč Bůh nepomůže? Pro nás je zanedbání péče selháním, co by Boha pomoc stála?
Řekni, proč ho nazýváš Všemohoucím?
„Alespoň v tomto případě, Bože, udělej zázrak, tu maminku jejich děti potřebují, budou poznamenány její nepřítomností. Vždyť ty rád zázraky obdarováváš potřebné …“
Bojíme se těch otázek? Utíkáme od jejich palčivosti?
Skončíme v zahořklosti nebo s ohnutým hřbetem? „Kopejte proti nebi?!, řekla mi maminka kněze (měla velice trpký život) – stala se z ní modlilka, myslící si, že je třeba si na Bohu dobré věci vymodlit, vyprosit (syn jí toho o Bohu mnoho neřekl, jen papouškoval zbožné fráze – měl velice dobrou paměť).
Rozvedeme se s Bohem?
Neošidili bychom se?
Přít se s Bohem není drzostí – pokud poctivě a vytrvale hledáme.
„Lidský synu, postav se na nohy (jako chlap); budu s tebou mluvit,“ říká i nám Bůh (Ez 2:1)

(Je ovšem velice opovážlivé dělat Bohu – nebo církvi – falešného obhájce! Vzpomeňme na přátele Jóba – stojí za to si k našemu poučení o boží vůli jejich zbožné a upřímné řeči znovu vyhledat a promyslet!!)
Co to je, boží vůle, boží přání?
Nestačí o ni prosit, nebo se jí neprotivit. Máme ji hledat. Spolupracovat s ní.
Je nám jasné, že zaměstnavatel, učitel, rodič, lékař, právník …, mají mluvit přesně, pečlivě a srozumitelně. A my jim máme pečlivě naslouchat.

Nebudeme-li Bohu naslouchat a často se ptát na jeho názory, budeme se s ním míjet a on nebude mít zalíbení v našich modlitbách.
Dost podrobně jsme uvažovali o zbožném úmyslu Davida postavit Hospodinu svatyni. I prorok králův záměr schválil. Ale Hospodin měl na věc úplně jiný názor. A Davida vybídl, aby si srovnal svůj názor na to, co pro něj dělá Bůh a co má pro Boha dělat nebo nedělat David.
Davide, nestavěj svatyni, mohlo by ti to stoupnout do hlavy.

Je rozdíl mezi naší zbožností a zbožností, jak si ji představuje Bůh.
Mnoho „zbožných“ pánů postavilo mnoho kostelů na odčinění svých hříchů, místo toho, aby hledali příčiny svých selhání a usilovali o nápravu. Neptali se Boha, zda smějí stavět kostel. (I Herodes Veliký vyšperkoval svatyni v Jeruzalémě, Putin a řada oligarchů stavějí kostely v Rusku.)
Milovníci umění a zbožní lidé řeknou: „Ale bez nich bychom tyto krásné stavby neměli.“ („Mistře, to je krása,“ pravili obdivně apoštolové, „jeruzalémská svatyně je osmým divem světa, to si Hospodin zaslouží.“ A Učitel smutně odpověděl: „Nezůstane z toho kámen na kameni.“
„Nestaví-li dům naší zbožnosti Bůh, marně se stavitelé namáhají.“ (srov. Ž 127:1)

Kdo dojde k poznání, že Boží plány a záměry (boží vůle) jsou geniální, bude je hledat.
Jednání nelze nahradit odkýváním, k tomu nám Ježíš vypráví nejen podobenství o dvou synech (Mt 21:29-32). Čin nelze nahradit nekvalitní modlitbou.
Dobrá modlitba je dobrým činem, který má pohnout nás (ne Boha) k dobrému činu. 

	2016
27. neděle v mezidobí       Hab 1:2-3, 2:2-4       2 Tim 1:6-8. 13-14       Lk 17:5-10       2. října 2016

K prvnímu čtení.
V ohrožení od nepřátel prorok se svým lidem volá k Hospodinu o pomoc. Bůh pomoc přislibuje, ale Judejci se Hospodina nedrželi – a babylonské otroctví je neminulo.

K 2. čtení.
Ke komu nebo k čemu lnu?
Jakého ducha v sobě nosím?
Co nebo kdo mě nese? Čím žiju?

K evangeliu. Než k úryvku přidám předešlé 4 verše (jinak text nevyzní), uvedu situaci.
Mesiáš bude zanedlouho zavražděn. Ježíš to ví, ale přesto se snaží obrátit národ k Hospodinu.
Po Ježíšově zmrtvýchvstání dostali Judejci 40 let (tj. dostatečně dlouhý čas) k obrácení se k Ježíši…
Situace s naší svéhlavostí se stále zoufale opakuje.

Fyzicky jsem byl nejméně 10x v Osvětimi, v myšlenkách nespočetně. I když vím, že „Osvětim“ je selháním nás, lidí, přesto se děsím, že tam „Bůh nebyl“. Laciné odpovědi a vysvětlování mě zraňují a zbožné fráze náboženských suverénů mě urážejí.
Jako se snažím vžívat do lidí, kteří ke mně přicházejí a já jim naslouchám, tak se ale také snažím vžívat do Ježíše.
„Co jsem pro vás ještě neudělal?“ říká Ježíš. „Proč si nenecháte poradit. Proč nepřemýšlíte a necháte se znovu a znovu oklamat podvodníky?“

Ježíšovým slovům nenasloucháme jako apoštolové poprvé, ale navíc po zkušenostech 20. stol. po Kristu.
V „Osvětimi“ se ptám: „Hospodine, Abrahámovi jsi řekl: `Nezničím Sodomu, bude-li v ní deset spravedlivých´, ale v Osvětimi jsi dopustil záhubu spravedlivých s nespravedlivými.“
Jestli se takto ptáme (a máme se tak ptát!), naslouchejme také Hospodinu a Ježíši, když nás před katastrofami včas varuje a nabízí nám pomoc, aby nás další hrůzy už nepotkávaly.
Pokaždé hledáme chybu u někoho jiného než u sebe.

Ježíš varoval Judejce dostatečně dopředu před největším nebezpečím (jejich vlastní náboženské pýchy) a nabídl jim pomoc celého svého života (až na smrt).
Naslouchejme jeho slovům, za které ručil svým životem a smrtí!:

Ježíš řekl svým učedníkům: „Není možné, aby nepřišla pokušení;
běda však tomu, skrze koho přicházejí. Bylo by pro něho lépe,
kdyby mu dali na krk mlýnský kámen a uvrhli ho do moře, než aby
svedl k hříchu jednoho z těchto nepatrných.
Mějte se na pozoru!

Když tvůj bratr zhřeší, pokárej ho, a bude-li toho litovat, odpusť mu.
A jestliže proti tobě zhřeší sedmkrát za den, a sedmkrát k tobě přijde s prosbou:
`Je mi to líto´, odpustíš mu!“ (verše 1-4)

Dát „maličkým“ vědomě špatný příklad, svádět je ke zlu, je velké provinění. Slyšel jsem kdysi za totality maminku, která před nádražím říkala svému děcku: „Kdyby se tě průvodčí ptal, kolik je ti, let řekni „méně“ (už si nepamatuji, od kolika let tenkráte děti musely platit jízdenku).
Jestli lže president, podvádí a pohrdá soudy, je to velký hřích! Svádí občany ke stejným hříchům. 

„Moji milí učedníci“, říká Ježíš, „dejte si pozor na vlastní jednání, abyste nesváděli „maličké“ a dávejte bedlivý pozor na ty, kteří svádějí druhé. Mocné a představené hlídejte především. 

Boží království je nám zdarma nabídnuto. Máme o něj pečovat (Boží království je uspořádáním sebe sama a vztahů s druhými a s Bohem podle Ježíšových pravidel).
Máme je střežit (srov. Gn 2:15) před zlem v sobě a okolo nás!
Proto, zhřeší-li tvůj bratr, pokárej ho. 
I my přece prosíme druhé, aby nás upozorňovali na naše chyby a selhání.

Ježíšova pravidla nám pomohou udržet spravedlivé soužití. K jejich dodržování jsme se svobodně zavázali, poté, co jsme objevili závratnou Boží přízeň.

Naše selhání, díky Bohu, nemusí skončit tragicky. Víme, že se nás hříšníků chce Bůh ujímat. Naše dluhy a viny mohou být odpuštěny. Pod podmínkou, že je přiznáme, litujeme jich a snažíme se o nápravu …
Za splnění těchto podmínek se Bůh ujímá poškozeného i pachatele.

Stále zůstáváme těmto Ježíšovým pravidlům dlužni. Čtvrt století žijeme v politické svobodě, ve svobodě božích synů leckdo z nás i déle, ale ještě jsme se nenarovnali k dospělosti občanské a křesťanské. Komunisté a církevníci nás lámali tvrzením, že poslušnost vrchnosti je největší ctnost.
Ale náš Ježíš řekl, že pro něj je zásadní řídit se plány Otce!

Vypadá to, že apoštolové – místo debaty o náročnosti těchto Ježíšových slov – utekli do zbožné fráze: „Pane, dej nám více víry!“

Je možné, že se Ježíš na učedníky obořil: „O jaké víře mluvíte? Kdybyste ji měli 2 mm velikou, byla by s vámi úplně jiná spolupráce!“ 

Může nám někdo dát „víru“? Můžeme si ji vyprosit nebo ji někomu vyprosit?
Jednou provždy bychom si měli promyslet, jak to s „vírou“ je. (Mnohokráte jsme o tom mluvili.)

Kdo si v tom neudělá jasno, je lajdák! Neporozumí dalšímu Ježíšovu vyučování.
(Příští neděli budeme číst úryvek o Námanu Syrském. Přečtěte si, prosím celý příběh. I dětem nebo vnukům. Věřil Syrský Náman, že bude uzdraven?)

Důvěru získáváme zkušeností s druhým. Ta se nedá předat. Dovednost uvařit svíčkovou se nedá předat ani koupit. Umění naslouchat, rozdávat úsměv, úctu k druhým, poctivost v hodnocení sebe sama, spravedlivost v hodnocení druhých … a všechny další dovednosti lze získat jen vlastní prací.

To, co nepřesně nazýváme vírou, je důvěřujícím vztahem. 

Důvěřující vztah je spolehnutím se na Boha – ne že vše udělá a zařídí místo mě – ale že já dám na něj, k čemu mě vybízí. Na jeho názor dám jen tehdy, pokud mu důvěřuji, vím-li, že je moudřejší než já a má mně víc rád, než já sám sebe.
Až tehdy budu přemýšlet, k čemu mě vybízí, budu si ověřovat, zda mu dobře rozumím a poslechnu ho.

Důvěřování Bohu a přátelství s ním je odvážnou cestou k hledání pravdy a spravedlnosti (boží).
Máme zkušenost z totality, že „život v pravdě“ (o kterém mluvil Václav Havel, slavíme jeho výročí), znamená odvahu jít proti proudu. Většina se bála a ty, kteří se narovnávali, okřikovala, že nemá cenu dráždit vrchnost (a že se tím nic nezmění).

Vzpomínáte, že se někteří Ježíšovi pokládali za lepší a přednější. Někdy se povyšovali, bili se do prsou, jak Ježíšovi důvěřují, chvástali se, že budou Ježíše chránit vlastním tělem, aby mu nikdo nezkřivil ani vlas na jeho hlavě. 
Proto Ježíš na povýšenost některých apoštolů reagoval slovy o popisu práce služebníka.
Biblický služebník je zaměstnanec. Přijde-li majitel restaurace na večeři, nechá se obsloužit číšníkem – ten je za svou práci placen. Neusadí číšníka, který má službu, ke stolu a neobsluhuje ho a ostatní hosty.

Jako boží zaměstnanci jsme dobře odměňováni.
Děláme snad něco navíc?

Ježíš až na konci vyučování (při Poslední večeři) řekl apoštolům: „Už nejste zaměstnanci, pochopili jste můj záměr záchrany lidí, přijali jste ho za svůj osobní program a přijali jste poslání – „misi“.

Kde jsme my?
Představme si Ježíše, jak jde s apoštoly. Kde jsme my, držíme se ho, aby nám neuniklo jeho jediné slovo, nebo se couráme někde vzadu?
Nebo jsme vnitřně odešli a čteme si raději zbožné knížky (typu Kateřina Emmerichová) nebo nám stačí zbožné filmy (typu Gibson)?

Ptala se mě studentka: „Proč říkáme, Pane nejsem hoden, ale řekni jen slovo …?“
Co bychom jí řekli?
Kdo z nás čeká na Ježíšovo slovo? Jak zacházíme se slovy, která nám řekl?

K ohlédnutí nad svátkem sv. Václava a ke slavení osmdesátin Václava Havla nabízím v příloze úryvek z knihy Benjamina Kurase. 

	2013
27. neděle v mezidobí       Hab 1:2-3, 2:2-4       2 Tim 1:6-8. 13-14       Lk 17:1-10       6. října 2013

Do liturgické reformy 2. vatikánského koncilu se v kostele z Písma četly jen „perikopy“ – výňatky. Každý rok stejné (ze Starého zákona jen minimálně). Kolikpak se toho z Bible k posluchači dostalo?
Navíc katolické duchovenstvo Písmo nevysvětlovalo, věřící „krmilo lžičkou“ z mističky náhražkou – lidovou zbožností.

Podtrhávám si v knížkách, učebnicích nebo v článcích, ale z mých výpisků z učebnice by druhý člověk těžko porozuměl vyučovací látce. Kdyby někdo z Bible četl jen „Myšlenky na den“, mnoho by nepochopil.

Pro jistotu předešlé verše z evangelia uvádím.
Ježíš řekl svým učedníkům: "Není možné, aby nepřišla pokušení; běda však tomu, skrze koho přicházejí. Bylo by pro něho lépe, kdyby mu dali na krk mlýnský kámen a uvrhli ho do moře, než aby svedl k hříchu jednoho z těchto nepatrných.
Mějte se na pozoru! Když tvůj bratr zhřeší, pokárej ho, a bude-li toho litovat, odpusť mu. A jestliže proti tobě zhřeší sedmkrát za den, a sedmkrát k tobě přijde s prosbou: `Je mi to líto´, odpustíš mu!"
Apoštolové řekli Pánu: "Dej nám více víry!"

Bez těchto slov a bez jejich podrobnějšího zkoumání si posluchači zapamatovali jen slovo apoštolů: „Dej nám více víry“, a v dobré víře je omylem přijímali do seznamu svých modliteb.

Kdyby si někdo nepřečetl to, co předchází dnešnímu textu z evangelia, nemusel by se setkat s důležitým varováním před jednou ze závažných životních chyb – neporozumění, co víra obnáší, a co od nás požaduje.

Bez tohoto úryvku nelze další verše evangelia ani správně přednést. Nepřečtu-li Ježíšova slova o víře a hořčičném semínku pobouřeně, zavedu posluchače do slepé uličky.
Ježíš nás navíc, chce přivést k uvažování o pohoršení; jak mu předcházet, jak budovat důvěru, jak napravovat chyby, jak dojít k odpuštění …
To jsou velice závažné věci. – Trest utopením není žádná legrace, Ježíš nepřehání ani nemluví lacině.
Zkusme si to doma ve společné debatě promyslet. 

Apoštolové na Ježíšova slova nezareagovali, utekli od závažného tématu náboženskou frází. (To dobře známe, také to děláme.)
Ježíš na náboženskou frázi reaguje: „Co to povídáte o víře (o důvěře), kdybyste mi důvěřovali alespoň ve dvou milimetrech, dalo by se s vámi něco podnikat.“

Pro pořádek si připomeneme základní možnosti:
Mohu dostat, koupit si nebo ukrást auto, nikoliv umění bezpečné jízdy.
Mohu darovat nevěstě slib, že s ní ponesu vše dobré i zlé až do smrti, ale bude záležet na mně, jak dlouho mně moje odhodlání vydrží.

Víra (důvěra) není ke koupi ani si ji nemůžeme vyprosit. Mohu získat důvěru nevěsty nebo si vyprosit, aby mi ji rodiče dali, ale úroveň naší vzájemné důvěry bude záviset na naší péči o náš vzájemný vztah.

Vezněme si k tomu na pomoc další dva biblické texty. (Pak se k hořčičnému semínku vrátíme.)
Když nastala hodina, usedl ke stolu a apoštolové s ním. Řekl jim: "Velice jsem toužil jísti s vámi tohoto beránka, dříve, než budu trpět. … "Avšak hle, můj zrádce je se mnou u stolu. Syn člověka jde, jak je určeno, běda však tomu člověku, který ho zrazuje."
A oni se začali mezi sebou dohadovat, který z nich je ten, kdo to učiní.
Vznikl mezi nimi spor, kdo z nich je asi největší.
Řekl jim: "Králové panují nad národy, a ti, kdo jsou u moci, dávají si říkat dobrodinci.
Avšak vy ne tak: Kdo je mezi vámi největší, buď jako poslední, a kdo je v čele, buď jako ten, který slouží.
Neboť kdo je větší: ten, kdo sedí za stolem, či ten, kdo obsluhuje? Zdali ne ten, kdo sedí za stolem? Ale já jsem mezi vámi jako ten, který slouží.
A vy jste ti, kdo se mnou v mých zkouškách vytrvali. Já vám uděluji království, jako je můj Otec udělil mně, abyste v mém království jedli a pili u mého stolu; usednete na trůnech a budete soudit dvanáct pokolení Izraele."
"Šimone, Šimone, hle, satan si vyžádal, aby vás směl tříbit jako pšenici. Já jsem však za tebe prosil, aby tvá víra neselhala; a ty, až se obrátíš, buď posilou svým bratřím."
Řekl mu: "Pane, s tebou jsem hotov jít i do vězení a na smrt."
Ježíš mu řekl: "Pravím ti, Petře, ještě se ani kohout neozve, a ty už třikrát zapřeš, že mne znáš."
Řekl jim: "Když jsem vás vyslal bez měšce, mošny a obuvi, měli jste v něčem nedostatek?" Oni mu odpověděli: "Neměli."
Řekl jim: "Nyní však, kdo má měšec, vezmi jej a stejně tak i mošnu; kdo nemá, prodej plášť a kup si meč.
Pravím vám, že se na mně musí naplnit to, co je psáno: `Byl započten mezi zločince.´ Neboť to, co se na mne vztahuje, dochází svého cíle."
Oni mu řekli: "Pane, tu jsou dva meče." Na to jim řekl: "To stačí." (Lk 22:14-38)

Ježíš, který věděl všecko, co ho má potkat, vyšel a řekl jim: "Koho hledáte?"
Odpověděli mu: "Ježíše Nazaretského." Řekl jim: "To jsem já." Stál s nimi i Jidáš, který ho zradil.
Jakmile jim řekl `to jsem já´, couvli a padli na zem.
Opět se jich otázal: "Koho hledáte?" A oni řekli: "Ježíše Nazaretského."
Ježíš odpověděl: "Řekl jsem vám, že jsem to já. Hledáte-li mne, nechte ostatní odejít."
Tak se mělo naplnit slovo: `Z těch, které jsi mi dal, neztratil jsem ani jednoho.´
Šimon Petr vytasil meč, který měl u sebe, zasáhl jednoho veleknězova sluhu a uťal mu ucho. Ten sluha se jmenoval Malchos.
Ježíš řekl Petrovi: "Schovej ten meč do pochvy! Což nemám pít kalich, který mi dal Otec?" (J 18:4-11)

Ježíš se marně snažil apoštoly připravit na své ukřižování, aby mu nepřestali důvěřovat. Ještě při Poslední večeři zavádí řeč na toto téma. Marně. 

Reakce apoštolů je otřesná! Začnou se vytahovat, kdo je větší …
Všimněme si, že je Ježíš neseřval.
Přijal jejich zabedněnost. I kvůli nim přijímá popravu; dokud nepoteče krev, dokud se apoštolové nenamočí do vlastní zbabělosti, do té doby se budou vytahovat se svou „vírou“ a oddaností a statečností.

Škoda, že jejich „víra“ (důvěra) měří jen „jeden milimetr“ (hořčičné semínko měří dva milimetry). Ale Ježíš apoštoly neodepisuje, vaří z toho, co má. 

Jak se tříbila pšenice? 

Co znamená, že Ježíš prosí za Petra?
Prosil i za Jidáše?
Dostatečně nebo nedostatečně?
Jak funguje modlitba? To je důležité vědět!!

Jak to, že apoštolové nebrali Ježíše vážně?

Ježíš se neuráží, nepohoršuje.
Nevynucuje víru pod hrozbou zavržení nebo vyobcování, jako Matka církev: „Kdo nevěří tomu a tomu, budiž vyobcován z církve“. (Tak jsme se učili všechna dogmata.)
Ježíš si získal naše srdce svou obětavostí, svým přátelstvím a věrností až na smrt, až za hrob.

Každý se musí přesvědčit sám.
Ježíš začne jiným tónem. Ironicky říká: „Chlapi, tak já vám něco povím, když jsem vás poslal ve dvojicích na zkušenou, na učitelskou praxi, měli jste v něčem nedostatek?
„Neměli.“

„Dobrá, tak teď dobře poslouchejte, něco vám poradím“, zvyšuje ironii. „Prodejte, co máte a kupte zbraně!“

Nikdo z apoštolů neprotestuje: „Mistře, vícekrát jsi nám tvrdil, že se máme zříci fyzického násilí“.

Kdepak, odmala se těšili, až Mesiáš zavelí k mobilizaci a pak do boje za svobodu. Rabíni je v jejich svatém odhodláni podporovali.
„Sláva, už je to tady. Hrrr na římské okupanty!“

„Mistře, máme tu dva meče.“
„To bohatě stačí!!“ zas ten ironický tón.
Apoštolové si jsou tak sebejistí, že přehlíží nejen Ježíšův tón, ale i výraz jeho tváře.

Jak to, že apoštolové neberou Ježíše vážně?

Ježíš se neuráží, nepohoršuje.
Nevynucuje víru pod hrozbou zavržení nebo vyobcování, jako naše Matka církev: „Kdo nevěří …. budiž vyobcován z církve“. (Tak jsme se učili všechna dogmata.)

Každý se musí přesvědčit sám.
Jsme na tom stejně. Když je nám zle, vyčítáme Bohu kdeco – viz první čtení. Pak se naše víra hroutí.

Jak je to s prosbou o víru?

U nás máme krásné svatby. Čtyři měsíce každou neděli snoubenci chodí na „Besedy se snoubenci a novomanžely“. Nemusí, ale chodí, nepodceňují náročnost manželství.
Přicházejí, spřátelíme se a svatební obřad tak může být opravdu osobní. Svatební slib si říkají upřímně, poctivě a bytostně.
Kdysi dávno jsem četl u sv. Augustina větu, která mě velice zaujala: „Máš-li dobrou vůli, s láskou ji objímej“. To přeji každým novomanželům.

Není to dlouho, co se u nás snoubenci berou často v době zamilovanosti. Snad vždy se dobře znají a mají v sobě zalíbení. Dříve bývaly sňatky spíše vyjednané. Dobrá vůle novomanželů často teprve začínala. Věděli, že jak si uvaří, tak si lehnou, co nevytvoří, nebudou mít.
Z malinkého hořčičného semínka může vyrůst velká rostlina. 

Kdyby Ježíš kázal na svatbě v dřívějších dobách, možná by ve svém přání novomanželům použil přirovnání k hořčičnému semínku.
Naši snoubenci mají ve svatební den velikou důvěru v sebe a toho druhého. Mají velkou dobrou vůli. My jim přejeme, aby jejich velká dobrá vůle a vzájemná důvěra nekrněla, aby o ni dobře pečovali.

Semeno rostliny potřebuje péči, určité podmínky, ochranu proti škůdcům a jde-li o kulturní rostlinu – velkou péči hospodáře.

Křesťanské manželství má jedinečnou a velikou kulturu. Mělo by být chráněné UNESCEM.
Je chráněno Bohem: vztah mezi manžely má svůj vzor v „manželství“ Boha a lidí.
Máme si jej chránit a pěstovat.

Tak je i se vztahem k Bohu.
Manželství i vztah k Bohu potřebuje své. Povídat si, vzájemně naslouchat, porovnávat si vzájemně své názory s Ježíšovým pohledem na věc. Objevovat chyby a jejich příčiny, zbavovat se podezření, s pokorou a podle Ježíše upozornit druhého na chyby. Vzájemně si odpouštět.
Obstarávat si zážitky nejen z vnějšku, ale také zážitky v porozumění v rodinných vztazích. Slavit. …

	2010
27. neděle v mezidobí       Hab 1:2-3, 2:2-4       2 Tim 1:6-8. 13-14       Lk 17:1-10       3. října 2010

Nedávno jsem říkal, že jsme v Ježíšově vyučování letošního liturgického roku pokročili a čeká nás několik upozornění, abychom se nepřipravili o to, co je nám Bohem nabízeno a co jsme už dostali. Před týdnem jsme slyšeli o nebezpečí těch, kteří se dostali na určitou úroveň poznání a morálky a začali ze sebe dělat mistry. Už „vědí“ jak to s Bohem je a nejsou schopni přijmout další informace nebo opravu, ani od toho, kdo vstal z mrtvých, ani od Mesiáše.
Dnes budeme varováni před dalším nebezpečím.
Ježíš někdy přímo vystoupil proti páchání nepravostí, jindy mluvil obrazně, aby získal i své odpůrce. My máme výhodu, že nejsme zkoušeni „na stupínku před celou třídou“, ani nestojíme „na pranýři“ uprostřed náměstí. Apoštolové nebo další biblické osoby dělají figuranty. Na každém z nás pak je, zda hledáme poučení.

V rozhovoru s apoštoly Ježíš mluvil o víře.
Často slyšíme: „Víra je dar“. „Prosme Boha o dar víry“. „Bože, dej víru tomu a tomu“. „Svatá Monika vyprosila víru svému synu Augustinovi“. 

Víra je poznáváním, přitakáním, je vztahem. Je důvěřujícím vztahem a spoluprací.
O vztahu se snad něco dá říci (mám dobrý, slabý … vztah, důvěřuji mu, moc si nevěříme, rozumíme si …). O vnitřním prožívání se mluví těžko, neumíme mnoho popsat ani chuť určitého jídla, vůně, muziky, západu slunce,… natož blízkost s druhým. 
„Co je důležité, je očím neviditelné, správně vidíme srdcem“, říká liška Malému princi.

Než se začneme zamýšlet nad slovy dnešního úryvku, je dobré se podívat na předchozí Ježíšova slova.
Ježíš už od vyprávění o starším bratrovi marnotratného mluví o nebezpečí falešné zbožnosti. Pak je řeč o „zbožných“ (ne o pohanech) páchajících násilí na božím království. 
S tím souvisí vyprávění o boháči a Lazarovi. 

Jenže apoštolové na tato závažná Ježíšova slova nereagovali.
Nereagovali, ani když mluvil o pravidlech k obdržení odpuštění. (Neptají se třeba: „Jak se to dělá, abych byl schopen odpouštět tomu, kdo mi opakovaně ubližuje?)
Místo toho apoštolové řekli náboženskou frází: „Dej nám více víry“.

Na to Ježíš řekl: „Cóóó? O jaké víře mluvíte? Nakolik vy mně důvěřujete?
„Kdybyste měli živou důvěru ve mne velikosti 2 mm, nadělali byste spoustu práce.
V některých názorech dáváte přednost tomu, co jste se naučili v náboženství od svých učitelů.“

Aby někdo mohl důvěřovat učiteli, trenérovi, mistrovi, dirigentovi, režisérovi, tátovi, nesmí si sám hrát na Mistra (nejen, když šéf není doma).

V poznámce připomenu, co o víře známe. 
Víra vyžaduje:
 1.	poznat co druhý říká,
 2.	ověřit si, zda je to pravda
 3.	a pak tomu přitakat.

Uvěřit v Ježíše – jak je psáno v evangeliích, znamená přitakat Ježíšovým názorům (svým životem).
(Boží království je uspořádáním sebe a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel.)
Samozřejmě na začátku našeho vztahu stojí veliký dar od Boha. Nabídka jeho pomoci, jeho péče, jeho uzdravování člověka, domilovávání člověka, vyučování, milosrdenství atd. 

„O jaké víře, pánové mluvíte“, tedy říká Ježíš.
„Kdybyste mně důvěřovali alespoň tak málo jako (je malé) semínko hořčice, to by bylo jiné kafe.“
V něčem, v nějaké míře, mi důvěřujete, ale brzo jste ustrnuli. V něčem s vámi nemohu hnout.“ 
„Společně právem kritizujeme farizeje a saduceje za jejich pokrytectví a sami se chováte podobně. (Sice v menší míře, ale vám bylo více dáno.) Také jste ustrnuli, vaše důvěřování zamrzlo, zkamenělo, neroste, není živé.“

Co se stalo některým farizeům (a náboženským pokrytcům)? Jaká je diagnóza jejich nemoci?
Ti lidé dostali počáteční dar – přinejmenším jednu hřivnu), ale časem s ní přestali hospodařit nebo s ní nehospodařili vůbec. (Zakopali ji.)

Víme, co se nám stává i v našich školách. Někteří žáci opakují vyučovanou látku, aniž jí rozumějí. V náboženství je to podobné, dokonce více rozšířené.
Přijdou-li do kostela noví lidé, jsou zmatení. Všichni okolo se tváří jako by už všemu rozuměli a všechno ovládali. Poctivý člověk se pak mezi námi necítí dobře. Nikdo se na nic neptá, nikdo nepřizná, že něčemu nerozumí nebo se mu v něčem nedaří.
Aby zakryli svou nevědomost, tváří se jako profesionálové.
Zkuste se v kostele zeptat: Kdo komu podává ruku? Podle jakého pravidla kdo komu žehná? K čemu je dobré „svaté přijímání“?

Maloměšťáci a snobové neumí přiznat nějakou neznalost, používají cizí slova, aniž jim rozumí, předstírají znalosti a hrají si na někoho, kým nejsou. Hrají divadélko.
Známe pohádku „Císařovy nové šaty“.
Komupak z nás nehrozí pokrytectví?

Ježíš odhalil bohatého mladíka tvrdícího: „Všechno mám od mládí zmáknuté (i přikázání miluj svého bližního jako sám sebe)“. (Srov. Mt 19:16n)
Ježíš odhalil náboženské pokrytce, kteří přišli s otázkou, zda se má platit daň císaři, i ty, kteří přivlekli cizoložnou ženu.
Odhalil ty, kteří „cedili komára“ a žonglovali s přikázáními (srov. Mt 23. kap.)
Ježíš káral i apoštoly.
Jak s jeho slovy naložíme my – je na nás. 

Známe podobenství o svatební hostině. Jeden přišel bez „svatebního roucha“. 
Známe také pravidlo, podle kterého Bůh hospodaří se svými dary: „Kdo má, bude mu přidáno, kdo nemá, bude mu vzato i to co má“. Kdo využil první hřivnu, dostane další.

Jsme pouze služebníci, nikoliv majitelé božího království. Služebník je zaměstnanec. Dostáváme královskou odměnu. To Bůh dává ze svého.
Jsme jen služebníci!
Uděláme-li vše, co jsme měli učinit, jsme služebníky neužitečnými!
Užitečný služebník udělá rád něco navíc. Ale kdo z nás pracujeme na 100 %?
Pokud jsme neudělali správně něco navíc, nemáme právo se nadýmat.
Eliášův zápas s bálovými proroky byl možná prorokovou vlastní iniciativou. 
Eliáš ale zůstal v pokorném postavení vůči Bohu, nezpychl. 

Víra je poznáváním, vztahem a soužitím. Vyžaduje spolupráci a nedá se ani vyprosit ani koupit ani něčím nahradit. 

První hřivnu – rozum, jsme dostali. Podle toho, jak s ní kdo hospodaří, dostává od Boha zdarma další dary.

	2007
27. neděle v mezidobí       Hab 1:2-3, 2:2-4       2 Tim 1:6-8. 13-14       Lk 17:5-10       7. října 2007

Toto místo z evangelia je často špatně chápáno. Řada křesťanů je přesvědčená, že mají správnou víru, pouze je jen jejich víra v poměru k hořčičnému zrnku malinká.
Proto si přidávají více modliteb a dalších projevů své zbožnosti.
Když se pak přesto nedočkáme darů od Boha (charismat), což je běžný nedostatek v církvi po mnohá století, vymyslíme si, nebo někdo vymyslí za nás, že „Bůh má s námi jiné plány“. 
A už nás nenapadne, že ta „moje víra“ (přesněji řečeno, můj „náboženský“ výkon), co do rozměrů může být veliká, ale že je naprosto na vedlejší koleji, mrtvá. 

Pokusme se odkrýt, jak to asi Ježíš s hořčičným zrnem myslel.
Kdyby šlo jen o ukázání rozměru velikosti víry, mohl by Ježíš použít třeba zrnko písku, toho bylo v Izraeli, kam se podívali.
Je dobře si připomenout podobenství o hořčičném zrnu, které Ježíš použil při jiném vyučování: „K čemu přirovnáme Boží království nebo jakým podobenstvím je znázorníme? Je jako hořčičné zrno: Když je zaseto do země, je menší, než všecka semena na zemi; ale když je zaseto, vzejde, přerůstá všechny byliny a vyhání tak velké větve, že ptáci mohou hnízdit v jejich stínu.“ (Mk 4:30-32)

V dnešním čtení Ježíš nemluví na prvním místě o velikosti hořčičného zrna, aby pak k tomu přirovnal království Boží, ale uvádí semínko hořčice pro jeho životaschopnost, vitalitu, schopnost růstu, rozvíjení se.
Semínko, zrno nebo pecka může být „živé“ a zdravé, schopné vyklíčení a růstu nebo může také může být nahnilé, žluklé (například mák nebo vyloupnuté jádro ořechu) nebo zakonzervované, upravené (upražené, v něčem naložené nebo tepelně zpracované – třeba pecka v kompotu). (Hořčičná semínka přidáváme do různých láků, nakládané zeleniny atd.)

Budeme-li mít víru typu živého a zdravého hořčičného semínka, bude se naše víra rychle rozvíjet, a už dosáhne potřebné velikosti, určitých rozměrů, určité úrovně, dostaneme od Boha výbavu (charismata) jako proroci nebo učedníci. A pak se budou třeba dít i mocné skutky.

Je třeba promyslet, co naší víře bere život. Co ji zmrtvuje, co z ní dělá konzervu – kompotová jádra.
Všimněme si popořadě několika důležitých věcí.

Víra.
Nejprve je třeba si připomenout, co podle Písma a podle Ježíše znamená víra.
Víra není přitakáváním, že „je Bůh“ nebo „něco nad námi existuje“, jak často slyšíme.
Ledaskdo nepopírá, že je ženatý, ale pokud se nesnaží o vzájemný vztah a nespolupracuje s partnerem, manželství mu k ničemu není.
Víra není pouhým vyvarováním se hříchů, dodržováním zbožných skutků, nespočívá ve výkonu bez vnitřního vztahu. 

Proto Bůh mezi nás poslal svého syna, abychom na jeho lidském životě a jednání viděli, jak lze pěkně jednat s lidmi a jak vypadá vztah k Bohu.
Víra znamená: přitakat Ježíšovi, důvěřovat mu, následovat jej – přijmout a osvojit si jeho způsob myšlení a života.
Nikdo si nevyprosí pro sebe, ani pro druhého, aby se naučil hrát na kytaru, bezpečně řídil auto nebo upekl dobré koláče. Každý se potřebuje vydat na cestu k osvojení.
Kdo objeví přátelství Boha jako poklad, kdo se touží podobat Kristu, kdo se o to pokouší, ten jde cestou k Bohu.

Jak můžeme někomu důvěřovat? Kudy vede cesta k důvěře?
Zkusme si zopakovat: Jak přišel Syrský Náman k důvěře v Hospodina?
Jak Zacheus začal důvěřovat Ježíšovi?
Jak Nikodém?
Kdy dali Bohu nebo Ježíši za pravdu? K víře vede několik nezbytných kroků: poznat, co někdo tvrdí, ověřit si, zda je to pravda, a přitakat (životem).

Vyučování.
Porovnejme si Ježíšův způsob vyučování s naším vyučováním.
My položíme řečnickou otázku a pak na ní odpovíme. Vyučovaného posléze zkoušíme, zda umí naše odpovědi opakovat. Přitom často ani dítě, ani dospělý, nezřídka ani vyučující, nerozumí tomu, co se v náboženství učí. 

Ježíš neučil učedníky znát výsledky, učil je „počítat“.
Nezačal vyučování: „Já jsem Mesiáš, moje matka je panna, Bůh je ve třech osobách a já jsem tou druhou.“
To my jsme zvyklí takto opisovat ze zbožných knížek a od sousedů.
Z Ježíšova vyučování mohl každý dojít až rozpoznání toho, že je Mesiášem. Ježíš to nikomu neprozradil. Kdo objevil, že Mesiášem je Ježíš, často to nesměl nikomu říkat. 
Ježíš předkládá fakta a vybízí k logickému myšlení,  proto říká: „Jak to, že sami od sebe nerozeznáte?“ 

Přijímání informací.
My vyučujeme pro autoritu druhého: „Věřím určitým faktům, protože mi to řekla nějaká autorita.“ Bez ověřování, bez přemýšlení, a tudíž bez tvůrčí schopnosti. (Ani v ve škole se už neučíme zpaměti vzorečky, aniž bychom jim nerozuměli. To marxismus tvrdil něco, co se nedalo ověřit a nutil nás opakovat nesmysly.)
Ježíš učí jinak, ne z pozice „autority“: „Kdo mě nevěří, bude vyobcován z církve.“. 
Přišel jako pouhý tesař (aby někdo nebyl zaskočen nebo ovlivněn „autoritou“ nebo „úřadem“), vysvětloval a dokazoval, že přichází od Boha: „Věřte skutkům (uznejte fakta, která vidíte), aby jste poznali, pochopili a uvěřili, že já jsem v Otci a Otec je ve mně“. 

Přijetí pravdy. (Připomínám, že na začátku je třeba si ověřit, zda je Boží slovo pravdivé.) Pak jej smíme a máme přijmout jako životní modrost.
Neděláme to. Biblická vyprávění nám nejdou do srdce. Jen do mozku a do citů, ale nepřijímáme je bytostně za své. Za svou moudrost a životní postoj.

Připomenu příběh Josefa a bratří. Známe to vypravování, ale neučinili jsme jej součástí našeho způsobu jednání, neřídíme se jím ve svém životě. Často nás ani nenapadne se jím nechat vést. (Máme oddělené náboženství od života.)
Dětem nanejvýše říkáme „jak to bylo“. Ale zapomínáme přijmout krásu příběhu za osvobozující řešení.
Stane se, že se sourozenci nebo přátelé těžce proviní proti sobě.
Naštěstí existuje cesta k nápravě. Příběh o Josefovi a bratrech nás učí. Kdo přijme moudrost tohoto příběhu, bude se mu dařit a může k tomu vést děti.
Poškozený se má řídit přístupem Josefa, který napomohl bratřím, aby si uvědomili svou chybu, svou nemilosrdnost, aby věděli, kde, v čem se mají napravit a dorůst (žádná tlustá čára, ne laciné odpuštění bez pravidel).
Bratři došli k poznání své viny: „Jistě jsme se provinili proti svému bratru; viděli jsme jeho tíseň, když nás prosil o smilování, ale nevyslyšeli jsme ho. Proto jsme přišli do tísně teď my.“ (Gn 42:21)
Viníci se mají vydat cestou provinilých bratří.
My v dnešní společnosti šetříme viníky a oběti necháme bez pomoci …

Motiv.
Nedávno jsme mluvili o potřebě silného motivu, objevit Boha jako poklad.
Místo toho učíme: „Proč jsme na světě?“
„Abychom Bohu sloužili a za to se pak dostali do nebe.“
Je to jakoby někdo řekl: „Abychom poslouchali rodiče a rodiče nás pak mohli mít rádi“.
A už jsme u staršího bratra marnotratného syna a jeho zapšklosti.

Jako příklad naší mrtvé, zakonzervované víry, uvedu naše modlitby, včetně liturgie. Jsou přeplněny předpisy a frázemi.
Vrcholem všeho je zpívaný „Otče náš“. To je už dobře uvařené semínko nebo pecka.
Kolika slovům rozumíme? (Už jsme to uváděl, zeptejte se sebe i v okolí: „Co znamená boží království?“ „Jsi spasen? Co to znamená?“
Jak to řeknete, farizej v nás bude svou zbožnost obhajovat, jak se Bohu naše zpěvy líbí a „kdo zpívá, dvakrát se modlí“, atd.
Podobně jsou texty písní přeplněny frázemi a proklamacemi.
O úrovni našich proseb a přímluv to platí stejně.
Celé křesťanství se každou chvíli modlí za mír ve světě, za to a ono. A nic se nastane.
Lidé okolo nás nejsou hloupí, neskočí nám na naše proklamace.

„Kdybyste měli živou víru, stačilo by jen takhle malou, to by se děly věci …“

Ježíš vysvětloval Nikodémovi: „Amen, amen, pravím tobě, nenarodí-li se kdo znovu, nemůže spatřit království Boží.“
A zbožným vysvětloval, jak se přepočítali: „Amen, pravím vám, kdo nepřijme království Boží jako dítě, jistě do něho nevejde.“ (Lk 18:17) (Je dobré si přečíst celou Lukášovu 18. kapitolu.)

Znovu se narodit a pak šup do první třídy Ježíšova vyučování. Učit se podle Ježíše jako prvňáček a naučit se znovu počítal a číst. A už za rok se ukáže …
	28. neděle v mezidobí

	2022
28. neděle v mezidobí       2 Král 5:14-17       2 Tim 2:8-13       L 17:11-19       9. října 2022

Příběhy Eliáše a Elizea jsou pro nás – Ježíšovy učedníky – velice důležité, můžeme z nich porozumět tomu, co znamená být učedníkem. Elizeus velice toužil a snažil se podobat se Eliášovi. Připomenu jen jednu záležitost. Náman vůbec nevěřil, že mu ponoření do Jordánu pomůže k uzdravení. Přesto byl uzdraven. I Ježíš jej chválí. Za co?
Kdo si nepamatuje, za co byl Náman pochválen, ať si dá pětku. Ježíš by ho nepochválil.

Před týdnem jsem položil otázku: Koho Ježíš pochválil za správnou „víru“ – za práci na důvěřování Bohu a Ježíši?
Každý vztah je třeba budovat. Každá květina potřebuje zalévat. „Když kočku nikdo nehladí, vysychá jí mícha,“ říkají Číňané. Kolik pochválených jste napočítali? 

Dětem vyprávějte, jak to bylo s malomocnými v Izraeli a jak v pohanské společnosti.
Malomocní byli odsouzenci na smrt, byli vyloučení ze společnosti a bohoslužeb, byli pokládáni za Bohem potrestané, prokleté. Byli vyloučeni ze společnosti, nesměli žít v obcích. Čeho se dotkli, to bylo kulticky nečisté. Nikdo jim nedal práci, byli odkázáni na soucit ostatních lidí. Tato veliká nouze je často přivedla k smrti dřív než jejich nemoc.

Je sympatické, že tito malomocní žili pospolu, dokonce v „ekumenické“ shodě (Judeici mezi sebou snesli Samaritána).

Všech deset malomocných děkovalo Bohu za uzdravení a přineslo do svatyně dar, vždyť se jim dostalo zázračné pomoci, byli uzdravení z nevyléčitelné nemoci a mohli se vrátit mezi své drahé, mohli se znovu účastnit bohoslužeb. Ale jen jeden se vrátil k Ježíšovi, aby slyšel jeho vyučování. Ostatní se spokojili jen s uzdravením. Netoužili se od Ježíše něco naučit.

Tento příběh nám znovu klade závažnou otázku, proč my chodíme do kostela? Co říkáme svým dětem?

Umíme říci, proč chodíme na sportovní zápasy, do kina, do restaurace, na návštěvu příbuzných.
Někteří chodí do kostela splnit svou náboženskou povinnost. Jiní proto, aby získali náboženské zásluhy před Bohem.
Někomu stačí pouhý křest, neláká ho stát se Ježíšovým učedníkem, možná ani nedošel k náhledu, že má pracovat na stavbě božího království.
Bohoslužbou Bůh slouží nám. První část bohoslužby je vyučovací.
Vážíme si možnosti vzdělávání se u Boha. (Milovaný i milující touží po vzájemném porozumění. Židé přijali slova: „Studujete-li Písmo, abyste si osvojili jednání božích dcer a synů, jako byste mě korunovali králem.“
Máme-li možnost být obrazem božím (Bůh nás stvořil k svému obrazu Gn 1:26), potřebujeme znát kým Bůh je, a jak jedná. Chceme jednat s lidmi, jako s nimi jedná Bůh. Chceme pečovat o živočichy a stvoření podobně jako s nimi jedná Stvořitel. Podobně se chce chovat k dobrým výtvorům lidí.
Jako si malíři a sochaři, kteří chtějí vytvořit obraz nebo sochu obstarají model ke svému dílu, tak i my potřebujeme poznávat Hospodina, abychom rostli do jeho podoby.
Možnost poznávat Boha je výsadou člověka.
Malomocný Samaritán si přál poznávat Ježíše. Došlo mu, že Ježíš přichází od Boha.

Od sebe i od ostatních katolíků bych čekal, že napoprvé poslechneme Ježíšovy pokyny a budeme podle nich jednat. Že přijmeme boží slovo za nejvyšší autoritu. Nezdá se vám, že božímu vyučování velice dlužíme? 

Druhá část bohoslužby je Ježíšovou hostinou s díkůvzdáním.

Chodili jsme do kostela klanět se zázraku „sestupování Boha na oltář“. To je program lidské zbožnosti. Ale Ježíš a Bůh má pro nás jiný program. Bůh chce proměňovat nás, nejen chléb a víno. Bůh chce bydlet v nás a uprostřed nás. My se ho snažíme umísťovat do kostela a „svatostánku“ (to slovo není šťastné).
Jako si vy rodiče přejete, aby vaše děti od vás přijaly to, co pokládáte za nejdůležitější, tak si Bůh podobně přeje, abychom rostli do jeho podoby.

Židé promýšlejí boží slova: „Budete mi královstvím kněží, pronárodem svatým (Ex 19:6). Dětem od mala říkají: Jsme z královského rodu, jste božími princi a princeznami. Učíme se podle toho jednat a chovat se.
My tomu nevěnujeme pozornost a své děti k tomu nevedeme. Přesto, že apoštol Petr ta slova opakuje i nám:
„Vy jste `rod vyvolený, královské kněžstvo, národ svatý, lid náležející Bohu´, abyste hlásali mocné skutky toho, kdo vás povolal ze tmy do svého podivuhodného světla. Kdysi jste `vůbec nebyli lid´, nyní však jste lid Boží (1 Petrův 2:9-10)

U nás se nemluví o královském kněžství pokřtěných, nanejvýše o „všeobecném kněžství“.
My, duchovní, místo toho, abychom lidem o této vznešenosti říkali a vedli je k jednání božích synů a dcer, místo toho se povyšujeme svým kněžstvím nad ostatní boží lid (už jen svým nápadným a archaickým ústrojem). 
Židé si považují svého postavení nevěsty, s vděčností tuto roli přijali a snaží se Bohu porozumět a jednat podle toho.

I my smíme přijmout synovství boží a postavení nevěsty boží.

Přijmout Ježíšovo bratrství znamená poznávat smysl Božích slov, učit se Ježíšovu způsobu jednání s lidmi, přírodou a věcmi.
Ježíš nás nesnižuje, nezahanbuje svým jednáním. Nemusíme mít před ním trému. Neodkazuje nás ke klečení na podlaze, ale abychom přijali místo nevěsty po jeho boku.

To důstojné místo Ježíšovy nevěsty nám napovídá jak se chovat doma, v práci, ve škole, na ulici, při Ježíšově hostině …

Ježíš nám nikdy neřekl: „Klanějte se mi.“
To neznamená, že se nesmíme Bohu klanět. Ale rozhodně nemáme zaměňovat následování Ježíše za klanění. 
I při Ježíšově hostině se máme chovat jako Ježíšova nevěsta. To není nic nepochopitelného a krkolomného. Na nic si nemáme hrát. Ježíš s námi neprovozuje nějakou hru. Nabídl nám jedinečné přátelství a přátelství nás ovlivňuje. Chceme se chovat jako Ježíš. Potkali jste někdy krásnějšího člověka?

	2019
28. neděle v mezidobí       2 Kr 5:14-17       2 Tim 2:8-13       L 17:11-19       13. října 2019

Celý příběh o uzdravení generála Námana stojí za promýšlení.
(Oproti Izraelitům máme výhodu, že Asyřané nejsou našimi nepřáteli – za laskavost projevenou nepříteli, může totiž následovat nařčení z kolaborace.)
Náman nevěřil, že by jej mohlo ponoření do Jordánu uzdravit, a přesto se nad ním Hospodin smiloval.
Náman pak u krále svědčil o Hospodinově milosrdenství.

Ježíš nedráždil nazaretské, když jim řekl, že nikdo z malomocných Izraelitů nemohl být uzdraven – oproti pohanovi Námanovi, byla to pravda.
Je dobré celé vyprávění promyslet, vždyť, je-li nám zle, prosíme o zázračnou pomoc víc, než zkoumáme, nakolik splňujeme podmínky k uzdravení.

Nemáme asi potíž věřit, že Bůh je schopen činit zázraky, ale je otázkou nakolik myslíme vážně slova, která opakujeme při Večeři Páně: „Pane, nejsem hoden, abys …, ale řekni jen slovo, a má duše bude uzdravena.“ Nakolik visíme Bohu na rtech, abychom pak celým svým srdcem a celou svou vůlí na Boží slovo dali?

Všichni malomocní uzdravení Ježíšem byli šťastní a děkovali za to Bohu, ale jen Samaritán uvěřil v Ježíše – a stal se jeho svědkem, učedníkem. (V minulých letech jsme o tom mluvili podrobněji.)

Náman se sedmkrát ponořil do Jordánu – my se máme stále (sedmička je symbolické číslo) obracet (nořit se do „obracení“), stále se máme porovnávat s jednáním Ježíše a navracet se k Bohu.

Před týdnem jsem řekl pár slov k Ježíšovu pozvání k modlitbě: „Otče náš, buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi.“
Je krásné, že témata „Modlitby Páně“ nikdy nevyčerpáme. Čím více objevujeme moudrost a přátelství Boha, tím více si ho vážíme, tím více jsme schopni a ochotni mu důvěřovat a jeho plány snadněji přijímat. Tím se projevuje oddaný vztah k Bohu.

Chceme-li se setkat s Bohem a promýšlet některou z vět Modlitby Páně, začínejme pokaždé oslovením „Otče náš.“ Tím se naladíme na setkání s Hospodinem, jako když si houslista ladí nástroj. Jednu strunu po druhé.
Bůh je obdivuhodný …
je blízký, je „Tátoumámou“ …
je náš (i nepřítele Námana – to vědomí mě zve do jiných souřadnic jednání, než ve kterých bych uvázl zasažen ponížením, vlastním hněvem a nenávistí … Bůh mně nabízí svou náruč, těší mě, pozvedá a zve mě, abych i já chtěl jednat a jednal s nepřítelem čestně, s vědomím, že je také milovaným synem božím). 

Objevit, že „boží vůle“ – boží plány – jsou lepší než moje, není samozřejmé.
Malé děti si někdy na dospělých něco vymohou. Izraelité si prosadili krále a tak zavrhli Hospodina. Velká část Němců volila Hitlera, my také volíme kde koho ...
Proč se včas neradíme s Hospodinem?

Porada s Bohem se ovšem neodehrává tak, jako když si někdo hodí korunou, nebo jako když se obrátíme na GPSku. Poznávání božích názorů a jeho plánů vyžaduje delší a dlouhý vzdělávací proces. I ve svých pracovních oborech se celý život vzděláváme. Ve vztazích s blízkými je to podobné, nikdy nemůžeme pravdivě říci: „Já tě moc dobře znám.“
Abychom Bohu porozuměli, potřebujeme ovšem kvalitní výuku. Tomu ovšem my, katolíci, mnoho dlužíme. Máme raději lidové pobožnosti s dlouhými modlitbami, poutě a posty. (Děti ve škole také často dávají přednost výletu, promítání a hrám.) Všelijak umně a pobožně si naše kličkování před Bohem zdůvodňujeme. 
Ale to by nás nebešťané, kteří neměli to štěstí chodit do školy, napomenuli: „Nevymlouvejte se, spolupracovat s učiteli jste se přece naučili.“

Slova: „buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi,“ znamenají: „Bože tvé moudré plány se mně líbí a já se podle nich chci zařídit. Pomoz mi, prosím, abych se jich držel a nesešel z cesty. A kdybych sešel, buď tak laskav, prosím, a upozorni mě, že bloudím a bláhově prosazuji svou.“

Ty tři věty dokážeme říci asi za 20 vteřin. Ale poctivě k nim dojít, obnáší delší práci na porozumění s Bohem a na vytváření důvěřivého a důvěrného vztahu s ním. 
Je to podobné jako s malomocnými z dnešního úryvku evangelia. Ježíš je poslal na cestu – aby se šli ukázat kněžím. A někde na cestě (určitě to nebylo hned za rohem) byli uzdraveni.
„Ježíši, prosím tě, uzdrav mě.“
„Běž do katedrály (ke kněžím).“
„Ale já tě, Ježíši, prosím, abys mě uzdravil.“
„Tak jdi ...“
„Ale já ...“
„No tak jdi!“ 

Pokud neuděláme dost silnou zkušenost s Bohem, s jeho přejícností a pomocí, nebudeme se do modlitby: „buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi,“ hrnout.
Vzpomínáte na naše vzdělávání u příběhu nemocného Lazara? Jak sestry nevydíraly zbožnou manipulací Ježíše o uzdravení bratra, ale jen taktně, uctivě a jemně řekli: „Pane, ten, kterého miluješ, je nemocný.“
Udělali před tím velikou zkušenost s Ježíšovým přátelstvím a neměli zapotřebí (a ani by si to nedovolili) Ježíše přemlouvat. A dočkali se toho, co předpokládali. 

Smíme a máme Boha prosit, ale máme také vědět, že vyslovená prosba má sloužit především nám. My potřebujeme vyslovit, pro co jsme se rozhodli, o co chceme usilovat a k čemu prosíme Boha o pomoc. Modlitba má pohnout s námi, Boha přemlouvat nemusíme, ten je pro každou dobrou věc.

Čím více druhého známe, čím větší zkušenost s jeho přátelstvím, nadhledem a moudrostí máme, tím snadněji budeme jeho názor promýšlet a dáme mu přednost před svým přáním.

Proto slova: „Otče náš, který jsi na nebesích,
posvěť se jméno tvé,
přijď království tvé,“
předcházejí slova: „buď vůle tvá, jako v nebi, tak i na zemi.“

Až když jsme ušli patřičný kus cesty v důvěře a v porozumění Bohu, můžeme bez vzpírání se a s chutí říci: „Otče náš, buď vůle tvá, jako v nebi, tak i na zemi.“

Užiji příklad – pozvání k Ježíšově modlitbě je jako pozvání k vystupování do poschoďového domu. Představme si, že nás pán domu nejprve přivítá ve vstupní hale, nabídne nám příjemné pohoštění a pak nás pozve k prohlídce. Prohlédneme první patro a pak postupně vystupujeme do pater dalších. Dům nemá rychlovýtah. Ano, přijdeme-li příště, nemusíme už nižší patra podrobně prozkoumávat, ale (s vědomím, co jsme se v nich o jejich pokladech dozvěděli a jakou krásu s úžasem zažili) vystupujeme do příslušného patra, kam právě potřebujeme vstoupit.

A při sestupování si pak budeme v každém nižším patře pochvalovat, že i v našem životě přichází boží království. A že i my přispíváme k věhlasu božího jména („posvěť se jméno tvé“), neboť – skrze micvot (jeho životodárné rady) – se necháváme zasvěcovat do boží moudrosti a života podle Ježíše.
Těšíme se z božího absolutního nadhledu („toho, který je na nebesích“) a z toho, že Bůh – nás absolutně převyšující – k nám s radostí sestupuje, aby nás pozvedl do způsobu života svých dětí.
Pak budeme s vděčností vycházet z „Domu Otcovského“, z konzultace, kterou nám nikdo jiný v tak vysoké úrovni neposkytne.

Prastarý slib: „Budete vcházet a vycházet,“ je důležitým a nesamozřejmým pozváním Hospodina k našemu setkávání s Šechinou (boží přítomností). Ve světle Ježíšovy modlitby důležitým slovům: „budete vcházet a vycházet,“ lépe a konkrétněji rozumíme.

Toto vystupování v modlitbě má úplně jinou úroveň a šťávu než memorování „očenášů“. 
Ježíš je víc než nejlepším odborníkem ve vyučování umění, jak se setkávat s Bohem, je krásným průvodcem do bezpečné a závratné boží náruče.

Patřím mezi ty, kteří zažili 2. vatikánský koncil a jsem za něj ještě více vděčný než za svobodu pro naši vlast. Koncil se – po odporu mnoha století a po mnohém úsilí pronásledovaných biblistů a teologů a odporu konzervativních kardinálů římské kurie – konečně navrátil k Písmu. 

Bez biblického vyučování neporozumíme „Modlitbě Páně“ a budeme ji jen používat jako pohanskou (to neříkám hanlivě) mantru.

Připomínám, že učedníci prosili svého Učitele, aby je naučil setkávat se s Otcem, aby je zasvětil – uvedl do krásy jeho modlitby (a to viděli nanejvýše desetinu té krásy, jako u plujícího ledovce.)

	2016
28. neděle v mezidobí       2 Kr 5:14-17       2 Tim 2:8-13       Lk 17:11-19       9. října 2016

V minulých Poznámkách je chyba. V poznámce pod čarou je chybné uvedení odkazu z Mt evangelia. Správně je: Mesiáše ukřižují „kněží, teologická fakulta a biskupská konference v čele s papežem“ (srov. Mt 16:21).
- - - - - - - -

Doufám, že jste si přečetli (i s dětmi) příběh Námana Syrského. Že jste dětem vyprávěli, co je malomocenství, co to bylo za generála nepřátelské mocnosti, která zotročila Izraelity.
Co znamená: „… skrze Námana dal Hospodin Aramejcům vítězství.“
K čemu potřeboval Náman hlínu z Izraele?
Jak to dopadlo s Géchazím? (Mohl být i on zbaven malomocenství?
Je verš 27 (z prvního čtení) ortelem nebo konstatováním toho jak Géchazí dopadne?
(O tom všem jsme v minulých letech mluvili.)
A proč Ježíšovi současníci tento příběh neměli rádi (viz Ježíšovo primiční kázání v Nazaretu).
Doufám, že jste dětem řekli, že malomocní byli uzdraveni až někde hodný kus na cestě ke knězi, který vedl knihu malomocných. To „pan farář“ koukal, když mu uzdravení říkali, že je uzdravil rabi z Nazareta – před tím byl uzdraven jen Náman Syrský. (Ježíšovi současníci neměli tento příběh v lásce – viz J. primiční kázání.)
Všech deset uzdravených přineslo do kostelíčka předepsaný dar jako projev vděčnosti Bohu.

Minule jsem položil otázku, zda je víra darem? K čemu jste došli?

Slýcháváme někdy: „Chtěl bych věřit, ale nejde mi to, víra nepřichází.“
Takovému člověku máme vysvětlit, co to je „víra“ (kdy přestaneme používat nesrozumitelné a zavádějící pojmy?) Podle Ježíše „víra“ znamená životní přitakání Ježíšovi, přijmutí jeho stylu života. Předchází tomu ověření si pravdivosti Boha a jeho přejícnosti. Tedy – jestli někdo stojí o navázání vztahu s Hospodinem, je třeba, aby se vydal na cestu.
Jestli se chci oženit, je třeba, abych začal s někým chodit. 
(Psát si přes facebook je málo.) Někdo má štěstí, že napoprvé kápl na tu pravou. Ale ta pravá může být třeba až patnáctá.
Náman se vydal na cestu, kynula mu naděje na uzdravení. Pak ale nevěřil, že by mu ponoření do Jordánu k uzdravení pomohlo. Jeho doprovod jej přemluvil: „Když už ses vydal tak daleko … Když ti to nepomůže, neuškodí to. Vlez do vody, aby sis později nevyčítal, že ses měl do Jordánu ponořit.“

V každém vztahu něco riskujeme, pokud se nevydáme na cestu, nic se nedozvíme.
Jestli nám Bůh nabízí dary nebo pomoc, kterou si sami nemůžeme obstarat, nedivme se, že jeho výzvy vypadají absurdně: „Běž se podívat na hada na kůlu.“ „Upeč nejprve chleba pro mě.“ „Nanoste do mikve vodu.“ „Vyjeďte lovit ryby v poledne.“ …
Rodiče si měsíce a měsíce svou péčí získávají děti, aby jim jejich ratolesti mohly důvěřovat i v tom, kam ještě děti nemohou dohlédnout.

Znovu povím: Na začátku vztahu je nám darována nabídka Boha k přátelství. Odpovíme-li, vydáme-li se na cestu, máme možnost zjišťovat, ověřovat si, zda je Bůh hodnověrný a spolehlivý. 

Záleží ovšem na nás, zda hledáme hlubší smysl života, zda se s Bohem potkáme. Vyzkoušíme-li Boží přátelství, pak naše důvěra k Bohu roste a nese ovoce.
I druhým pak o Bohu můžeme svědčit, že nás přátelství s Bohem obohacuje a že má smysl se na cestu s Bohem vydávat.

Všech deset malomocných děkovalo Bohu za uzdravení, ale jen cizinec se stal Ježíšovým učedníkem.
Ostatní zřejmě celý život vyprávěli, že je Ježíš uzdravil. Ale nic víc, k Ježíšovi se už nevrátili.

Také vám dělá starost těch devět desetin těch, kteří přijmou obdarování Hospodina, ale k Ježíšovu dílu záchrany a uzdravování se nepřidají? Že by ty počty 1:10 vypovídaly o naší povrchnosti?
Hrozí i nám, že od Boha shrábneme obdarování, ale o vztah s Bohem už nestojíme?
Příklad: Před čtvrt stoletím jsme dostali od Boha darem svobodu (nevybojovali jsme si ji jako třeba Poláci). Přijali jsme za tento velký dar odpovědnost? Vážíme si svobody, bráníme ji?
Jaké hodnoty vyznáváme?
Vidí na nás děti, že s Bohem ve svém životě počítáme, že jeho moudrost a jeho dary pokládáme za životodárné?

Malomocní byli vyloučeni z lidského společenství, včetně bohoslužebného shromáždění. Nesměli se s nikým stýkat. Na co sáhli, bylo nečisté, nic nemohli prodat, darovat. Proto na Ježíše volali z dálky. (Slepý malomocný musel na svých šatech nosit rolničky, a když slyšel, že se někdo blíží zvonit zvonkem připevněným na holi.) Ještě víc než tou strašnou nemocí trpěli vyloučením od lidí a pocitem, že je Bůh trestá a že se k nim obrátil záhy. Byli pokládáni za syny smrti. Často umírali hladem a pocitem zavržení, než následkem nemoci.

Malomocenství se u nás naštěstí nevyskytuje, mohli bychom se tedy pokládat za neohrožené. Ale malomocenství je v Bibli obrazem hříchu. Hřích vede ke smrti: „Hospodin Bůh člověku přikázal: `Z každého stromu zahrady smíš jíst. Ze stromu poznání dobrého a zlého však nejez. V den, kdy bys z něho pojedl, propadneš smrti.´“ (Gn 2:16-17)
„Ale, ti lidé, kteří se dopustili v Ráji podlosti, nezemřeli“, namítnou ti, kteří nejsou v Písmu vzděláni.
My jim povíme: ten, kdo se spojil se zlem, propadá smrti (hřích – zlo má své děti a bratříčky, „kdo lže, ten krade“, „s jídlem roste chuť“), zločinec je „synem smrti“. Pachatel zneužil svobodu, dal přednost zlu před životem, dopustil se podlosti a tím se o svobodu připravil. Je bezmocný vůči následkům zla, dostává se do područí zla a pod moc Zlého.
Z tohoto nebezpečí mu může pomoci jen Milosrdný Bůh. Není v našich silách těžké zločiny napravit. Na to jsme slabí, jsme „málo mocní“.
Tělesného malomocenství jsme se zbavili, ale malomocenství zla se u nás vyskytuje. Lék proti němu, očkování, prevenci nám nabízí Bůh.
Ježíš říká: „Bojte se zla – hříchu, kterým se propadáte do pekla.“ (srov. Mt 10:28)

V Izraeli byli nečistí (vyloučení ze společenství), nejen malomocní, ale i zločinci.
My jsme duchovním malomocenstvím natolik oslepli, že už nevidíme smrtelné nebezpečí zla – pokud nedopadne na nás. Jak dlouho si politici potřásali ruce s Hitlerem, Stalinem, Miloševičem a dalšími válečnými zločinci?
Na západě je jiná politická kultura, politici po skandálu odcházejí ze scény (kolik našich politiků podvodně získalo akademický titul, podvádělo, nejen s Čapím hnízdem, prezident nevyžaduje bezpečností prověrku svých úředníků, ignoruje soudy atd.).
A i církevní hodnostáři těmto malomocným podávají ruku, nedodržují duchovní hygienu společnosti …, mlčí k jejich nákaze leprou hříchu a tak svádějí „maličké“ z cesty, místo toho, aby jim ukazovali, že zlo je jedovaté a nebezpečné, protože ohrožuje zdraví jednotlivce i společnosti.

Na druhých vidíme jejich selhání lépe než na sobě. K jakému zlu mlčíme my?
A rozlišujme selhání ze slabosti – od zla vypočítavého, vědomého.
Jsme ochotní vyslechnout toho, kdo nás kritizuje a zkoumat, zda má pravdu?
Poskytujeme možnost obhájit se tomu, koho kritizujeme my?

Ignorujeme Ježíšovo pravidlo o novozákonní nečistotě.
Opovážlivě přicházíme na bohoslužby bez „svatebního roucha“. Tváříme se, že nevíme, co tím Ježíš míní.
Opakujeme slova „Pane, řekni cokoliv, jakékoliv slovo, řekni, co mám udělat a já to udělám, aby moje duše mohla být uzdravena“, ale je to formální.
Přicházíme Bohu poděkovat jako těch devět galilejců uzdravených z tělesného malomocenství, ale často nemáme zájem se stát Ježíšovými učedníky.
Bez obrácení se k Ježíši, bez skutečného odhodlání po uzdravení ducha („víra“ podle evangelia znamená přitakání Ježíšovi svými životními postoji), nám nebudou nic platné naše modlitby, ani adorace, ani „svatá přijímání“.

Pavel napsal Timoteovi (viz druhé čtení) jak jej naprostá důvěra Vzkříšenému nese – i když je žalářován.
Hlásí se ke Kristu, i když je to pro něj nebezpečné … (srov. Mt 10:32)

A teď si uvědomme, že nás hříšné zve Ježíš ke své hostině. Jeho velkorysost nás může uzdravit.
Mnozí se od něj uzdravit nechali.

	2013
28. neděle v mezidobí       2 Král 5:14-17       2 Tim 2:8-13       Lk 17:11-19       13. října 2013

Týden jsme promýšleli texty z minulé neděle. Jsme rádi, když nás někdo laskavě upozorní na něco, co zanedbáváme, odkládáme, do čeho se nám nechce. Dvě věci jsem dohnal. Jen dvě, ty další bych rád ještě vyřešil.

Na dnešní texty, přinejmenším na první čtení a evangelium, můžeme pohlížet pod úhlem pohledu Ježíšovy otázky: „Za koho mě pokládáš ty?“

K čemu došel Náman vůči Hospodinu?
K čemu došli malomocní z evangelia?
K čemu dojdeme my?

Příliš lacině a nepoctivě si hrajeme na milosrdenství boží. Vedeme řeči o lásce k nepřátelům, nutíme se do zbožných pocitů, někdy se snažíme „katolicky“ se na druhé za každou cenu sladce usmívat. (A přitom stejně pomlouváme.)

Náman byl generál okupačního vojska. Člověk patřící před soud v Haagu!
Nečtěme Písmo lacině. Nenuťme se do sympatií vůči člověku s rukama od krve. Nechme se ohromit, že takový vrahoun byl uzdraven z malomocenství.
Je to nehorázné?
Nazaretští se strašně naštvali, když se jich Ježíš zeptal, proč Hospodin neuzdravil jejich předky, které měli v úctě, ale uzdravil „nacistu“.
Když nás v r. 1968 okupovala Rudá armáda, nebylo na ozbrojený odpor ani pomyšlení. Malinko jsme se nějakou dobu vzpírali. (Nepomohlo nám ani Palachovo burcování.)
Někteří „hodní“ lidé dávali ruským vojákům vodu, když k nim přišli do domu.
Když už jsem se nebránil, tak bych jim alespoň neměl podat vodu. 

Někteří zbabělci dopředu odpouštějí každému všechno. Myslí si, že budou jako Hospodin. Nečtou pozorně a v souvislostech: „Buďte milosrdní, jako je milosrdný váš Otec.“ 
Někteří lidé vyzývají: „Odpusťme politikům“. Kolikrát řekli někomu, kdo jim naboural auto: „Já vám to odpouštím a vzdávám se náhrady“?
Když jsem estébákům vytýkal konkrétní podlé jednání vůči osamělým ženám, řekli drze: „Tak nám to odpusťte, jste přece katolíci“.
Odpustím politikům a komukoliv, uzná-li chybu a bude se jí snažit napravit.

Jsme (ne)křesťanským rosolem a hadrou. Lacině a slabošsky odpouštět je proviněním proti spravedlnosti. Bývá „počuráním“ oběti.

Pokrytecky se sladce umíváme, když čteme o božím smilování. Více nebo méně se pohoršujeme nad Jonášem, který měl vztek na Hospodina za odpuštění Ninivským.
Máme pocit, že my bychom odpustili Zacheovi jako Ježíš. (Ale neodpouštíme druhému ani to, že má jiný názor než my. Zacheus strašně okradl mnoho místních lidí!)
A přitom se neumíme zastat poražených a pomlouvaných.
Daniel se zastal Zuzany nespravedlivě odsouzené na smrt.
Ježíš se zastával dokonce cizoložnice. Přesto že věděl, že za to bude oddělán. Zbožnými! 

Židovské děti (i dospělí) mají ve své ČÍTANCE celý příběh o Námanovi, každý rok jej čtou (Bible jim je víc než čítankou). Promýšlejí jej.

Kdo se nenechá tím úryvkem z 1. čtení svést k opětovnému přečtení celého příběhu o Námanovi, tomu není pomoci.

Náman je nesympatickým typem, podobně jako třeba hitlerovský generál. Nezakazujme si nesympatie k Námanovi, neutíkejme honem ke konci příběhu. Bůh není kníže vyžadující, aby poddaní nepochybovali o jeho dobrodiní. Bůh respektuje naši svobodu a nezakazuje žádnou otázku, zve nás k pochopení, ale nevnucuje se.

Má nás zajímat boží myšlení. Objevovat je, je osvobozujícím zážitkem. A je pro nás životně důležité.

Uzdravil by Elizeus nebo Ježíš nás?
Jsme příliš zbabělí, nebo si troufneme se do takových zkoumání pouštět? 

Námanovi se dostalo uzdravení navzdory jeho vinám.
Hraje v tom hříšnost nějakou roli? Jakou?
Co rozhoduje o mém uzdravení?

Nevadilo, že Náman nevěřil, že mu ponoření do Jordánu pomůže? (Jsou lidé, kteří tvrdí: „Musíš pevně věřit v uzdravení.“)
Není jednoduché dovolit Bohu milosrdné jednání vůči těm, kteří nám ublížili.
Náman se obrátil k Hospodinu. Počítal s následky, s tím, co mu hrozí od krále, když dá přednost Hospodinu před bohy pana krále a státní ideologií.

K přijmutí božího milosrdenství nám pomůže, objevíme-li, že Bůh odpuštěním neruší spravedlnost, že je ochoten vrchovatě obdarovat každého: oběť i provinilce. Stačí splnit určité podmínky.
Koho to zajímá, může se za poznáním podmínek pídit.

Kdyby nebylo osobní nouze, nepřišel by zřejmě Náman za božím mužem a malomocní za Ježíšem. (Jen pár lidí objevilo Boha bez vlastního průšvihu nebo nouze, o nás ostatních platí, až „v nouzi poznáš přítele“.)
Malomocní zřejmě o Ježíšovi slyšeli a diskutovali o něm – kdo asi je ...
To, že mezi sebou snesli Samaritána, není úplně samozřejmé. Postižení lidé bývají nezřídka zatrpklí, podráždění a mohou si vybíjet vztek na ještě slabších.
Všech deset malomocných děkovalo za uzdravení. Všichni uznali, že Ježíš je přinejmenším na úrovni Elizea (Elíši). Ale jen Samaritán se dál zajímal o proroka. 

Samaritán se toužil něco o sobě dozvědět. Chtěl Ježíše „následovat“.
Co pro nás znamená Ježíše následovat? Chceme slyšet jeho pravdu? (Nebo to jen tak říkáme?)

Samaritán se později přimlouval za Ježíše. 

Je dobré se nechat šokovat božím milosrdenstvím. Je dobré vědět, že existuje někdo, kdo vidí všechno a kdo nezaujatě přeje dobro každému. Je dobré vědět, že Bůh je Matkou a Otcem všech.
Jeho milosrdenství není slabostí ani dobráctvím.
Bůh nenadržuje lumpům, nevyhlašuje amnestii jako Václav Klaus.
Boží milosrdenství je větší než naše.
Není pravda, že Bůh nadržuje slabým a chudým. Není pravda, že nestojí o prvorozené. 
Bůh přeje každému! Nikoho neodstrkuje.
- - - - - - - -

Chtěl jsem původně uvažovat o děkování. Tak alespoň kousek.

Všichni uzdravení, Náman i ti z evangelia, děkovali Bohu.
Máme objevit rozdíl mezi nimi …

Elizeus nevzal žádnou odměnu za uzdravení. 
Naopak, Náman dostal ještě dovolení k odnesení hlíny … (co to znamená, jsme už mluvili dříve).

Už děti postupně vedeme ke kultuře – pozdrav, pochvala, poděkování, prosba, umění rozdělit se, nabídnout pomoc, přiznat vinu, požádat za odpuštění … to patří k naší kultuře, k vychovanosti.

Poděkování předchází několik kroků (otevřenost k druhému, uznání pravdy, žasnutí, vděčnost …)

Škoda, že jsme nepřevzali od židů víc z jejich duchovního bohatství a nepokračovali Ježíšovou nadstavbou. Proč zůstávat u minima náboženského myšlení.

Naše modlitby bývají často neosobní, v jiné řeči. Židé mluví Příliš květnatě, ale přeci jen konkrétněji. Děkují Bohu za to, co od něj dostávají.

Těší se ze života a z postavení před Hospodinem. Vědí (a umí kdykoliv odříkat): „Sám Hospodin se nám zasvětil – pozval nás být jeho chválou, věhlasem, okrasou a jeho svatým lidem. (Srov. Dt 26:17)
Těší se z Boží péče.

Poděkování není jen otázkou spravedlnosti.
V děkování také nejde jen o to, abychom nevypadali jako nezdvořáci, zdaleka nejde jen o slušné chování.
Bůh z našeho děkování nežije a nehroutí se, nemá deprese, když mu zapomeneme děkovat. Není závislý na našich ovacích jako někteří vládci, funkcionáři nebo umělci.

Naše poděkování vychází z žasnutí nad bohatstvím, které dostáváme od Dárce. Nad naší pozicí, kterou před Bohem máme. Děcko se raduje nejprve z darů samotných. Později čím dál víc i ze vztahu samotného. Žasnutí a okouzlení Božím přátelstvím narůstá. V jiné míře o něm ví malé dítě, v jiné větší děcko, které z darů a možností už něco vytvoří pro sebe a pro druhé, v jiné míře snoubenka, toužící se co nejvíce přiblížit snoubenci. Jinak se raduje matka, která rozdává svým mateřstvím a ještě jinak babička …

Přijeli jsme v r. 1994 do Anglie. Vstoupili jsme do dost jiného světa. Jedni lidé nám půjčili krásný byt: „Vše máte k dispozici, byt, kuchyň, ledničku, spíž“. Ocitli jsme se v jiné kultuře bydlení, potravin a vymožeností. A jiných – důvěřujících a svobodných vztahů i na ulicích s neznámými lidmi.

Žid si denně, už ráno připomíná, jak nás Bůh obdarovává: „Žij. Tady máš výbavu k životu. Svět ti je k dispozici. Žij a raduj se.“
Každé ráno žid děkuje:
„Děkuji Ti, Bože, že díky Tobě jsem se po spánku opět probudil do života. (Ve spánku nevnímáme Boha. Spánek je považován za malou smrt.)
Děkuji Ti, Bože, za tvou věrnost.
Děkuji Ti, Bože, za to, že jsem schopen vstát, otevřít oči, chodit, myslet, užívat své smysly.
(Židé děkují i na toaletě.)
Děkuji Ti za rozum, že mohu rozpoznávat dobré od zlého.
Děkuji Ti, Bože, že smím zakoušet Tvou přízeň, poznávat Tě, nechat se vést tvými micvot (přikázáními – cennými ukazateli a recepty pro život).
Děkuji Ti, Bože, že mi důvěřuješ a svěřuješ mi k užívání svůj svět.
Děkuji Ti, za tvou péči a prosím o pomoc, abych nesl dobré ovoce. S radostí se hlásím do práce.
Děkuji Ti, za dar Tvého Učení (Tóry).
Děkuji Ti, Bože, za to, že mohu ve společenství druhých číst z Tóry, naslouchat jí a učit se od Tebe.“ 

To je jen kousek ukázky z židovské ranní modlitby.

Každý den židé vstupují do života s vědomím: „Sám Hospodin se nám zasvětil – pozval nás být jeho chválou, věhlasem, okrasou a jeho svatým lidem. Jsme z královského rodu, jsme svobodným lidem Božím, zvláštním vlastnictvím, královským kněžstvem.“ (Jakpak vysvětlíme dětem slovo „věhlas“?)
„Uzdravovaným, osvobozovaným a znovu a znovu přijímaným!“

Upřímné děkování vyvěrá z radosti nad obdarováním, tak jako tanec a píseň.

Všímat si darů, které jsme dostali, má velký smysl …

	2010
28. neděle v mezidobí       2 Král 5:14-17       2 Tim 2:8-13       Lk 17:11-19       10. října 2010

Znáte nějakého člověka, který by nenaříkal na zlo ve světě?
Je mnoho bohatých, kteří jsou přesvědčeni, že si své bohatství zaslouží.
Je mnoho zdravých, kteří jsou přesvědčeni, že si své zdraví zaslouží.
Je mnoho lidí, kteří jsou přesvědčeni, že by měli dostávat mnohem větší plat.
Je mnoho mocných, kteří jsou přesvědčeni, že oni nemusí dodržovat spravedlnost a pravidla slušnosti.

Mnoho lidí viní Boha z nespravedlnosti světa. Sami svůj podíl na zlu ve světě nevidí.
Modlili jste se někdy usilovně za zdraví někoho, kdo nebyl uzdraven? (Já vícekráte.)
Podle jakého klíče Bůh uzdravuje?
Jakými lidmi se obklopuje? (Také se divíte mocným, jaké spolupracovníky si mocní vybírají?)
Podezříváme Boha, že nám nedostatečně přeje. Méně se ptáme, v čem a kde si šlapeme po vlastním štěstí.

Třeba nám první čtení a evangelium některou otázku trochu osvítí.

Jak mnoho nám Bůh přeje?
Pohané si vytvářeli svou představu o Bohu ponejvíce podle svých vládců.
Kde by získali jinou představu? Kolik bylo v dějinách spravedlivých vládců?
Sami dobře víme, jak v představě o Bohu může někoho neblaze ovlivnit třeba nespravedlivý nebo tvrdý otec.
Bůh nám o sobě vypravuje něco jiného. Je milujícím „otcem“ a „matkou“. 
Ale my to Bohu mnoho nevěříme, jsme poznamenáni neblahými zkušenostmi s mocichtivými autoritami.
Bůh nás zve k osobnímu a krásnému vztahu. Nemá potřebu se vyvyšovat, vládnout podaným, nepotřebuje dvořany, ani lichotníky, ani služebnictvo. 

Izraelité žili obklopeni pohany. (Bible je reakcí na pohanství)
I my jsme obklopení novodobým pohanstvím (slouží se kdekomu a kdečemu). 
Neseme si v sobě pohanskou představu o Bohu (pocházíme z pohanských národů a pohanský vliv v nás úporně přetrvává). Proto se můžeme od biblické reakce na pohanství i dnes pro svůj život mnoho naučit.

Je velice dobré si přečíst celý příběh o Námanovi. (Můžeme z něj vytěžit více než z pohádky o Mrazíkovi nebo Pyšné princezně.) I proto, že se o něm v důležitých souvislostech s našimi otázkami zmiňuje sám Ježíš.
Připomenu jen několik detailů.
Generál královského vojska Náman byl jedním z nejvýše postavených dvořanů panovníka. Moc je největším pokušením. 
Generál Náman s téměř absolutní mocí byl malomocenstvím najednou úplně bezmocný (malomocní byli odsouzeni k pomalé smrti, navíc byli vyloučení z blízkosti rodiny a společenství, byli nečistí a pokládaní za prokleté od Boha).
Nechal si poradit od malé izraelské otrokyně(!) a vydal se do země, jejíž Bůh byl – podle pohanského vidění – poražen asyrskými božstvy.
Přesto, že nakonec nevěřil v uzdravení, vlezl do izraelské(!) řeky.
Když byl uzdraven, vděčně uznal pomoc Hospodina a stal se jeho vyznavačem – změnil svůj život.
Stal se vyznavačem Hospodina.
Bůh pro sebe nic za uzdravení nechce. Je ovšem rád, když přijímáme jeho pomoc a dáme na něj. (Nikdo jiný nám přece nemůže poradit tolik co Bůh. I my jsme rádi, dá-li druhý na naši dobrou radu.)

Příběh s malomocnými z evangelia jde ještě dále.
Devět malomocných mezi sebou sneslo Samaritána. Zřejmě slyšeli dobré zprávy o Ježíšovi. Obrátili se s prosbou na Ježíše, coby Rabbiho. Viděli v něm Učitele, Mistra, to je víc než kdyby jej pokládali za zázračného léčitele. 
Pozor, Bohu poděkovalo všech deset (přinesli děkovnou oběť do chrámu), ale jen jeden – Samařan(!) – se vrátil k Ježíšovi. Rozpoznal v něm Mesiáše a zařídil se podle toho.

Devět uzdravených se Ježíšovými učedníky nestalo. Poděkovali Bohu, asi o Ježíši a o uzdravení vypravovali jiným, možná Ježíše některým nemocným doporučili, ale otázku po Mesiáši si nekladli. Do Ježíšových služeb, do služeb božího království, se nedali.

Počínání devíti uzdravených Judeiců ukazuje, jak se řada lidí v nouzi obrací k Bohu, jak často i slibují hory doly, ale jakmile trápení pomine, jejich potřeba Boha končí. Potřebný dostal to, co mu scházelo – zdraví. Víc od Boha nečeká, dál si žije po svém, stačí si sám. Bůh je pro něj jen Lékařem těla. Nepotřebuje Přítele, myslí si, že je celkem slušný, nepotřebuje se měnit, nepotřebuje pomoc pro své názory a pro svůj život. Nepotřebuje se nikam obracet, jde správným směrem, je přesvědčen, že nikomu neubližuje, neškodí, nezůstává dlužen, nežije pod míru a své bohatství (jakékoliv) si zaslouží.

Extrémem takových lidí je uzdravený ochrnutý u rybníka Bethesda. (J 5:1-18) Ten dokonce Ježíše nakonec udal, přesto, že jej Ježíš varoval: „Nehřeš, aby tě nestihlo něco horšího.“
Nenechal si od Ježíše říci.
Pozorujeme jak někteří lidé, dokud jsou něčím skřípnutí, dokud nemají velikou moc, se chovají docela slušně. Jakmile postoupí v nějakém bohatství (u moci se to projevuje nejvíce) začnou se povyšovat a trápit druhé. 
To vše je pro nás vážným varováním.

Kdysi jsme přemýšleli, jak Bůh zasahuje do našich životů. Došli jsme k tomu, že tak, jako moudří a milující rodiče zasahují do života svých dětí.
Můžeme tedy z dnešních čtení usoudit, že Bůh někdy nemůže vyslyšet některé lidi, protože potřebují být v nouzi, potřebují být v bryndě? Uzdravení by jim zřejmě neprospělo. 

Proto je důležité hledat, co mě chybí, hledat příčinu našeho trápení, poučit se z chyb vlastních i cizích.
Potřebujeme neztrácet hlavu, když se proviníme nebo jsme se dopustili chyb a hledat, co znamená být dobrým křesťanem, i když se mi daří dobře.
A nepřehlížet v Bibli místa náročnější na porozumění.

Někteří lidé umí rozlišit, že být zachráněný je víc než být uzdravený.
Příběhy o malomocných jsou nám vážným varováním. Malomocenství je v Bibli důležitým obrazem. Český název „malomocný“ je velice výstižný. 

Je dobré nejen přijímat a brát, ale také přispívat k záchraně druhých.
Nejen si nechat sloužit, ale také sám sloužit druhým.
Šidíme svět a druhé nejen špatnými činy, ale také svou pohodlností, zbabělostí, neochotou a nesolidaritou.
Bůh nám přeje víc než si připouštíme.

	2007
28. neděle v mezidobí       2 Král 5:14-17       2 Tim 2:8-13       Lk 17:11-19       14. října 2007

Biblické příběhy jsou víc než jen pěknými vyprávěními. Je dobré si projít cestu Námana ...
Kdo touží po moudrosti, může mnoho načerpat.

Buddhisté nemají Boha, jsou přesvědčeni, že co si neudělají sami nebudou mít.
Pohané si váží každého drobtu, hledají kdejaký pramínek síly a pomoci: hvězdy, kameny, vodu, zvláštní místa, obřady …
My katolíci báváme jako rozmazlené děti bohatých rodičů, všechno čekáme od Boha: „Zařiď“. Někteří, neplní-li Bůh jejich projekty, se obrací trucovitě nebo zklamaně ke kdejakým silám. 

Uzdravení deseti malomocných je velmi zajímavé téma.
Proč vlastně je tolik „malomocných“ lidí? Proč Bůh tak málo uzdravuje?
Proč tak málo vyslýchá naše modlitby? Proč máme tolik nezdarů?
Ovšem, to jsou věci, na které přijde člověk až po delším naslouchání a promýšlení slova Božího.
Potřebujeme objevit, jak se lze s Bohem domluvit, co od něj můžeme čekat a co ne. 

Postihne-li nás nemoc nebo neštěstí a my hned útočíme na Hospodina. Ani nás nenapadne hledat, kde jsme se na předešlých křižovatkách života špatně zařadili. 

Bůh obdarovává ještě raději než my. Ale je ukázněný, nekazí nás. (Řada bohatých rodičů kazí děti, když jim dávají něco příliš lacino.)
Bůh dělá velice rád zázraky, ale všechno má svá pravidla. Dokud se nesplní podmínky, nejede se dál. (Od počítače se můžeme naučit jednoduchým a nezbytným pravidlům. Staří počítač neměli, říkali: „Dej krávě do dršťky, ona ti dá do dížky“.)

Je dobře si o malomocenství tenkrát něco přečíst. 

Území mezi Samařskem a Galileí byl „Bohem zapomenutý kraj“.
Malomocní zůstali stát podle předpisu v odstupu od Ježíše: „Nepřibližuj se, jsme nečistí, ale smiluj se nad námi.“
„Jděte a ukažte se kněžím!“ Ježíš je neuzdravil hned.
Poslechli a šli ...

Co si asi mysleli, o čem cestou asi mluvili?

Až když ušli určitý potřebný kus cesty, začínali pozorovat, že se cítí lépe. „Mně se nějak dobře dýchá, mně se … počkej … lidi, já jsem zdráv!“
„Já taky!“
„Já taky …“

Je dobře si udělat čas a barvitě si to představit, (bylo by dobré si zrežírovat divadelní scénku, chlapi z našich rituálů vědí, o čem mluvím).

Devět uzdravených Židů se okamžitě naplno rozběhlo za knězem. Budou se moci vrátit ke svým nejbližším, budou moci přijít do synagógy a budou patřit mezi vážené občany. Bůh se nad nimi smiloval!!

Jeden – Samaritán – utíkal za Ježíšem.
Jen jemu došlo, že Ježíš přichází od Boha.
Stál o Ježíšova slova a jeho vyučování.
Toužil být jeho učedníkem.

Nezůstaňme u prvního dojmu – že nás tento příběh a příběh Námana vede k vděčnosti.
I devět ostatních uzdravených šlo poděkovat a přinést na důkaz vděčnosti oběť v jeruzalémském chrámu.
Uzdravených bylo deset, jen jeden z nich byl zachráněn. Objevil, že Ježíš je cestou k záchraně.

Mimo hypochondrů touží každý nemocný po zdraví.
Lékaři, léky, léčitelé, divotvůrci jsou vyhledáváni … Z nich jen někteří vedou k Bohu, který nabízí víc než jen odstranění potíží, víc než zdraví a dlouhý věk.

Ukázalo se, že těch devět by za Ježíšem vůbec nešlo, kdyby byli zdraví.
Obrátili se na něj, protože jim bylo zle. Když jim bylo dobře, už ho nepotřebovali.
Předtím, když jim nikdo na světě nemohl pomoci od malomocenství (je nevyléčitelné), obrátili se na Ježíše. „Co když je Mesiáš? Za pokus nic nedáme. Co když nás dokáže vyléčit. Náman měl také štěstí.“ 
Když byli zdraví, už je otázka Mesiáše nepálila. „Hlavně to zdraví“. O víc nestáli.
Jen Samaritán přišel poděkovat Mesiáši.
Už jsme si říkali, že tady ale nejde jen o poděkováni. Samařan byl víc než jen uzdraven, byl zachráněn – zůstal posluchačem Mesiáše.

Porozumíme-li textu (pokud porozumíme) nastává větší část práce – kdo jsem a kde jsem já.
O co stojím a v jaké míře.
Tuto práci za nás nikdo neudělá. Také naše práce neskončí požehnáním na konci bohoslužby.

Vydáme-li se na tuto cestu, pak můžeme porozumět tomu, proč je tolik „malomocných“ lidí.
Proč Bůh tak málo uzdravuje.
Proč Bůh tak málo vyslýchá naše modlitby.
	29. neděle v mezidobí

	2022
29. neděle v mezidobí       Ex 17:8-13       2 Tim 3:14-4:2       L 18:1-8       16. října 2022

Proč jsme přišli do kostela? Připomínám to, neboť to není samozřejmé.

Bůh je (skutečně) přítomen ve svém slově, ve společenství věřících a v Ježíšově hostině, říkají církevní dokumenty.
Vyučování Hospodina rádi vyhledáváme ...

Stvořitel nás do života štědře vybavil. Nabídl nám svou pomoc, učí nás předcházet zlu  i možnosti bránit se proti napadení.
Hospodin se slitoval nad Izraelity otročícími faraonovi a vyvedl je k životu ve svobodě. Ale v bitvě proti Amálekovi Hospodin vedl Izraelity k odpovědnosti za svobodu. V silách lidu už bylo ubránit se nepříteli a zvítězit nad ním.
Hospodin se ve své svatební smlouvě zavázal, že bude při Izraeli stát, když budou napadáni nepřáteli.

Mojžíš vztaženýma rukama ukazoval vzhůru k nebi, k Hospodinu, aby se Izraelité drželi toho, který nám dodává odvahu, vnitřní sílu k obraně, naději a víru ve vítězství. (Odvaha Ukrajinců a jejich chytrost je toho dalším příkladem.)
Izraelité zakusili, že Hospodin je nejen uprostřed nás (když je vyvedl z egyptského otroctví a provedl je Rudým mořem), ale je i v nás.
Jak? Bůh nám daroval schopnost sebedůvěry, odvahy, schopnosti se rozhodovat, představivosti, vůle a vytrvalosti. 
Bůh nás vybavuje, abychom přemáhali strach.
To vše jsou projevy a dary božího ducha, které máme pěstovat a rozvíjet. Tím vším máme růst do podoby Boží.
Vítězstvím nad nepřáteli Izraelité zakusili další zkušenost s blízkostí Hospodina, poznávali, že nejedná jen za ně (při vysvobození z Egypta), ale také v nich, skrze ně (ve vítězném boji s Amálekem).
Hospodin je s námi všude, kde my jsme s ním, kdykoliv se ho držíme. Proto s ním smíme a máme počítat.
Bůh nepřebývá a nejedná „tam“, ale „tady a teď“.

Válka je největším neštěstím, proto ji máme předcházet. Máme včas pečovat o mír a šalom. To je náš úkol, který za nás Bůh nebude dělat.

Získání ztracené svobody a míru vyžaduje obrovské úsilí a přináší nenahraditelné ztráty.

Proč Izraelity napadl Amálek?
Naši první otázku v takových případech často směřujeme k Bohu: „Proč dopouštíš války?“
Války vedou ti, kteří zneužívají dar svobody. Poučený a odpovědný člověk se ptá: „Jak včas pečovat o mír?“

Izraelité místo dodržování pokynů Hospodina (z kterých byli nadšeni a k jejichž dodržování se zavázali) se brzy opětovně rouhali a obviňovali Hospodina, že je zanedbává... Kdo se podívá do knihy Exodus, kousek před dnešní úryvek, něco se dozví. 

K druhému čtení.
Boží moudrost je pro nás jedinečným pokladem.
Prvním zdrojem informací o Bohu a jeho darech je důmyslnost a krása stvoření. Každý, kdo se naučil pozorovat a žasnout, může poznávat velikost Tvůrce. 

Bůh slouží nám (ne my jemu). Druhým zdrojem moudrosti je Slovo boží. Bez něj bychom byli nanejvýše zbožnými pohany. 

Během každých tří let znovu procházíme texty Ježíšovy výuky o modlitbě. Pokaždé bychom měli o něco postoupit vzhůru. Kolikátý tříletý cyklus nedělního lekcionáře máte za sebou?
Jak se připravujeme na nedělní bohoslužbu? Přišli jste dnes do kostela s nějakou biblickou otázkou? Těšíme se, že někdo vysloví dobrou otázku.

K evangeliu.
Naše modlitby mohou být různé, i bizarní a absurdní.
Jako nás rodiče (a pak různí učitelé) učili mluvit s lidmi, tak nás Písmo učí inteligentnímu rozhovoru s Hospodinem. Setkání s Bohem povznáší nás. Můžeme si s ním rozumět. Přitahuje nás výrok: „Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem.“ (Ex 33:11)

Izraelité došli k vysoké úrovni modlitby. Ale když učedníci viděli, jak je Ježíš povznesen setkáním s Otcem, prosili ho o vyučování tohoto umění.

Připomeňme si tři základní východiska k židovské a křesťanské modlitbě.

 1.	„Slyš, Izraeli …“
 2.	„Při modlitbě nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“
 3.	Prosme v Ježíšově jménu („Dosud jste neprosili v mém jménu …,“ srov. J 16:23-26)

Bůh není diktátorem ani pohanským božstvem, které si nechává od lidí sloužit. Nikdo o nás nepečuje tolik jako on. Nikdo nám nerozumí tolik jako on.
My mu potřebujeme naslouchat a snažit se mu porozumět. Poznávat, kým jsme pro Boha a kým je on pro nás. Co je Bůh ochotný dělat pro nás a co nechává na nás.

Ježíš nám věnoval několik dalších vyučovacích lekcí o modlitbě.
Co umíme říci o podobenství o neodbytném sousedovi?
A co o podobenství o vdově a nespravedlivém soudci?

Bůh není bezradný jako člověk, který říká sousedovi, že nemůže v noci vstát, aby mu půjčil chleby, protože by vzbudil děti. Hospodin nás rád velkoryse obdarovává. Ale vybízí nás k vytrvalému hledání „jeho vůle“: k poznávání jeho plánů, k osvojování si dovedností božích synů. („Proste, a bude vám dáno; hledejte, a naleznete; tlučte, a bude vám otevřeno.“)

Uvedu příklad. Krásné barokní kostely a zámky stavěli zedníci, kteří neuměli číst a psát, ale obdivuhodně ovládali své řemeslo. Číst a psát uměl stavitel, který byl na stavbě a práci zedníků řídil podle plánů architekta. My, Ježíšovi učedníci, jsme vzdělávaní, abychom byli na stavbě božího království co nejvíce platní. Stavitel rozuměl plánům Santiniho víc než zedník, natož sedlák, který přišel na pouť do nádherného kostela.

Bůh není jako svévolný soudce, nebo náladový pozemský vládce, který musí být přemlouván nebo dotlačen ke spravedlivému jednání.
Bůh je milosrdný ze své podstaty. Na něj můžeme ve všem dát.

Ježíšova slova: „Naleznu na zemi víru?“ jsou důležitá.
Máme sklon si věci zařizovat po svém – což je bláhové. 

Ježíšovi můžeme porozumět a spolupracovat s ním.
Ježíš je největší stavitel společnosti.

Rodina je základní buňkou společnosti. Vybudovat pěknou rodinu je náročným projektem. Manželství vyžaduje řád, který jsme nevymysleli, ale vděčně jej přijímáme. (I k získání dotací nebo jiných příspěvků je nutné zachování pravidel a splnění podmínek.) Soužití v rodině vyžaduje dobrou vůli a úctu k druhým.
Vybudování dobré společnosti je ještě větším uměním. (Jan Masaryk říkal: „Rodina je politikou v malém, nevěřte politikům, kteří neumí pečovat o svou rodinu.“)

„Naleznu na zemi víru?“ říká Ježíš. Budeme se řídit jeho moudrostí?
Budeme mu nevěstou, která se mu bude líbit a budeme mu k ruce tak, jak si přeje?

	2019
29. neděle v mezidobí       Ex 17:8-13       2 Tim 3:14-4:2       L 18:1-8       20. října 2019

K prvnímu čtení.
Amálekovci odvozovali svůj původ od Ezaua. Je možné, že zpochybňovali prvorozenectví Jákobovců a sami si na dědictví činili nárok. Možná proto se postavili do cesty Izraelitům osvobozeným z egyptského otroctví.
Hospodin plní svůj příslib ze Smlouvy s praotci („vaši přátelé budou mými přáteli a vaši nepřátelé budou mými nepřáteli“) a svou přítomností vítězí nad nepřáteli Izraelitů. Platí ovšem: „Člověče, přičiň se …a Bůh ti pomůže“ – Izraelité nečekali s rukama v kapsách, až jim bude umožněna cesta vpřed …

Vůdce je pro lidi velice důležitý. 
Jméno Mojžíš znamená vytahující. Byl vytažen z vody, byl zachráněn – a pak zachraňoval.
Ježíš je dalším zachráncem a my, křesťané, jsme přijali poslání záchranářů. 

Jednání Mojžíše a jeho lidí není bílou magií, ale spoluprací lidu s Hospodinem. 
Mojžíšova modlitba není přemlouváním Hospodina, ale slouží ke konzultaci s Bohem, aby hledal „jeho vůli! (o ní budeme ještě mluvit), dokázal se na ni spolehnout a důvěřoval jeho příslibům. Vůdce je praporečníkem, nese boží korouhev v bojích, na které bychom si sami netroufli a bez boží pomoci v nich neobstáli. Vůdce má být o tři kroky napřed před svým lidem, potřebuje unést, že lidé nedosahují jeho úrovně …

Mojžíš pak na pokyn Hospodina vše napíše – pro naše poučení (pro všechny generace).
Tóra je vyučováním!

V druhém čtení apoštol Pavel Titmoteovi připomíná, že naše důvěra v Hospodina („víra“) stojí na zkušenostech praotců zapsaných v Tóře a Prorocích (jiné Písmo tenkráte nebylo). 

Podobenství „o soudci a vdově“ a „o neodbytném sousedovi“ patří do Ježíšova vyučování o umění modlitby.

Pro jistotu připomenu první krok, o kterém Ježíš mluví v podobenství o pokladu v poli – pokud v přátelství Boha k nám, neobjevíme závratný poklad, pokud nejsme Bohem přitahováni více než prací, která nás baví, nebo koníčky a zálibami, v nichž máme potěšení, daleko nedojdeme. (I ve výchově dětí je naším prvním úkolem nadchnout děti pro přátelství s Bohem. Ptejme se a hledejme, jak se to dělá …)
Pokud někdo žije ve strachu z Boha, nebude mu s ním dobře, Bůh mu bude připadat protivný, nepříjemný, tvrdý, odtažitý, vzdálený, lhostejný …)

Pak je – jako v budování každého přátelského vztahu – důležitá další vytrvalá práce.
Ve čtení Písma je řada lidí, pokud překoná první těžkosti, nejprve nadšená. Ale potom v hledání smyslu Slova božího přichází velice často krize: „Tomu nerozumím.“ 
Ježíš o tom ví, v podobenství „o neodbytném sousedovi“ nás učí vytrvalosti v porozumění s Bohem i v modlitbě.
V podobenství „o soudci a vdově“ nás vede ještě dál.

Oceňuji, že Ježíš není „všechobjímač“ ani snílek, utopisticky hlásající neuskutečnitelné ideály (jako třeba Tolstoj). Viděl, jak to v Izraeli chodí a v některých podobenstvích o některých nešvarech mluvil – o vychytralých tunelářích, o svévoli mocných, kteří porušují spravedlnost, slušnost a „ústavu“ i o podlézavých náboženských vůdcích. Samozřejmě, že si tím u mocných nepolepšil.
Rozhodně nás – své posluchače, zaujal. Hned se ovšem projeví, kdo je vytrvalý k nacházení smyslu Ježíšovy výuky (někdo celý život jen opakuje: „Nechápu, proč nám Ježíš dává tuneláře za příklad,“ nebo se ptá: „Jedná Bůh svévolně?“).

Ježíš nám v podobenství představuje soudce – řekněme v malém městě. Není to krutý mafián likvidující každého, kdo mu stojí v cestě. Je důležité si všímat jeho vlastních slov. Potvrzuje to, co o něm říká vyprávěč. Není to kruťas, je svévolný a líný hájit spravedlnost.
Vdova je typem bezmocných, je chudá a je sama, nemá nikoho, kdo by se jí zastal nebo alespoň vedle ní stál. Ale nevzdá svou při a vytrvale a odvážně se ozývá.
Nespravedlivý soudce jí nakonec překvapivě vyhověl.
Je k sobě poněkud ironický: „Zastanu se jí, aby mě nakonec nenafackovala (v originále stojí „nezbila)“
Vdova nemohla soudce vážněji ohrozit, ale svou vytrvalostí úředníka rozpohybovala k činu.

Bylo by chybné si do svévolného nebo pohodlného a líného soudce promítat Boha. Ježíše nás jen učí: „Prosazuj i u Boha to, co on sám slíbil. Nevzdávej se! Netluč hlavou do zdi, nevydírej Boha, nemanipuluj s ním, ale vytrvale hledej, co máš udělat ty, aby ti Bůh mohl pomoci. Ze své strany vytvářej podmínky pro další obdarování.
Mladým lidem, nezatíženým komunistickou propagandou a jejich stálým „bojem“ („boj o zrno, boj o mír …), bychom možná mohli říci: bojuj o spravedlivou věc i u Boha.
Vytrvej a usiluj ze všech svých sil v budování vztahů. Nevzdávej se.

Přidal bych k tomu staré vyprávění o celonočním zápase Jákoba s Neznámým. A Mojžíšův zápas s Neznámým. (Také vás v noci přepadají všelijaké strachy?) Zápasili o život.
„Rytířsky, čestně a vytrvale jsi bojoval,“ slyší Jákob. A jeho slova: „Nepustím tě, dokud mi nepožehnáš,“ jsou pro nás velice důležitá. Dělejme to také tak. Vydržme útoky strachu, tlaky nepříznivých okolnosti a selhání druhých i svých. Nepoddávejme se jim. Bůh stojí na naší straně. Nemusí být přemlouván. My máme přemlouvat sami sebe. 

Máme vydržet v modlitbě – tj. v rozhovoru s Bohem. V naslouchání jeho slovu a hledání smyslu.
Vytrvalost je něco jiného než tvrdohlavost a neústupnost.
Jen odvážný a vytrvalý si může osvojovat Kristovu moudrost a úsudek jeho Ducha.

Bůh k nám sestupuje – v Kristu v nejvyšší míře – a my k němu smíme s Ježíšem vystupovat co nejvíce u něj pobývat, přijímat jeho náhled na život.

Chtěl jsem se ještě vrátit k Ježíšovým slovům: „Otče náš, buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi,“ ale už se mi to sem nevejde.
Nehoří, snad příště.

	2016
29. neděle v mezidobí       Ex 17:8-13       2 Tim 3:14-4:2       Lk 18:1-8       16. října 2016

Být sám, být odkázaný jen na své možnosti nebo jen na lidské spojence bývá zoufalé.
Je smutné, že na světě mnoho dobrého končí v troskách, že násilí a lež často vítězí, ale důvěra v Boží přízeň je víc než nic. Objevit, že nám Bůh přeje, že s námi počítá navždy a že poslední slovo má on – je pro nás osvobozující.

Není samozřejmostí udržet si důvěru v Boží pomoc, pokud jsme citelně zasaženi zlem.
Vytěsňování zla pro nás není řešením, vede ke zbabělosti, umožňuje narůstání zla, ponižuje oběti, podráží jim nohy …
Důvěřující vztah k Bohu je třeba živit.
Modlitba je setkáváním s Bohem, snahou porozumět mu, zakoušením jeho blízkosti a krásy. Je přebýváním v jeho náruči (i když se s ním „pereme“ o představu o něm).

Politici před volbami slibují kde co … Někteří lidé je volí …
Většina rodičů o své děti dobře pečuje.
Jak to je se sliby Boha, že nás bude chránit?

Svědci Jehovovi lidem říkají, že se bez Boha neobejdeme. Možná něco říkají nešikovně, ale co říkáme lidem my?
(Někteří katolíci si svědky nepouštěli domů – a nic se od nich nenaučili.)

K čemu – my duchovní – v breviáři recitujeme v žalmu: „Nestaví-li dům Hospodin, nadarmo se namáhají stavitelé. Nestřeží-li město Hospodin, nadarmo bdí strážný.“ (Ž 127:1)
Směřujeme ta slova k Bohu nebo k sobě?
Dělají nám(!) ta slova dobře? Přinášejí nám užitek a životní poučení?
Nebo si myslíme, že naše modlitby slouží k dobrému pocitu Boha z nás?

Čím to je, že se naše společnost přestala zabývat základní otázkou, zda Bůh existuje nebo ne?
(Máme na tom podíl – nás katolíků je v naší společnosti více než ostatních křesťanů.
Jakou představu o Bohu druhým nabízíme?) 

Mojžíš vyrostl ve velkou autoritu („byl nejpokornější ze všech lidí“, Nm 2:3) a dodával svým lidem odvahu. Literární druhy v Bibli neznají psychologické líčení, vnitřní postoje lidí líčí jiným způsobem. Mojžíšovo jednání a podpírání rukou není nějakou magií.
K vítězství Izraelitů bylo třeba Mojžíšovy důvěry v pomoc Hospodina a činů těch, kteří mu „podpírali ruce“ i činy bojovníků.

Izraelitům se dostalo skvělého vyučování o Boží přejícnosti.
Ježíš nám dobrotu Boha vylíčil v ještě krásnějších barvách. Zastával se Otce proti zkresleným představám těch, kteří se v náboženství špatně učili.

Ježíš nás učí, že modlitba je setkáním s Milujícím.
Snaha pohnout Bohem je nesmyslná (a pohanská). Bůh je vrcholně přející, jeho přemlouvat nemusíme. My se máme pohnout. Přátelství druhého nás obohacuje a ovlivňuje. Modlitba je nasloucháním Bohu. Donekonečna můžeme objevovat další krásy jeho přátelství. Daří-li se to, pak není těžké ochotně přijímat to, co nám radí.

Rozhovor s druhým je určitou dovedností. Podle věku se postupně učíme jeho pravidlům. Prosba má také svá pravidla.
Rodič se těší, až bude dítě na takové úrovni, aby mohl své děti obdarovat. (Chudý by rád děti obdaroval, ale … Bohatý se musí ovládat, aby děti svými dary nekazil …)

Nespravedlivý soudce odpíral chudé vdově pomoci k právu … Ale vdova se nedala, brala se o svou věc.
Nakonec sudí podlehl: „…stále mě obtěžuje, tak se jí zastanu, aby mě nakonec neztloukla.“
Že je Bůh nejvýše přející jsme se mohli dostatečně přesvědčit. Kdo to neví, ať se vrátí do 1. třídy (jinak se s Bohem mine a jeho způsob modlení mu bude ke škodě).
Jestli máš dojem, že ti Bůh nepřeje, jdi za tím, ptej se, hledej.
„Proste, a bude vám dáno; hledejte a naleznete; tlučte a bude vám otevřeno.
Neboť každý, kdo prosí, dostává, a kdo hledá, nalézá, a kdo tluče, tomu bude otevřeno.
Což by někdo z vás dal svému synu kámen, když ho prosí o chléb? Nebo by mu dal hada, když ho prosí o rybu?
Jestliže tedy vy, ač jste zlí, umíte svým dětem dávat dobré dary, tím spíše váš Otec v nebesích dá dobré těm, kdo ho prosí! (Mt 7:7-11)

Nikdy jsem při vyučování neznámkoval, ale překvapuje mě, že dost lidí nepočítá s tím, že by se ve své představě o Bohu mohli mýlit, že je nezajímá, zda-li z Božího vyučování nepropadají.
Potkávám občas kostelové lidi mající například za to, že máme Boha přemlouvat a odvolávají se na vdovu z dnešního podobenství.

Opakuji, Ježíš neříká: „Útoč modlitbami na Boha, přemlouvej ho, vyprošuj si víru nebo další dary.
Kdo chce, může se přesvědčit o boží štědrosti, ale najde Mesiáš na zemi ty, kteří mu dávají za pravdu svým životem?

Vyčítáme Bohu kdeco, ale kolik, kdy bylo lidí, kteří s ním táhli za jeho provaz?
Kdybychom se s druhými shodli už jen na Desateru, svět by vypadal jinak.
Všímám si, že dost lidí je pro to, aby druzí Desatero dodržovali. Ale mnohem méně je těch, kteří podle Desatera jednají. Příliš málo lidí spolupracuje s Bohem.
(Asi jste se také setkali s lidmi, kteří Václavu Havlovi vytýkají, že nevyhnal komunisty a nezařídil to a ono. Tito zbabělci nikdy nepřiložili ruku k dílu ...)

K čemu slouží modlitba nám?
Komu z nás v dětství modlitba a bohoslužba chutnala?
Forma byla nepřitažlivá a nesrozumitelná, obsah často nesrozumitelný.
Přispělo to k tomu, že mnozí naši spolužáci smysl modlitby neobjevili?
Burcuje nás to k vytrvalé snaze ukazovat Boha dětem v lepším světle – v pravém světle?

A pokud jsme v náboženském vyučování měli štěstí, pak to neznamená, že můžeme své potomky učit to samé. Osnovy i způsob vyučování ve škole se oproti vyučování za nás často změnily k lepšímu.

Víte, že většina našich děti chodí na bohoslužbu nerada? Víte, že je často modlitba mnoho netěší?
Modlitba není odříkáváním určitých slov. Postavení dítěte vůči rodičům se časem mění. Jinak mluvíme s dětmi předškolního věku, jinak se šestiletým, jinak s devítiletým … a tak dále.
Co pro děti děláme, aby to pro ně byl Bůh zajímavý?

V sobotu několik lidí přivedlo do kostela asi dvacet dětí. Ukazoval jsem jim obrazy, které se povedly a které se nepovedly. 
Některé děti byly kostelové (z farnosti Pavla Kuneše faráře z Klecan – bylo to na nich znát), jiné děti byly nekostelové. Děti se výborně ptaly … a dobře reagovaly.
Jednou jsem vyprávěl o šestiletém klukovi, který po pohřbu jejich kněze řekl: „Hlavně, aby se panu faráři v nebi líbilo.“
Kluk zřejmě řekl víc, než čeho si byl vědom. Ještě jsme se s Ježíšem nesetkali. V řadě věcí máme jiné názory než on. Jak je ta řada velká nevíme. Nakolik přivítáme Ježíšovy názory a nakolik budeme ochotní slevit ze svých názorů, je otázka.

Odpůrců Václava Havla se ptám: „Četli jste něco z textů nebo knih?“
„Slyšel jsi Ježíšova kázání?“, ptali se podobně Ježíšovi příznivci těch, co Mistra pomlouvali.
„Co bych chodil poslouchat takového podvodníka? (O Ježíšovi také kolovalo mnoho předsudků a pomluv.) My jsme učedníci Mojžíšovi. My víme, že k Mojžíšovi mluvil Bůh, o tomhle však nevíme, odkud je.“ (Srov. J 9:28-29)

Hloupě a naivně si mnoho lidí stále myslí, že si zařídí lepší život ze svých vlastních sil.
Proč tak mnoho očekáváme od politiků, kteří většinou nejsou mravními osobnostmi?
Proč my křesťané včas neupozorňujeme na tato nebezpečí? Copak nemáme několika tisíciletou zkušenost s moudrostí Boží?
Kolikrát jsme slyšeli: „Nestaví-li dům Hospodin, nadarmo se namáhají stavitelé. Nestřeží-li město Hospodin, nadarmo bdí strážný.“ (Ž 27:1)
„Posilněte své zemdlené ruce i klesající kolena a vykročte jistým krokem.“ (Srov. Žid 12:1n; Jak 5. kap.)

Necháme si to pro sebe nebo o Bohu budeme vyprávět druhým?

František klade na srdce seniorům: „Mluvte se svými vnuky o Bohu. Jste povoláni svědčit o hodnotách, jež mají skutečnou a trvalou platnost, neboť jsou vepsány do srdce každého člověka a zaručeny Božím slovem.“

	2013
29. neděle v mezidobí       Ex 17:8-13       2 Tim 3:14-4:2       Lk 18:1-8       20. října 2013

Dnešní misijní neděli můžeme spojit s dnešními biblickými texty.

Bůh nám ukazuje své myšlení, můžeme se s ním bezpečně a užitečně setkávat.
Každá komunikace má svou náročnost a svá pravidla. Se svévolníkem se domluvit nelze.

Víme, že u Boha jsme u něj doma. Víme, že jsme od něj už „v Ráji“, už na počátku, dostali vše. Ježíš to potvrzuje: „Synu, ty jsi stále se mnou a všecko, co mám, je tvé“, říká otec bratrovi marnotratného syna.
Ježíš nás zatoulané, nás – drzé a marnotratné syny, přivedl do rodiny svého a našeho Otce.

Dnešní texty nám mohou pomoci ke kontrole našeho porozumění s Bohem.
Teď před volbami se šíří určité modlitby k volbám. 

Ať se každý modlí, jak mu je libo, ale jsme odpovědní za Ježíšovo vyučování (stálo jej život). Malé děcko řídit auto nemůže. Řidič je odpovědný za svou jízdu, je povinen znát pravidla provozu.

K čemu má modlitba sloužit? Co po Bohu při volbách chceme? Má pohnout s politiky? S voliči? S námi?
Jak to má udělat? 

V „Malém princi“ říká král: „Kdybych nařídil generálovi, aby létal jako motýl a generál by rozkaz neprovedl, čí by to byla chyba?“
„Vaše,“ odpověděl Malý princ.
„Správně. Je třeba od každého žádat to, co může dát.“
Nad Exupéryho „Malým princem“ si libujeme jaká to je krása a moudrost. Ale ve vztahu s Bohem si na to nevzpomeneme. Svůj život máme oddělený od vztahu s Bohem.
Jak se začneme modlit, vypínáme rozum. Slyšíme zbožné rady: „Pán Bůh si naše modlitby přebere a nějak si s nimi poradí.“ Zkuste toto říci před úředníkem se špatně vyplněným formulářem na grant.

Asi se nikdy tolik lidí nemodlilo k Bohu za mír než za druhé světové války. A přesto desítky miliónů padly. Křesťanství v Evropě bylo zanedbané, slabě ovlivnilo život lidí.
Do manželství nestačí, říkají-li si manželé: „Broučku a kočičko“.

Hospodin slíbil Izraeli, že se o něj bude starat, že jej nepřátele nepřemůžou.
Bůh svůj slib dal Abrahámovi a později jej opakoval v dalších generacích; a nic neubral – jeho slovo platí.

Obraz o Izraelitech bránících se útoku Amalečanů, mnoho vypovídá, víc než by svedla filmová kamera s obrazem a zvukem.
(Máme pečlivě zkoumat všechno, co nás k tomu napadne, ale ne všechno je použitelné. Ne každá houba v lese je jedlá.
Stále do biblických příběhů trestuhodně tlačíme své pohanské a magické představy, tvrdíme: „Modlitba sama o sobě má určitou hodnotu, kterou Bůh může nasměrovat správným směrem a použít.“
Nepoučený dobrovolník nemůže lékaři pomáhat při operaci, bude přinejmenším překážet.)

V té scéně jakoby vše bylo soustředěno do modlícího se Mojžíše a jeho pozvednutých rukou. Ale nepřehlédněme: jeden se modlil, dva mu podpírali ruce a ostatní bojovali.
Alespoň jednoho je zapotřebí, který rozumí Bohu a ví, do čeho s námi Bůh jde a do čeho nepůjde. I tento člověk ale potřebuje zázemí, které mu důvěřuje.
Ježíš – ten nový Mojžíš – takovéto zázemí neměl. Po nesprávné obraně Petrově, učedníci utekli a přestali věřit, že je Mesiášem.

Dodneška si mnoho věcí děláme po svém. Nestojíme za Ježíšem. Nepodpíráme mu ruce. Chybí nám bojovníci. Nehrneme se do práce pro Ježíše. Jsme lidmi strachu.
Rádi „mudrujeme“, hledáme důvody, abychom se nemuseli hnout. Těm statečnějším podrážíme nohy, aby nás nezahanbovali. Raději se dlouze „modlíme“, než abychom vzali něco pádného do ruky.
Naštěstí známe lidi, kteří velice pracují pro potřené. Každý má možnost někomu pomoci. 

I lidé hlásící se k Bohu milosrdnému, mohou mít tvrdé srdce. Někteří už dopředu vědí, že se ten, komu někdo pomáhá, stejně zvrtne.
Ano, i v Písmu čteme, že se dost lidí Bohem velice obdarovaných nakonec od Boha odvrátilo. Ale lituje snad Bůh toho, co pro ně udělal?

Někteří lenoši a ustrašenci velice horují pro modlitbu. Nevšimli si, že Bůh nemusí být tlačen jako nespravedlivý soudce.
Dobrá modlitba je činem (špatná je únikem). Má (nás) vést k dalšímu činu. „Modlivejch“ je dost, ale je málo bojovníků – málo dělníků pracujících na žních.

Ne každé setkání s Bohem je modlitbou. Jinak se k Ježíšovi chovali nazaretští v synagóze, jinak Kaifáš, jinak uzdravený slepec od narození. Jinak se ptal Nikodém a jinak Samaritánka od Jákobovy studny.
Jinak vypadá modlitba pohanská („dám, abys dal“), jinak se modlili učedníci farizejských rabínů, jinak učedníci Jana Baptisty, jinam v porozumění Bohu posunul Ježíš své učedníky.

Od Ježíše víme, že Boha není nutné přemlouvat.
„Při modlitbě nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov.
Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte. Vy se modlete takto: Otče náš, jenž jsi na nebesích …“

Typem novozákonní modlitby je:
„Ježíši, už nemají víno."
„Pane, ten, kterého máš rád, je nemocen.“.
„(Otče, děkuji ti, žes mě vyslyšel – vždycky mě slyšíš…): Lazare, pojď ven!“

Modlitba Páně je osnovou toho podstatného, co máme před Bohem promýšlet. 

Ne, každá modlitba (každý náš rozhovor, každé setkání) je Bohu milá. 

Říkal jsem minule, že při setkání s Bohem si máme nejprve všímat, s jakým obdarováním k nám Bůh přichází. Máme se těšit z postavení, které před Bohem máme. 

Snad všichni si pamatujeme Ježíšovu větu z Markova evangelia: „Jděte do celého světa a hlásejte evangelium všemu tvorstvu!“

Každý jsme poslán.
Nejprve ke svým dětem! Základní židovská modlitba „Slyš Izraeli“ , klade na srdce rodičům, aby své děti přiváděli k poznání Boha, aby jim svědčili o Boží dobrotě. Mluvili jsme o tom, jen to připomínám o dnešní misijní neděli.

Všímejme si, prosím, nakolik vaše (naše) děti modlitba těší, zda neříkají slova, kterým nerozumí, obraty, které jsou nad jejich zkušenost. Nenuťme je do něčeho, čemu sami pořádně nerozumíme. Nemrzačme duchovně své děti.
Nepodceňujeme Ježíšovu větu: „Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci! Obcházíte moře i zemi, abyste získali jednoho novověrce; a když ho získáte, učiníte z něho syna pekla, dvakrát horšího, než jste sami.“ (Mt 23:15)

V podobenství o neodbytném sousedu i v podobenství o nespravedlivém soudci je podržena vytrvalost prosebníků.
První podobenství ústí k usilování o Ducha svatého. (Srov. Lk 11:1-13)
Druhé podobenství vede k péči o víru, o udržení důvěry v Ježíše – Mesiáše.

Znovu opakuji, Ježíšovi učedníci po mnohaměsíční zkušenosti s jeho přátelstvím, po zázracích, které viděli a po zázracích, které skrze ně Bůh vykonal, po zážitku poslední večeře, byli duchovně na odchodu od Ježíše.

Všímáme si, že Bůh přichází s neuvěřitelnými věcmi. Před týdnem jsme si říkali, že Boží milosrdenství je neuvěřitelné. Ježíšovo manželství s námi je neuvěřitelné.
Připustit nezištnost a přejícnost Boží vyžaduje velikou otevřenost k Bohu. Do malých představ se nevejde. Úzkoprsý se brání, „spravedlivý“ zákoník je pobouřen, hodně zraněný pochybuje. Zbabělec nepřizná vinu, pyšný viník raději přijme svůj trest, než aby přijal milost (Kain a Jidáš).

Schopnost přijímat bez výkonu, nechat se milovat jen tak, vyžaduje velké srdce a pravou pokoru.
To jsou předpoklady „víry“.
Podezřívám Ježíšovu matku, že alespoň doufala, že Ježíšovo zmrtvýchvstání je možné. Zakusila, že jí její manžel věřil, že mu nebyla nevěrná.
Ani jeden z nich nebyl naivní. Oba používali svůj rozum a věděli, že rozum důvěře nepřekáží.
Ale věděli, že důvěru („víru“ v druhého) je třeba budovat.

	2010
29. neděle v mezidobí       Ex 17:8-13       2 Tim 3:14-4:2       Lk 18:1-8       17. října 2010

Katolíci se povětšinou nemohou vymotat ze základních chyb v modlitbě. Vinu nese v mnohém duchovenstvo, ale lidé se brání něco změnit. Procesu „obrácení“ se často brání.
Mnoho lidí se spokojí s lidovou zbožností (něco z Písma, hodně z pohanství a zbytek podle svého názoru). Nestojíme nebo nevyužíváme možností Ježíšova vyučování (zadarmo).
Něco z Písma:
Opakujeme biblická slova, aniž známe jejich smysl. (Například: „Kterého jsi v chrámě nalezla“. Kolik lidí hledá, kdo ze svaté rodiny udělal chybu a co se z jejich chyby máme naučit?)
Smyslu slov Modlitby Páně většina lidí nerozumí, opakují je jako mantru.
I sami říkají tato slova stejně jako s druhými, jak leží a běží.
Pohanské myšlení:
Pohané se snaží božstvo získat na svou stranu, usmířit, naklonit. Proto manipulace s božstvem.
Myslí si, že existence božstva je závislá na obětech lidí. Božstvu je třeba předkládat pravidelný přísun patřičného materiálu, obětí, úkonů, modliteb. (Například kdyby nebyli obětováni lidé, slunce by nevyšlo.)
Zasvěcení – osvícení, kněží – vědí co, kdy a jak je třeba předkládat, co je božstvu milé a na co zabírá. Znají cestu (jako u knížecích dvorů) jak k božstvu proniknout a znají správné dvořany, kteří jim otevřou správné dveře.
Božstvo je třeba stále udržovat v příznivé náladě (například „modlitební stráží“).
Vkus lidové zbožnosti:
Nezáleží na tom, co říkáme, hlavně, že to myslíme dobře, Bůh si to přebere.
Porozumění je nahrazováno množstvím modliteb a obětí.
Raději celý růženec než 30 minut pro Modlitbu Páně.
Kdo zpívá, dvakrát se modlí.
Přesvědčení, že Bůh je nadšen z našich pochval.
Obliba všech možných „zaručených“ modliteb místo hledání smyslu slov v Modlitbě Páně.
(Pamatuji, jak si staří lidé předávali léky: „Mám dobrý prášky na žaludek“.)

Naše nejčastější chyba: Víc mluvíme, než nasloucháme.
Opakovací otázka: Kterou modlitbu Ježíš zřejmě nejčastěji říkal?

Několik základních pravidel:
Bůh je úctyhodná inteligentní bytost. Je otázkou úcty jednat s ním rovně a poctivě.
Spravedlivý život a poctivá práce jsou základní odpovědí i ve vztahu s Bohem.
Statečnost, odpovědnost, ochota k domluvě, k porozumění, odpuštění, milosrdenství …, všechny projevy dobra (například: „Ovoce Božího Ducha: láska, radost, pokoj, trpělivost, laskavost, dobrota, věrnost, tichost a sebeovládání. Gal 5:22-23) – nic z toho nemůže být (jako v každém vztahu) nahrazeno modlitbou ani ničím jiným.
K porozumění a spolupráci v jakémkoliv vztahu je třeba hledat (předpoklady: naslouchání, otázky, zpětná vazba – dobrý nebo špatný výsledek).
Až pak k modlitbě patří ticho a nejrůznější projevy krásy těla a ducha (umění, muzika, tanec, gesta, chůze, oblečení, smích, pláč, humor a všechny další dobré pocity a zážitky včetně jídla). 

Opakuji: víra je důvěřujícím vztahem, je procesem, může slábnout a vymizet.

Pes umí mnohem více komunikovat než včela. Člověk je stvořen k porozumění Bohu.
Je-li manželství v krizi, neposíláme manžele na veselohru, „na Othella“, na večeři do dobré restaurace nebo do tanečních, ale do manželské poradny nebo na Manželská setkání. Základem k porozumění a spolupráci je komunikace.
Jak dopadne manželství nebo jiný vztah, ustrne-li v komunikaci?
Kontrolou pro rozhovor s Bohem nám může být porovnání: jak si přejeme, aby s námi rozmlouvaly děti a jak se k nim chováme my (Bůh není horší než my)..
Pravidla rozhovoru s Bohem z Ježíšova vyučování:
Zbožnost má být (na veřejnosti především) cudná. 
Bůh už jen ze své přejícnosti a zájmu o nás ví vše, co potřebujeme a po čem toužíme. Jemu nemusíme mnoho vyprávět. 
Jako si při jídle beru na talíř jen tolik jídla, kolik sním, tak v modlitbě používám jen tolik slov, které jsem schopen zpracovat.
Modlitba nemá pohnout Bohem, ale námi.
Modlitba Páně není na prvním místě modlitbou, ale spíše návodem k rozhovoru a programem pro život s Bohem.

K setkání s Bohem v modlitbě a bohoslužbě je třeba se připravit. 
Mám vědět, s kým se setkávám – Bůh je naší nejbližší bytostí, ale je mocnou bytostí. Pro setkání s ním platí všechna pravidla slušnosti, úcty a pozornosti. 

Ježíš není mluvka, jeho slovo platí!
Jednou provždy máme vědět, že nám nikdo nepřeje víc než Bůh!! 
V podobenství o neodbytném sousedovi nám Ježíš radí: „Proste, hledejte a tlučte“!
„Proste“: máme se rozhodnout, co chceme získat, do čeho se chceme pustit, o co chceme usilovat.
Máme si ujasnit, co pro to chceme udělat, co je na nás a o co můžeme poprosit Boha a co od něj můžeme očekávat (nebude za nás dělat nic, co je v našich silách – kazil by nás). 
„Hledejte“ znamená usilovat o porozumění Bohu, o porozumění jak dosáhnou to, co si přeji.
„Tlučte“ nás vyzývá k vytrvalosti, nemáme se nechat odradit, když hned nedostáváme.

Podobenství o nespravedlivém soudci a vdově ukazuje ještě vyhrocenější případ usilování než podobenství o neodbytném sousedovi.
Lehce si můžeme uvedený případ představit. Židovský soudce měl dodržovat spravedlnost, ale v Ježíšově modelu je líčen „soudce, který se Boha nebál a na lidi nedbal“.
Někdo vlivný soudce ovlivňoval. Soudce si nemohl dělat, co by chtěl, musel mazaně kličkovat mezi pravidly spravedlnosti. Víme, jak to u soudů chodí. Vdova zřejmě hledala další a další argumenty, znovu a znovu se „odvolávala“.
Vzpomeňme si na dnešní případy MUDr. Yekta Uzunoğlu, spor farmářky Havránkové s pozemky na dálnici u Hradce Králové a další.
Podobně máme my hledat, co je na nás, abychom dosáhli vytčeného cíle ve spolupráci s Bohem.
Máme zkoumat, kde se co zadrhlo, proč některá věc nejde hned na svět.

Doufám, že nikdo, kdo jednou toto podobenství slyšel a není úplným začátečníkem, si nebude Boha spojovat s nespravedlivým soudcem, který musí být dotlačen k dobrému.

Bůh velice rád dává.
Na nás pak je, abychom objevili, proč byl uzdraven syrský Náman a ne malomocní v Izraeli. Proč Eliáš pomohl vdově ze Sarepty a proč hladovějícím vdovám izraelským pomoci nemohl (srov. Lk 4:16-30).
Proč spadla věž v Siloe a jak to bylo se zmasakrovanými Galilejci v Jeruzalémském chrámě (srov. Lk 13:1-9)?
Proč si apoštolové nechali líbit pronásledování od velerady včetně ukamenování Štěpána, proč raději trpěli, než aby se bránili? 

Kdysi jsme si říkali, zda bychom si raději zahráli s Bohem šachy (dámu, pexeso) nebo člověče nezlob se? Někomu jde o výhru a někomu o to, aby se něco naučil nebo je pro něj ctí hrát druhé housle s mistrem.

Někdo nechce přemýšlet a vymlouvá se na tajemství.
Někdo raději žebrá, než aby se naučil něco užitečného dělat.
Hospodin si vybral Abraháma, Izraelský národ, Mojžíše, Eliáše, Jana Baptistu, Marii, apoštoly a učedníky podle nějakého klíče (vyhráli „konkurz“).
Některé zaměstnance je nutné propustit. Nepomohlo by jim, kdybychom je zaměstnávali. Ať berou raději podporu, než aby kazili materiál nebo ubližovali druhým.
Zanedbaní žáci mají dostat šanci, ale pak záleží na nich, zda stojí jen o vysvědčení nebo o porozumění oboru, aby mohli dobře sloužit druhým.
Špatní lékaři, soudci, psychologové, učitelé, faráři a zpovědníci mají jít „od válu“. Škodí. Podvodníky je třeba zavřít.
Před milosrdným Bohem, který o nás pečuje a nabízí nám mnohé příležitosti, platí: „Každý je strůjcem svého štěstí“.

Kdo chce, může Bohu porozumět a může se s ním domluvit.
Ale nakolik stojíme o Ducha svatého? („Jestliže tedy vy, ač jste zlí, umíte svým dětem dávat dobré dary, čím spíše váš Otec z nebe dá Ducha svatého těm, kdo ho o to prosí!“ Lk 11:13)
A „nalezne Syn člověka na zemi víru, až přijde“? (Lk 18:8b)

„Víra“ je důvěřujícím vztahem (včetně pracného poznávání a náročných i krásných zážitků).
Modlitba je setkáním (na rande nepřicházíme, jen když nám nic nechybí, ale i tehdy, když jsme pochybili, když jsme si ublížili nebo máme spor).
„Víra“ je vztahem s Bohem.

Mezilidský vztah má výhodu, že vidíme (slepci hmatají) jeden druhého. Nevýhodou je, že jsme chybující a teprve se učíme komunikovat, porozumět si a spolupracovat.
Vztah s Bohem má nevýhodu, že zatím Boha nevidíme. Má výhodu, že nám Bůh chce rozumět, zná nás a nedělá chyby.

Kdo nestojí o zpětnou vazbu a radu, o moudrost, pomoc, odpuštění a milosrdenství, není mu pomoci. To platí v jakémkoliv soužití.
Král Saul si nedal poradit a ještě lhal (například Srov. 1 S 13. a 15. kap.).
David se dopustil větších provinění než Saul. Přiznal vinu – bylo mu odpuštěno a mohl zůstat králem (2 S 12. kap.).
Apoštolové se neurazili, když je Ježíš napomínal (například Mt 17:14-21; Lk 22:24-30).
Jan a Jakub uznali svou chybu (Mk 10:35-45; Lk 9:51-56).
Petr zrovna tak (například Mt 16:21-23).
Škoda, že podobně nejednal Jidáš (vzal spravedlnost do vlastních rukou a sám se popravil).

Někteří lidé při podezření na rakovinu páchají sebevraždu.
Někteří nemají trpělivost a při nevěře manžela se příliš brzy rozvádějí.
Někteří lidé příliš rychle zavrhnou Boha a rozejdou se s ním.
Někteří se vymlouvají na chyby předků, předurčení, karmu, osud, geny, postižení, špatnou výchovu, nespravedlivost lidí, světa a nepřízeň Boha – jen aby nemuseli nic dělat. Udělají ze sebe mučedníky, aby se mohli obdivovat (litovat) nebo byli litováni.
Jiní obětují své utrpení za druhé a hrají si na spasitele světa.
Jiní prosí, hledají a tlučou.
„Kdo má tomu bude dáno a přidáno“.
„Blaze těm, kdo hladovějí a žízní po spravedlnosti, neboť oni budou nasyceni. Blaze těm, kdo mají čisté srdce (kdo jsou schopní si porovnávat své představy o Bohu s Ježíšovým vyučováním), neboť oni uzří Boha.“ (Mt 5:6. 8)

Prosím vás, na co jsem zapomněl?

Podobenství o farizeu a celníkovi, které následuje, má také k Ježíšově vyučování o umění rozmlouvat s Bohem co říci.

	2007
29. neděle v mezidobí       Ex 17:8-13       2 Tim 3:14-4:2       Lk 18:1-8       21. října 2007

Samozřejmě, že vítězství nezpůsobily Mojžíšovy ruce … 

Nejprve dvě poznámky.
 1.	Setkáme-li se s někým novým, někdy trvá nějaký čas než mu začneme rozumět. Ten druhý může mluvit jiným jazykem, má třeba jiný způsob přemýšlení nebo mě něčím provokuje. Neobrátím-li se k němu zády, mohu mu časem přijít na chuť.
Podobně to může být s porozuměním Bibli. Začínající čtenář může být nějaký čas otráven, zdá se mu to příliš složité (raději sahá po zbožné knize), ale vydrží-li v zájmu o porozumění (je dobré mít dobrého průvodce), pak po určitém kusu cesty se mu otevře průzor k porozumění a začne se mu dostávat tolik porozumění, že je ani nestačí zpracovat. Jako když na houbách narazíme v lese na správné místo – pak téměř nestačíme sbírat.

 2.	Mrzí mě, jak už děti nebo začátečníky v modlitbě mateme. Učíme je odříkávat texty, kterým nerozumí a tvářit se, že rozmlouvají s Bohem. Koho by to bavilo?
Jsme netrpěliví, nerespektujeme stupně modlitby.
Nedávno jsme si říkali, že ve všem potřebujeme nějaký úspěch – pro povzbuzení.
Také jsme si připomínali Ježíšovo moudré podobenství o pokladu nebo perle. Obchodníkovi s perlami i zemědělskému dělníkovi (ten objevil poklad náhodně) zasvítily oči, prodali všechno co měli, jen aby poklad získali.
Dokud nás přátelství s Bohem nepřitahuje, pokud máme z Boha strach nebo „plníme náboženské povinnosti“ (tak se to přece dělá, všichni to tak dělají), pak jsme otrávení jako mužský, který si musí vzít ženu proto, že s ní čeká dítě (a všichni na to doplatí).

Podobenství o vdově a soudci a podobenství o neodbytném příteli jsou velmi důležitá k pochopení „novozákonní modlitby“. 

Orientální soudce nevedl spisy a protokoly. Rozhodoval z pozice autority. Nebyl-li odpovědný, rozhodl svévolně, třeba podle své nálady nebo vlastního prospěchu.
Vdova byla s někým ve sporu a ten někdo zřejmě soudce patřičně „ovlivnil“. Od vdovy mohl soudce těžko úplatek čekat.
Nakonec ale soudce, i když se o Boha nestaral („i když se Boha nebál a na lidi nedal“), se vdovy zastal. V některých textech stojí: „… aby nakonec nepřišla a neztloukla mě“.
Ježíš nám předkládá příklad této vdovy. (Soudce samozřejmě nemá s Bohem nic společného. Pochopitelně nelze říct: „Pane Bože, buď mě vyslyšíš nebo uvidíš“. Na soudce to může platit, na Boha ne.)
Ježíš nám ukazuje, že při poznávání Boha a domluvě s ním potřebujeme být nejen důslední, ale i houževnatí. Jestli s Bohem komunikuji jen když mě to baví, a pokud nemám náladu, můj zájem končí – pak to svědčí o mé neúctě a povrchnosti. Tak se ale nikam nedostanu, stále budu mít nejasnosti ve víře a s Bohem si neporozumím.

Bůh je Někdo! A ne něco, o co se zajímám podle své náladovosti.
Pokud takto někdo jedná, vůbec neví kdo Bůh je a jakou ctí pro nás je, že se s námi Bůh vůbec baví.
Bůh není bezmocný dědeček na mráčku nebo dobrák z filmu „Anděl Páně“.
Za každou vážnou věcí je třeba vytrvale jít. Každý slušný vztah je třeba odpovědně budovat, natož vztah s Bohem.
Na Ježíšově životě vidíme jak vážně nás Bůh bere – na život a na smrt.
I dobří rodiče berou své děti podobně vážně. Bůh ale usiluje o každého z nás – všechny lidi, dobré i zlé, i ďábla.

Pokud tedy stojím o přátelství s někým tak obdivuhodným, velikým a příjemným, pak je třeba tomu věnovat náležitou péči, poctivost a vytrvalost.
Pěkné manželství také nelze postavit na náladovosti. Rozhodl-li jsem se svobodně rozhodl pro partnera, pro dítě nebo i jen pro zvíře, pak odpovědnost za toho druhého stojí i na určité kázni. 

Už jsme si říkali, že nijak nepokročím, dokud se budu nutit „do chození do kostela“.
Potřebuji vědět, co vztah obnáší. Jinak si nepořizuj psa, dítě, ani se nežeň.
I vztah s Bohem něco vyžaduje a obnáší. Potřebuji poznat, jak to chodí ve vztahu s Bohem. Židé se už od časů Mojžíše učili „chodit s Bohem“. 

Biblické příběhy nám to zajímavým a živým způsobem osvětlují.
Tím, jak mluvíme podivnou náboženskou řečí, bohužel dochází k velikému matení lidí.
Podobně jako řada žáků má špatný psychologický přístup ke vzdělávání ve škole,  tak bohužel máme špatný psychologický vztah k porozumění Bohu, vztahu s ním a domluvě s ním (k modlitbě).
Místo rozmlouvání s Bohem učíme lidi modlitbám. 
Zatímco my mluvíme o meditaci, kontemplaci a mystické modlitbě – Ježíš nás učí rozmlouvat s Bohem. „Mluvte s ním jako s tátou“. A geniálně na několika jednoduchých příkladech (o dětech, sousedech a vdově) ukazuje to podstatné.
V dnešním podobenství mluví o důslednosti a vytrvalosti.
 1.	O umění modlitby mluví na jiných místech. 

Židé si zakládali na úrovni své modlitby, měli se za veliké Mistry, mysleli si že nepotřebují nějaké další vyučování o dorozumění s Bohem. S božím synem si vůbec neporozuměli!!
Víme kam to došlo – střet, ke kterému došlo, Ježíš nepřežil.

Jakpak asi Ježíš vnímá hloubku našeho zájmu jej poznat, porozumět mu?
Jakpak často se ptáme, jak by jednal on, co si o té a té věci Ježíš myslí nebo co by řekl?
O svých rodičích to umí odhadnout ten, kdo s nimi delší dobu žil a má je rád.

Používat počítač jsem se učil od mladých kluků. Ocenil jsme jejich práci: „Za tím, že rozumíš počítači, stojí tisíce hodin.“
Kolik času jsme věnovali umění domluvit se s Bohem – modlitbě?
Ježíš je nejlepší Učitel, jakého můžeme mít. Stačí mít motiv k učení a vytrvat.
	30. neděle v mezidobí

	2022
30. neděle v mezidobí       Sir 35:15b-17. 20-22a       2 Tim 4:6-8. 16-18       L 18:9-14       23. října 2022

Kolikrát jsme dnešní podobenství slyšeli? Co jsme si z této vyučovací lekce zapamatovali? Kolik jsme toho přijali do svých postojů?

Nepřehlédněme první větu (může se týkat nás):
„O těch, kteří si na sobě zakládali, že jsou spravedliví, a ostatními pohrdali, řekl toto podobenství …“

Podobenství je pro posluchače šokující. Co se Ježíši na tom zbožném člověku nelíbí? Nepáchal nic zlého. Nebyl ani modlitebním mluvkou nedodržujícím boží pokyny.

Opakování.
Mluvit o matematice s učitelem vyžaduje znalosti, kdo neumí, je vedle.
Inteligentně mluvit s Bohem je také velkým uměním.
Farizej ví, že základní formou modlitby je dobrořečení: „Bože, děkuji ti …“
Je horlivý v dodržování pokynů. 
Ale unikal mu smysl modlitby. Naše modlitba nemá okouzlit Boha, ale má nás pozvedat k Bohu. Je činem, který nás zve k dalšímu činu, k dalšímu růstu do boží podoby.

Ten zbožný člověk je sám se sebou spokojen. 
Navíc se povýšeně porovnává s lidmi, kteří jsou horší než on, kteří možná vyrůstali v mnohem horších podmínkách než on. (Proč raději nevzhlíží k velkým biblickým osobnostem?)

Celník si přiznává, že je velikým hříšníkem, kolaboruje s nepřítelem, s pohanskou okupační mocí, okrádá vlastní lidi, vysává jim krev. Ale své selhání nemůže napravit (zřejmě byl špatným hospodářem a nakradené peníze rozházel narozdíl od Zachea, který se domohl značného majetku a měl z čeho nápravu učinit.)
„Bože, svým jednáním jsem se propadl do pekla. Vím, že na milost nemám žádné právo. Bože, jestli se nade mnou nesmiluješ, jsem ztracen.“

Co znamená ospravedlnit?
Prohlásit očerněného, odsouzeného za nevinného. Amnestie je milostí pro odsouzeného, trest je prominut, viník je propuštěn na svobodu.

Léta si osvěcujeme, co v evangeliích znamená „povyšování a ponižování“.
Na otázku kdo je větší – zda-li Mojžíš a Ježíš, nebo my – bychom hlasitě odpověděli, že se samozřejmě nad Mojžíše, natož nad Ježíše, nepovyšujeme. Tak by odpověděli i mnozí izraelští králové a velekněží, včetně Annáše a Kaifáše. Ale každý, kdo nedbá na Boží pokyny a ohání se třeba tradicí otců, se povyšuje nad Hospodina a Ježíše. 

Slovy: „Kdo se ponižuje …“, jsou myšleni ti, kteří si na nic nehrají, ani na Mojžíše ani na Ježíše.

Ježíšova matka o sobě řekla: „Jsem jen služebnice Páně …“
Ve svém dobrořečení pravila:
„Dobrořečím ti Bože, sklonil ses i ke mně – ke své služebnici – v mém ponížení.
Jsi mocný a konáš veliké věci. Jsi milosrdný (k těm, kteří s tebou jednají s úctou).
Rozptyluješ ty, kteří v srdci smýšlejí pyšně (povyšují se nad druhé); vladaře svrháváš s trůnu a ponížené povyšuješ, hladové sytíš dobrými věcmi a bohaté posíláš pryč s prázdnou.“ (Srov. L 1:46-53)

Přátelství a láska nás ovlivňují. Dobro, láska, štědrost, péče, milosrdenství …volají po odezvě. Kdo tyto dary ignoruje a neopětuje je, jedná nespravedlivě vůči svým dobrodincům lidským, i vůči Bohu. 

Ježíš nás na postoji staršího bratra marnotratného syna učí, že plnění povinností bez osobního vztahu nám neprospívá.

Učíme se klíčovým pokynům:
„Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný.
Zamiluješ si Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou. A tato slova, která ti kladu na srdce, budeš mít v srdci. A budeš je vštěpovat svým synům …“ (Dt 6:4-9)

Kdo by tyto výchozí pokyny nepřijal, nehne se dál, zakrní.
Kdo nenaslouchá Bohu a nehledá porozumění slovům božím, vyřazuje se z milostného vztahu s Bohem (tak je to i v manželství a každém přátelství). Jak by mohl přilnout k milujícímu?
Jak by bez nadšení z porozumění milujícímu mohl ukazovat dětem cestu k milujícímu Bohu?

Psala mně kamarádka: „Když jsi na našem setkání Anonymních alkoholiků mluvil o Bohu, že je TátaMáma, udělalo se mně špatně. Odmala mám velice špatné zkušenosti se svými rodiči.“
V církvi se velice mluví o dětech, které se nemohly narodit a o rodičích, které své děti nenechali narodit se, ale málo se hovoří o rodičích, kteří zmrzačili své děti špatnou náboženskou výchovou.

Výuka náboženství dětí od kněží a učitelů náboženství je jen doplňkem k rodičovské péči. Za znalosti o Bohu dětí jsou především odpovědní rodiče.
 –	Rodiče jsou odpovědní i za katechety, kterým své děti svěřují – kdo z nás neznáme rodiče, kněze a učitele, kteří děti nábožensky mrzačí? 

Opovážili jsme se prohlásit za suverénní správce božích slov, místo toho, abychom se postavili pod jedinečnou a ověřenou autoritu Písma.
Následky jsou očividné. 
Zakrnělost těch, kteří neznají boží moudrost, nekončí tím, že nepracují s Ježíšem, ale přispívají k nespravedlnostem a přidávají se ke zlým. 
Proto Ježíš říká: „Kdo není se mnou, je proti mně; a kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje.“ (Mt 12:30) Událo se, co nikdo nečekal: „Všichni učedníci opustili Ježíše a utekli. Toto všechno se stalo, jak psali proroci.“ (Srov. Mt 26:56)
Tak se to stále opakuje. Apoštol Pavel také naříká: „Při mé první obhajobě se mě nikdo nezastal, všichni mě opustili.“ 
Ano, tak se to stále opakuje. Zažil jsem mnoho lidí pronásledovaných od vlastních bratří. (Tato nelehká a nespravedlivá zkušenost neminula ani mě.)
Ale nepokládejme se jen za oběti. I šikanovaný může šikanovat druhé.
Ovšem ten, kdo se učí vnímat přízeň boží, nemusí podlehnout lidské zášti.

Farizej odešel ze svatyně stejný, jako přišel.
(Myslíte si, že bychom sami objevili otázky a odpovědi, které nám Ježíš klade? Já bych na ně nepřišel.)

Od setkání s Bohem, včetně liturgií, můžeme očekávat mnoho. Záleží na otevřenosti každého, i na tom, kdo vede liturgii.

Známe pohádku o Popelce. Popelka doma posluhovala a macecha s dcerami ji šikanovaly. Popelka na podlaze přebírala hrách. Pak přišel princ a odvedl si ji na královský zámek. Popelka ráda svou novou roli přijala. Už se nepopelila na zemi.
(Pohádky patří mezi mudroslovnou literaturu. Slovo Boží není nějakou fantazií nebo utopií, je největší moudrostí pro náš život.)

Přijmeme my místo milované nevěsty po boku ženicha?
Odpovíme mu svou milostností? Budeme se dál ptát, co nám Ježíš nabízí a co od nás očekává?

	2019
30. neděle v mezidobí       Sir 35:15b-17. 20-22a       2 Tim 4:6-8. 16-18       L 18:9-14       27. října 2019

K prvnímu čtení.
Bůh nikomu nenadržuje a nestojí proti nikomu, ale se zastává slabších. Nikdo nesmí beztrestně ubližovat druhému.

K druhému čtení.
Pavlův stesk: „Nikdo se mě nezastal …“, se mě dotkl, už když jsem to četl poprvé.
Prosazovat spravedlnost a zastávat se slabších (i obviněný je oslaben) proti mocným a silnějším, vyžaduje odvahu. 

K evangeliu.
Ježíš nás učí mluvit s Bohem. Vícekrát jsme překvapení, že Bůh mnohé vidí jinak, než my.
Nemusí být z každé naší modlitby nadšen.
Ale poznali jsme, že „je na nebesích“ – a jeho názory chceme poznávat a osvojit si je.
Jsme vděční rodičům za to, kam a k čemu nás vedli, jsme vděční učitelům za nové obzory, které nám pomohli objevovat. Jsme Bohu vděční za jeho péči o nás.

K podobenství o zbožném člověku a velikém hříšníkovi, jsme si vícekrát už něco říkali.

Ještě se přece jen vrátím k promýšlení Ježíšových slov: „Buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi“ a k práci s nimi.

Bůh není diktátor, který jen rozkazuje a vyžaduje slepou poslušnost. V úctě k nám – nám nabídl partnerství. Stvoření svobodného člověka je pro něj největším počinem a nejrizikovějším projektem. Stále se nás snaží získat k přátelství a ke službě dobru a životu.

I pro nás je často pracné nacházet porozumění Bohu, ale je to dobrodružný úkol. (Pokud bychom jen vydávali zvuky slov: „buď vůle tvá,“ nic by se s námi a v našem životě nemuselo stát.)

Na začátku vztahu Boha k nám dostáváme od Boha mnohá obdarování, abychom mu mohli důvěřovat.  (Ale není úplně samozřejmé tuto boží přízeň objevit.)

Ale i pro toho, kdo uzná, že Boží plány jsou lepší než naše, nemusí být vždy snadné a hladké jim dát přednost před svými přáními.

Velikou překážkou k našemu porozumění Bohu a jeho plánům, je stále se objevující zlo. Každou chvíli je zlem někdo postižen.
Násilí, zvláště pak války, má někdo na svědomí, ale kdo může třeba za nemoci nebo přírodní katastrofy? Jak tyto mučivé otázky (navíc, jde-li o někoho nám blízkého) sladit s dobrotou Boha a jeho mocí? Jak svěřit do boží vůle naše nejbližší – třeba maminku od malých dětí zasaženou smrtelnou nemocí? Umře-li, její děti tím budou těžce postiženy.
Kdo z nás by nebyl vděčný za protekci u lékaře?
Proč Bůh nevyslyší naše úpěnlivé a oprávněné prosby za pomoc nevinnému?
Nejme snad před Bohem VIP?
Kdo nás smíří s Bohem, který podle našich představ nekoná?
Proč Bůh nezasáhne a ohroženého zázračně neuzdraví, když to je přece v jeho možnostech?
(Ta věta se dá napsat a vyslovit různě. Někdo by za ni napsal vykřičník, nebo ji zakřičel.)

Jak tuto obrovskou překážku překonat? Jak nepřijít o odvahu k životu a důvěru v Boží slitovnost?
Jak se to dělá?

Pokusím se naznačit, jak sám tváří v tvář zlu hledám odpověď.
Je spravedlivé vyslechnout Boha (a nehledat chybu jen u něho).

Vy, rodiče pečujete o malé děti v míře, o jaké se naším předkům ani nesnilo. 70 let u nás nebyla válka. Žijeme v přepychu a přebytku (jako děcko jsem měl jen dvě hračky), bydlíme, jíme a oblékáme se jako na zámku. Malé dítě není bez dozoru dospělého, několikrát denně je můžeme obléknout do čistých šatů. Děti nemají nouzi o výborná jídla, bezpečnost na veřejnosti je nebývalá (nikdo už nemusí chodit ozbrojen), naše zdravotní a sociální péče je na vysoké úrovni. Úmrtí dítěte je výjimečné. I děti už mají svá práva. Studovat mohou na jakékoliv škole, v kterékoliv vyspělé zemi …
Ale není tomu tak všude na světě. Naše, dříve neslýchané bohatství, dokonce často pokládáme za samozřejmost a normu.
Veliké množství našich malých dětí žije doma v bezpečí a rodiče jim plní skoro všechna jejich přání. Když se vydávají do školy – a pak čím dál víc – pozorují, že svět není tak bezpečný jako doma. Potkávají lidi lhostejné, nepřející podvodné i nebezpečné.
Nechceme děti vychovávat ve skleníku, připravujeme je do života, ve kterém nemohou každému bezmezně důvěřovat. Ukazujeme jim, nebo jim máme ukazovat, jak se stavět proti zlu.

Bůh nám daroval svět a jednoho druhému a učí nás s tímto bohatstvím hospodařit. Dal nám svobodu a pomáhá nám dorůstat k odpovědnosti za svobodu.
My, bohatí, jsme ale rozmazlení, chtěli bychom, aby vše špatně napsané šlo vyzmizíkovat, každé špatné slovo zrušit jako-by nebylo vysloveno, aby každá nemoc a zranění byly vyléčeny, aby naše selhání nemělo špatné následky, aby nás nikdo nepomlouval, aby nám nikdo nemohl ublížit a nebyly nemoci a války. Přáli bychom si, aby lidé žili odpovědně, a vycházeli si vzájemně vstříc. Přáli bychom si, aby Bůh za nás napravoval všechna naše špatná rozhodnutí a chybné činy nás i jiných. Aby nás chránil podobně, jako vy rodiče obdivuhodně a obětavě chráníte své malé děti.

Snažím se být k Bohu spravedlivý – co by z nás ale bylo, kdyby za nás Bůh vše spravoval? Nebyli bychom ještě více nezodpovědní a lhostejní, než jsme? Rozmazlení, bezohledně drancující přírodu a týrající druhé?
Velikou bídu světa, současné války, zoufalé a bezmocné utečence atd., vidíme nanejvýš pár minut na televizní obrazovce ve svém bohatém a bezpečném bytě. Politujeme je, ale pak na ně raději mnoho nemyslíme – „abychom se z toho nezbláznili“.
O zničeném životním prostředí také víme, ale těžko se sami ve větší míře zříkáme své pohodlnosti, která k tomu přispívá. Skromný a odpovědný životní styl je v naší společnosti výjimkou.
Na pohřbu, třeba mladé maminky od malých dětí, snadno (třeba mlčky) vyčítáme Bohu, že nám ji neuzdravil. Co když ale onemocněla rakovinou následkem námi ničeného životního prostředí?
Naše pohodlnost a bezohledný životní styl se podobají jiné naší lhostejnosti. Dva tisíce let se díváme na ukřižovaného Krista, občas se nutíme do nasládlé lítosti (i nad bolestí jeho „svaté a neposkvrněné Matičky“).
Ale dál pomlouváme a pronásledujeme ty, kteří jsou jiní než my. (Vytěsňujeme Mariina slova: „Udělejte to, co vám můj syn říká.“ (srov. J 2:5).
Ve válkách mnoho lidí pochopitelně upřímně prosí Boha o pomoc.
Ale kdo je spravedlivý k Bohu a přizná: „Copak nás Bůh včas a dostatečně nevaroval? Neučí nás snad, jak dojít k životní moudrosti, jak rozpoznávat nespravedlivost a lež? Nenabízí nám svou pomoc?
Nevyskytuje se snad nejvíce vražd v rodinách? Nerozvádějí se manželé, kteří se měli dříve rádi?

Otázek na přítomnost zla ve světě je mnoho (například přírodní katastrofy přicházejí i bez přičinění člověka) a neumíme je všechny uspokojivě zodpovědět.
Ale je pravdou, že my kazíme svět i dobré soužití s druhými. Málo si necháváme poradit od Boha a od odpovědnějších a moudřejších lidí než jsme sami.

S tímto vším smíme a máme přicházet v modlitbě před Boha a ptát se.
Budeme-li Bohu dostatečně naslouchat, možná dojdeme k nějaké uspokojivější odpovědi a už nebudeme všechnu odpovědnost házet jen na Tvůrce.

Ježíš k nám sestupuje. Nás přišel smířit s Bohem (kterého obviňujeme, že nekoná, jak by – podle našich představ – měl a mohl).
To my jsme si vymysleli, že Ježíš přišel, aby Bohu přinesl oběť za naše hříchy (to je pohanská představa o tvrdém božstvu neznajícím milosrdenství).

Ježíšova obětavost je nezměrná, přišel do zlého a krutého světa, který vytváříme. Ukázal nám, že i v nespravedlivém světě můžeme se ctí obstát.

Samozřejmě, že své umučení nevítal. Ale neprosil Otce o výjimku. Lépe než my věděl, že nevinných umučených jsou miliony a miliony.
Ani jeho skvělá matka neprosila Boha, aby nevinného Ježíše zachránil. 

Kdybychom dali více na Boha – už kdybychom se řídili jen Desaterem – náš svět by vypadal jinak.

Modlitba je dobrým činem, vede k rozhodnutí pro další dobrý čin. Sebe i vás povzbuzuji: Nebojme se klást Bohu své otázky, jak se Bůh může dívat na zlo ve světě. Ale také Bohu více naslouchejme. Můžeme mu – přes své slzy nad strašnou nespravedlností našeho světa – porozumět jako Ježíšova Matka.
Sebe i vás povzbuzuji: Jako Jákob (i Mojžíš) celou „noc“ zápasil s Neznámým, dokud nevyšla „Jitřenka“ a dokud nebyl obdarován požehnáním, které si vyžádal – tak máme usilovat, zápasit a bojovat (vzpomeňme na vdovu od nespravedlivého soudce).
Ježíš nás povzbuzuje: „Proste, hledejte a tlučte“ – a pak si udržíte důvěru v Boha.
Jde o život, o život věčný, který stojí na důvěře a spolupráce s Bohem a jeho Duchem (srov. L 11:13).

Sám sebe se ptám, zda ve svém očekávání Boží péče, nejsem rozmazlený. Vždyť lidé, kteří Boha neznají, nemají jinou možnost než spoléhat sami na sebe a na trochu štěstí. Životu výpověď nedávají. Oceňuji ty z nich, kteří obětavě a naprosto nezištně pracují pro lepší svět.
Někteří se na naši adresu ptají, zda pro nás Bůh není berličkou.
Odpovídám: „Mám li polámané nohy, žádné pomoci a berličky se nezříkám. Bůh je pro nás, vedle náruče rodičů a prarodičů, oporou, péčí a milující náručí. To není útěkem od služby životu, ani utišujícím prostředkem na trápení světa. Naopak, dar božího přátelství nám přidává další smysl k práci pro lidštější svět, posiluje nás k větší odpovědnosti a odvaze brát se za dobré a lepší. Je pravdou, že máme snazší život, věříme, že „jednou“ pravda a láska zvítězí. Proto se dobrovolně hlásíme k Ježíšovu slovu: „Komu bylo více dáno, od toho se právem více očekává.“ Samozřejmě, že nemáme monopol na záchranu světa. Chceme spolupracovat se všemi lidmi dobré vůle. Tak jako Bůh.

	2016
30. neděle v mezidobí       Sir 35:15b-17. 20-22a       2 Tim 4:6-8. 16-18       Lk 18:9-14       23. října 2016

K prvnímu čtení.
Nebudeš stranit bohatému, ani chudému. 
(Kdo je v Bibli „chudý“ si povíme za chvíli. Nejde o hmotný majetek.)
Bůh je spravedlivý, zachovává vše, k čemu nás vede.
Milosrdenství je nad spravedlnost. 
Mocní většinou prosby chudých nechtějí slyšet. Bůh se od člověka neodvrací.

K evangeliu.
Jsem smutný z toho, že katolíci nejsou vedeni k přemýšlení. Nejsme hloupější než bratři protestanté, ale spokojili jsme se s lidovou zbožností, a tím, že nás je víc.
Na otázku, zda je Bohu každá modlitba milá (je jedno, zda ji položil Ježíš nebo ji pokládáme my), slýchávám: „Ale, Pánbůh si naše modlitby přebere.“
Studenti by si takovou drzost vůči učiteli nedovolili. Bůh nás neznámkuje, naši rodiče nám také nepsali pětky, ale každého rodiče těší, když děti správně přemýšlejí a mluví inteligentně. Je projevem úcty a bázně před Bohem, abychom se snažili, když se nám Bůh věnuje, abychom si s ním co nejvíce rozuměli a mohli s ním spolupracovat. Jsme-li volání k „záchranářství, pak potřebujeme být použitelní. S „polenem“ nic nepořídíme ani my, ani Bůh.
(Jak to, že mnoho katolíků ani neví, jak vypadal areál jeruzalémského chrámu, a kde se ti dva chlapi modlili?)

Text jsme si podrobněji rozebírali v minulých letech (Myslel jsem si, že to alespoň stručně zopakuji, ale to bych vás rozmazloval, nejsem kojná. Koho zajímá můj výklad, může si jej najít v archivu.)
Posluchači slyšeli Ježíšovo podobenství poprvé. Nejdříve Ježíš vyprávěl modlitbu zbožného. Posluchači byli zvyklí říkat své názory, nemlčeli jako my. Debata byla zřejmě dost dlouhá. Pak Ježíš vypravoval o kolaborantovi. Zas se rozproudila další diskuse. Lidé se přeli, která modlitba je lepší …
Nakonec se zeptali Ježíše, co si myslí on.
Jeho slova je překvapila.
Izraelci se měli postit jeden den v roce. Ten horlivec se postil 100x více. K čemu je dobré 24 hodin nejíst ani nepít? Tekutiny v těle jsou důležité. Může z toho mít Bůh radost? Trénuješ-li si vůli, děláš to pro sebe. „Děti, učíte se pro sebe, ne pro nás“, říkali nám rodiče. Jedny děti se dožadovaly, aby jim rodiče platili za práci v domácnosti, jako u sousedů. „Máte právo na mzdu“, pravil jsem jim, „platíte-li mamince za vaření a praní a tátovi za …“
Proč se nezříci raději nelaskavosti, neochoty a pěstovat si obětavost, statečnost …
Jak bychom si mohli myslet, že děláme něco navíc? Něco pro Boha?
Nikdy už nebudu na 100 %. Některým lidem jsem ublížil, nejen maminka kvůli mně někdy plakala, vícekrát jsem opakoval něco, co se později ukázalo, že nebylo pravda, řadu příležitostí k dobrému jsem nevyužil, nějaký čas promrhal atd., atd.
Proč si myslíme, že Bůh nám nabízí dobré věci jako zkoušku a má větší potěšení, když se odříkáme jeho darů a nepřijímáme je?
Jak to máme s nabídkou darů my?
Kdo je pokroucený a kdo se raduje, když má obdarovaný z daru radost?
Proč Boha pomlouváme, co z něj děláme?
Pohanským světcem je ten, kdo se zbaví jakékoliv touhy. Nás do tohoto pohanství někdo stále tlačí.
„Pro tebe byl stvořen svět, hospodař s tím, co ti má vynalézavá láska připravila“, říká Stvořitel na začátku Bible.
„Proč se zbožný člověk srovnával s někým, kdo měl třeba těžší podmínky v životě?“, ptal se Ježíš.
Říká-li mi někdo: „Nikoho jsem nezabil ani neokradl“, odpovídám, že já se nechci porovnávat s nejhoršími. Mnoho lidí v mém věku už byli světci – a já nejsem!
Celník byl velký darebák. Spolupráce s nepřítelem je velkým zločinem a navíc okrádání vlastních lidí je ohavnost a podlost. Takové jednání si právem ošklivíme my i Ježíš.
Ježíšovi posluchači se bouřili proti modlitbě „celníka“.
„To si měl chlapec rozmyslet dříve. Něco jiného je selhání ze slabosti a něco jiného je vědomé spolčení se zlem. Celník měl dobré náboženské vzdělání, uměl rozlišovat dobro od zla a spravedlnost od nespravedlnosti“, namítali v debatě někteří muži Ježíšovi. 
„Bez nápravy škod nemůže Bůh odpustit viníkovi“, namítali Ježíšovi oponenti, „jak by k tomu přišli okradení?“
Když Ježíš přijal Zachea, místní zbožní byli sice pobouřeni, ale uznali, že Zacheus napravil sám sebe a usiloval o nápravu škod lidí, které okradl a poškodil. „Ale co to Ježíši tvrdíš, že kolaborant z tvého podobenství může být ospravedlněn, bez nápravy svého podlého jednání? To si měl rozmyslet dříve. Je dospělý, je odpovědný za své činy.“
V debatě Ježíš vícekrát vysvětloval pravidla božího milosrdenství. Máme je v evangeliích vypsány, koho to zajímá, může si je vyhledat a promyslet.
Může terorista do nebe?
Jak který. Ten ukřižovaný po Ježíšově levici o to nestál. Teroristovi po pravici Ježíš přislíbil pomoc k nápravě. Dětem to prosím, znovu vyprávějte a vysvětlete.
Pokud dětem správně a spravedlivě nevysvětlíme, jak můžeme Boží milosrdenství dostat (za jakých podmínek), nebudou mít o Boha zájem.
Děti se v určitém věku ptají, zkazíme-li je (třeba tím, když vidí, že se my dospělí neptáme) ptát se přestanou. (O fotbale nebo politice naše debaty sledují a zapojují se.)

Za týden budeme slavit Slavnost všech svatých a Památku zesnulých.
Jak fungují odpustky?
Mohou naše modlitby nahradit nápravu těch, kteří jsou „pod míru“ nebešťanů? Mohou zařídit náhradu škod, které jsme napáchali?

Už jsme si říkali, kdo patří mezi ty, kteří se povyšují. A co znamená ponižovat se.
Stručně připomenu. „Nic nepřidáš a nic neubereš“, říká slovo Boží. Kdo opravuje Mojžíše nebo Ježíše, ten se povyšuje.
Kdo ví, že je jen začátečník, služebník neužitečný („pod míru“), že je jen učedníkem, a že jediným Mistrem a Učitelem je Ježíš, ten může být povýšen. 

K druhému čtení.
Pavel naříká: „Při mé první obhajobě se mě nikdo nezastal, všichni mě opustili.
Ani Ježíše se nikdo nezastal. Při soudu velerady Nikodém a Josef z Arimatie ani nepípli.
K soudu před Pilátem se zdálky přišourali jen dva apoštolové (Petr se vypařil, když byl poznán mezi davem, Jan se také držel v patřičné vzdálenosti, pod kříž přišel, až bylo po všem). 

	2013
30. neděle v mezidobí       Sir 35:15b-22a(ř.12-18)       2 Tim 4:6-8. 16-18       Lk 18:9-14       27. října 2013

Nepřehlédněme větu apoštola Pavla z druhého čtení: „Kéž je odpuštěno těm, kteří se mě nezastali a opustili mě.“ Ježíš se modlil za své vrahy: „Otče, odpusť jim, vždyť nevědí, co činí.“ (Lk 23:34)
Bylo jim odpuštěno? 

Čekali jsme něco od voleb? Co čekáme od slova Božího a od setkání s Ježíšem?

Ježíš mluvil často k lidem znalým „Mojžíše“. Neopakoval známé, přicházel s novým. Jeho slova dodnes řadu přemýšlivých lidí ohromují, zvedají je ze židle. Ale každý, kdo poctivě naslouchá, může být nakonec velice obohacen.

Co vás napadá, slyšíme-li: „Dva lidé šli do chrámu …, farizeus a celník“?
„Jó, to známe …“ a umíme memorovat zbytek slov.
Dětem, prosím, vysvětlete pojmy a slova, kterým nemohou sami porozumět.

Kdyby Ježíš vyprávěl příklad dvou modlících se, bylo by to jednodušší. Ale jde o podobenství, tedy o model. 

Proč zbožný člověk dopadl hůř než lotr? Není to nehoráznost? Nespravedlnost?
To jsou jeho viny loupežníka vygumovány?
Jaký má pak smysl snažit se o dobro?
Co bude s okradenými? To mají odpustit zločiny do nebe volající?
(Je velice pravděpodobné, že řada rodin byla celníky velice poškozená. Odvést chudému krávu nebo kozu živitelku mohlo být zničující. Dnes známe jednání exekutorů a tvrdý dopad exekuce na rodiny.)

Ježíš přišel vyhlásit „milostivé léto“. Co to znamená?
Je to jako naše amnestie pro kriminálníky?
A co ti slušní?

Naši pozornost zbystří už: „Těm, kteří si na sobě zakládali, …“
Zakládáme si někdy na sobě? Měli bychom vědět, kdy je to špatné (některým lidem ve zpovědi, když se obviňují, že si na něčem zakládají, to v určitých případech vymlouvám).
„… ostatními pohrdali …“

S kým se ztotožníme? Jsem kolaborantem nebo člověkem snažícím se o zbožný život?

Ne všichni farizejové byli pokrytci.
Ježíš vyšel z farizeů. Co na nich kritizuje?
Jejich úsilí je obdivuhodné (Ježíš se postil jednou za rok, farizeové stokrát více), ale našli zalíbení sami v sobě, ve vlastním výkonu. Ztvrdlo jim srdce, hříšníky vylučovali ze spásy.

Velkým hříšníkům hrozí, že je zlo stáhne ke dnu jako vír v divoké vodě. Se zlem nelze koketovat.
Ale kupodivu i zbožní jsou ohroženi. Zbožnost je velikým bohatstvím, ale každé bohatství se nám může stát kamenem úrazu. 

Začnu od kolaborantského lupiče. Tento celník zřejmě nesplňoval podmínky k nápravě svých krádeží jako Zacheus. (Zacheus byl dobrý podnikatel, jako třeba Babiš. „Polovinu svého jmění, Pane, dávám chudým, a jestliže jsem někoho ošidil, nahradím mu to čtyřnásobně.“) Je možné, že náš celník nakradený majetek promrhal a tudíž neměl žádnou možnost k získání odpuštění (to má svá pravidla). „Bože, nemám nic, co bych mohl nabídnout okradeným a poníženým. Nemůže mi být odpuštěno. Ale bez tebe jsem naprosto ztracen …“

Co znamená slovo ospravedlnění? Někdo je nařčen, obviněn a pak je ospravedlněn, prohlášen za nevinného.
Zde „ospravedlnění“ neznamená, že je celník prohlášen za nevinného, ani že jeho zločiny jsou zahlazeny. Dostal novou příležitost, novou milost, možnost nového začátku.

(Bere Bůh vynahrazení pohledávek a dluhů okradeným a poníženým na sebe? Nebo mají dlužníci smůlu a žádná restituce nebude? Mají odpustit provinilcům? Odpověď nechávám na vás, konkrétní příklad si vymyslete. Drží Bůh více na lumpy nebo na poškozené?) 

Co vadí Ježíšovi na farizeích?

Ježíš nesnižuje jejich výkon. (Srov. pobouření staršího bratra marnotratného syna.) Vytýká jim, že se povyšují nad Mojžíše („Nic nepřidáš a nic neubereš.“ Srov. Dt 13:1“), vytvářejí svou tradici, kterou povyšují nad přikázání boží. Svou tradicí týrají druhé, nemají s druhými smilování. Těmto lidem se v mnoha věcech podobáme. 

Je vidět, že ne každá naše modlitba je Bohu milá.
Potřebujeme si zrekonstruovat, co patří k výkladu Ježíšova podobenství o farizeu a celníkovi.

Jedna známá paní jako malá žila v Sudetech a chodila na piáno k německé učitelce. Jednou zase nepřišla připravená a učitelka prohlásila: „Martycka nény plbec, Martycka je lajták“.

Dostali jsme od Boha rozum, vzdělání, máme doma Písmo, každý si máme vyhledat místa z evangelií, kde Ježíš brojí proti farizeům. To je domácí úkol. Lajdáci do nebe nemohou.

Uvedu pár míst: začátek Mt 6. kapitoly: Varujte se konat skutky spravedlnosti před lidmi, jim na odiv; jinak nemáte odměnu u svého Otce v nebesích.
Neprokazuj dobrodiní veřejně, půst ani modlitba nemá být okázalá, zbožnost má být cudná.
Mt 7.: Nesuďte, abyste nebyli souzeni.
Ne každý, kdo mi říká „Pane, Pane“, vejde do království nebeského; ale ten, kdo činí vůli mého Otce v nebesích.
23. kapitola Matoušova.
Lukáš 11:42-52  42Ale běda vám farizeům! Odevzdáváte desátky z máty, routy a ze všech zahradních rostlin, ale nedbáte na spravedlnost a lásku, kterou žádá Bůh. Toto bylo třeba činit a to ostatní neopomíjet. 43Běda vám farizeům! S oblibou sedáte na předních místech v synagógách a líbí se vám, když vás lidé na ulici zdraví. Zatěžujete lidi břemeny, která nemohou unést, a sami se těch břemen nedotknete ani jediným prstem. ... 47Běda vám! Stavíte pomníky prorokům, které zabili vaši otcové. ... 52Běda vám zákoníkům! Vzali jste klíč poznání, sami jste nevešli, a těm, kteří chtěli vejít, jste v tom zabránili."

Ostatní místa si najděte sami.

Kdo se povyšuje nad Mojžíše, nad Ježíše, kdo si hraje na Mistra, Učitele, Otce, bude sesazen. Kdo se „ponižuje“, kdo ví, že je pouze učedníkem, začátečníkem, bude povýšen, je použitelný.

	2010
30. neděle v mezidobí       Sir 35:15a-22a       2 Tim 4:6-8. 16-18       Lk 18:9-14       24. října 2010

Odpověď na otázku z minulých Poznámek: Ježíš byl žid, zřejmě se nejčastěji modlil modlitbu Šema. 
I dnes je nám nabízena lekce o modlitbě. Připomenu:
Zná-li mě Bůh dokonale, nehrozí, že by došlo z jeho strany k přehlédnutí nebo opomenutí něčeho důležitého pro můj život. Pak je důležitější, abych Bohu naslouchal, než říkal něco, co Bůh ví a zná.
Židé vědí, že studium Tóry, naslouchání božímu slovu, je důležitější než naše modlitby. Je prvním a nejdůležitějším krokem v modlitbě, k setkání a k porozumění Bohu. 

Ze všeho umění je i pro nás nejdůležitější literatura. 
V Prologu Janova evangelia je Ježíš nazván „Slovem“ (ne obrazem, ikonou nebo něčím jiným).
Ježíšem nám Bůh o sobě i o nás nejvíce vypráví. (Zákaz výtvarného zpodobení Boha má svůj veliký význam!)
Skrze slova získáváme nejvíce informací. 

Kolik bylo třeba otázek a kolik pozorování než biologové mohli něco říci například o chlorofylu v rostlinách? Kolik hledání, pozorování, omylů a sporů předcházelo poznání o kulatosti země a heliocentrismu?
Jen lenoši zpochybňují význam naslouchání Božímu slovu v modlitbě.
Lze snad poznávat spravedlnost beze slov?
Existuje důležitější a přednější prostředek poznání než slovo? 
Pro rozvoj dítěte je těžším postižením hluchota než slepota.
Vynucené mlčení je kruté, nerozumět si s druhým může být mučivé. 

Ježíšovo hodnocení modlitby zbožného člověka a modlitby kolaboranta je víc než překvapivé. Nedovolíme si proti němu nic namítat, ale málokdo přijímá Ježíšův pohled.

Zbožný člověk z podobenství (nechce se mi říkat „farizej“, my jsme farizeje chybně ztotožnili s pokrytci) je poučen o modlitbě, nesnaží se pohnout s Bohem, děkuje Bohu, ale jeho chybou je vlastní spokojenost. Dosáhl dost vysoké úrovně, neporušuje přikázání, ale je spokojen sám se sebou. Jeho zbožnost je zakonzervovaná, jak švestky v kompotu, z jejich pecek nevyrostou stromy, které by mohly rodit ovoce. 
Modlitba mu neslouží k růstu, nic nového neobjevuje, k žádné práci se nechystá, je jako důchodce v náboženském životě, vybírající si rentu. Splnil to, o čem byl přesvědčen, že je Bohu povinen. Veliký zločinec je proti farizeovi ve veliké propasti, ale ví o svém dluhu (to není úplně samozřejmé, mnoho lidí má za to, že žije slušně.)
Výběrčí daní ví, že je závislý na Bohu, stojí o milosrdenství, aby mohl žít. (Možná nakradený majetek prohýřil a nemá čím nahradit to, co uloupil a nemůže tedy dosáhnout odpuštění. Židé věděli, že bez narovnání způsobené nespravedlnosti nemohou Boha prosit o odpuštění. To my si často povýšeně myslíme, že stačí jakási lítost a Bůh se už třese nedočkavostí, aby nám odpustil.

Nikdo neví, jak blízko se „celník“ v životě přiblíží k Bohu, ale o to „teď“ nejde. Celník touží se pohnout z místa. Farizej ustrnul, je se sebou spokojený. Má splněno, „nic Bohu nedluží“.

Důležité je nepřehlédnout, komu a proč Ježíš podobenství předkládá.
Úsilí o spravedlnost nemá vést k samolibosti, k vlastní spokojenosti, k povyšování nad jiné, k pocitu zásluh před Bohem.
Snaha o spravedlnost nezbytně obnáší spravedlnost vůči Bohu; včetně uznání pravosti proroka a přitakání tomu, co říká. (Přitakání znamená přijmout to, k čemu prorok vyzývá.)
Totéž platí – ještě ve větší míře – o přitakání Mesiáši. V hebrejském způsobu řeči bychom řekli: „Jsme synové Ježíšových přikázání“.
Nestačí chodit do kostela a ubezpečovat Boha o své lásce. 
K tomu, abych mohl Boha milovat celým srdcem, je potřeba nejprve poznat co si Bůh přeje, co mě radí a k čemu nás vede. Mám jej tedy poznávat celým srdcem. („Poznat“ v biblické řeči znamená víc než jen intelektuální, rozumové přitakání. Bible řekne: „Muž poznal svou ženu“. Ale „s prostitutkou se (jen) vyspal.“)

Ježíš nás samozřejmě nevede jen k modlitbě: „Bože, buď milostiv mně hříšnému“. 

Ježíš je nejen „Synem Tóry“ (jako člověk), ale je zároveň:
„Slovem, které je na počátku u Boha, je Slovem Božím“.
Je „Světlem („slovem“), které osvěcuje každého člověka“.
„Těm, kteří jej (Ježíše) přijímají, dává moc stát se dětmi božími“.
Je dovršením Zjevení o Bohu, vždyť:
„Z jeho plnosti jsme byli obdarováni my všichni milostí za milostí. Neboť Tóra (její úchvatné bohatství) nám byla dána skrze Mojžíše, milost a pravda se stala skrze Ježíše Krista. Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl. (Srov. J 1:1. 9. 12. 16-18)

Zachráněný („vykoupený“) je ten, který poznává Boha skrze Ježíšovo vyučování (nikdo Boha nezná jako Ježíš), kdo Bohu důvěřuje, kdo se nechá Ježíšem vyučit a kdo jej „následuje“.
Záchrana („vykoupení) spočívá v přijetí Ježíšova jednání, mluvení i myšlení, jeho životního stylu. 

Vážíme si Božího milosrdenství i toho, že neustoupil ze svých velkolepých plánů s lidmi, s námi, se mnou.
Vážíme si jeho úsilí nás dovést na úroveň jeho milovaných dcer a synů, na úroveň nevěsty.

Už jen spravedlnost (a pečlivost, přesnost, svědomitost a úcta) vyžaduje, abych si své názory, své svědomí a postoje, porovnával a formoval podle Ježíše.

Nikdo si nemůže vystačit jen s modlitbou „Bože, buď milostiv mně hříšnému“. Byl bych pouhým žebrákem. Bůh z nás chce mít „své děti“! (Srov. J 1:12) I marnotratný syn, který říká: Otče, prosím tě, můžeš mě přijmout jako kopáče?, slyší: „Nikdy jsi nepřestal být mým synem.“

Rád a často si donekonečna zpívám modlitbou „Bože, buď milostiv mně hříšnému“, ale také promýšlím Ježíšův návod k setkávání se s Bohem, „modlitbu“: „Otče náš“.

Jen stručně nadhodím několik poznámek k jejímu začátku:
Otče náš, ty jsi na nebesích
Ty vidíš dál a hloub než my …
do srdce každého z nás …
víš o nás víc než naše mámy (které toho o nás vědí překvapivě mnoho) …
Ty znáš všechny naše potřeby, touhy, přání a …
máš s námi nejvelkolepější plány …
Ty nám přeješ jako nikdo jiný …

…
posvěť se jméno tvé
díky Tobě a Ježíši o Tobě víme dost, abychom Ti mohli porozumět …
poznáváme Tvé „jméno“ …
(o Tobě vypráví všechna krása stvoření, inteligence vložená do Tvého díla, úžasný program, podle kterého pracuje, ladí a existuje celý makrokosmos i mikrokosmos …
Ty sám nám navíc vyprávíš v Bibli, kým pro nás jsi a kým jsme my pro Tebe …)
víme, že Ty jsi nám zasvětil svůj život …
rádi se přidáváme k Tvému Synu, rádi jsme se při křtu zasvětili Tvým plánům …
chci svým životem ukazovat Tvou dobrotu a zájem o člověka, chci sloužit životu
…

Přijď království Tvé
nikdo jiný nám nenabídl moudřejší uspořádání sebe sama s uspořádání vztahů s druhými …
rádi je přijímáme jako životní moudrost a poklad …
pomoz mi poznat, co mohu a mám tento den vykonat pro přiblížení Tvé vlády tam, kde žiji, tam kam já dosáhnu …
…

Buď vůle tvá jako v nebi tak i na zemi
Ty nám odhaluješ své plány, dáváš nám poznat své úmysly …
vyučuješ nás pěknému životu a soužití …
pomoz mi, prosím, vyladit se na Tvůj tón, srovnat si s Tebou svůj krok …
pomoz mi poznat moje předsudky, chyby v myšlení a jednání …
abych nekřížil Tvé úmysly …
abych nebyl překážkou druhým na cestě k Tobě …
pomoz mi porozumět Tvému slovu, Tvým úmyslům „na nebi“…
aby se poznání Tvého království šířilo tady „na zemi“ …
…

Modlitba Páně vede k pohotovému setkání s Bohem. 
Není oslavným zpěvem, nepřicházíme s mávátkem, ale je prostorem k živému a pohotovému setkání. Není kladením věnců k pomníku neznámého hrdiny, ale pracovní poradou s nejvyšším šéfem. Pokaždé nám může otevřít nové obzory, zve nás k dalšímu hledání, vydávání se na cestu a vystupování. Pro každý den mi z té porady vyplyne určitá práce, ledaskdy objevím něco objevného, co se mohu od Ježíše a s Bohem naučit.

Když jsem chodil do školy a pracoval v továrně, používali jsme k počítání logaritmické pravítko. (Dnešní děti vůbec nevědí co to je.) Před patnácti léty jsme v ruských obchodech viděli pokladní, jak sčítaly ceny zakoupeného zboží na „sčotech“ (počítadla s desítkami kuliček pod sebou na drátech).
Proč pít krabicové víno, když můžeme pít mnohem lepší víno značkové?

Novozákonní modlitba má nejvyšší úroveň. U Ježíše se vyučila Maria: „Už nemají víno“. I sestry Lazarovy: „Pane, ten, kterého máš rád je nemocen.“ Modlitba Páně k tomu patří. Málo slov svědčí o předcházejícím velikém naslouchání a o velikém porozumění.
Pak někdy stačí jen pohled nebo jednoduché gesto. Ale postup nelze zaměnit.
Bytostné porozumění stojí na určité – nenahraditelné práci.
Ať nikdo nemluví o mystice, když neví, o co jde.

O povyšování a ponižování jsme už mluvili. 

	2007
30. neděle v mezidobí       Sir 35:15a-22a       2 Tim 4:6-8. 16-18       Lk 18:9-14       28. října 2007

Porozumět tomuto podobenství dá větší práci než bychom si mysleli.
Ježíš ukazuje rozdíl mezi člověkem, který touží po smilování, i když je hluboce v mínusu, a mezi tím, kdo je sice na vysoké morální úrovni, ale je se sebou spokojen, zakládá si na svém náboženském výkonu a dalších dobrých skutcích a sebezáporech. (Postit se dvakráte do týdne 24 hodin bez jídla a pití je obdivuhodný výkon – ale k čemu to slouží? Proč se raději nepostit od neochoty, nelaskavosti, nepečlivosti atd. U Mojžíše je řečeno: K příkazům od Hospodina nic nepřidáš a nic neubereš.)
Farizej předstoupil před Boha s upřímnou vděčností. (Škoda, že si nekontroloval svou zbožnost třeba s Mojžíšem.)
Ale nepředbíhejme a neodsuzujme rychle farizeje. Ne všichni farizeové byli pokrytci. Možná Ježíš z jejich okruhu sám vyšel.
My sami patříme do této skupiny lidí, kteří se snaží brát Boha vážně. Kdybychom dnes potkali člověka podobného farizeovi z podobenství, možná bychom se jej zastávali – má zdravé sebevědomí.
Co Ježíš na farizeovi z podobenství vidí špatného? Pak si můžeme nechat nastavit zrcadlo a něco důležitého se pro sebe dozvědět.
Potřebovali bychom si nejprve projít všechna Ježíšova: „Běda vám, farizeové …“, pak bychom porozuměli podobenství, o kterém uvažujeme.

Pokusím se alespoň o jakýsi úvod.
Chceme-li být Ježíšovým partnerem, potřebujeme se od něj nechat vyučit velikému umění (to nebude hned). 
Jsme milované děti boží, ale jsme teprve na začátku. 
Mnoho z nás by bylo rádo brzy Mistry. 

Farizeové dosáhli pozoruhodného výkonu v náboženství. Nesuďme je lacině. Ježíš s nimi nepohrdal a nesnižoval jejich výkon (dovedl přece ocenit i znalosti a šikovnost podvodníka. Srov. Lk 16:10-13).
Ježíš nás jen důrazně upozorňuje, nejen v podobenství o farizeovi, na povrchní, nebezpečnou a falešnou zbožnost. To vše je velice zákeřné. Jenže my jeho varování: „Běda vám“, vztahujeme jen na dávné farizeje a vůbec ne na sebe.
Jenže náboženský výkon je něco jiného než porozumění Bohu a vztah s Bohem.

Často se mluví se o dětech, které se nemohly narodit (o potratech), ale už se nemluví o dětech, které jsou zmrzačeny špatnou výchovou.
Nebo které mrzačíme špatnou náboženskou výchovou!

Ježíšova zbožnost byla cudná a jeho jednání s druhými bylo skvostné.
My máme sklon, to, co nám chybí na pěkném soužití s druhými, vynahrazovat předváděním své zbožnosti. Ježíš tomu říká obílené hroby.
Jsme neupřímní, nesnášenliví, nepracujeme poctivě, neumíme se domluvit a smířit, ale v kostele nás děti nás vidí, jak se zbožně modlíme. Chodíme s dětmi do kostela, učíme je modlitbám, ale méně umění rozhovoru s Bohem? Tatínek v kostele zbožně sepne ruce nebo klečí, aby to i dítě vidělo, ale smysl toho všeho dítěti utíká. Dítě nasává do srdce naši povrchní zbožnost (farizejství).
Jak tomu mají děti správně porozumět? Co si o nás mohou myslet? 

Sourozenci se dostanou do sporu a my staršímu řekneme: „Moudřejší ustoupí“.
Co to znamená? Asi to, že „já jsem chytrý a on hloupý“.
Pochopitelně dítěti uniká, co je správné a kdo má pravdu. Neučíme děti řešit spory ani podle spravedlnosti ani podle Ježíše.

Slyšeli jsme: „Nastavte druhou tvář …“.  Druhým ta slova citujeme, ale sami jim nerozumíme. Mimo kostel se ovšem například vehementně bereme o restituce. Namlouváme něco sami sobě, ale druhým nic nenamluvíme, mají svůj zdravý rozum. Myslí si o nás své.
Máme pověst neupřímných farizeů.

Řada lidí obíhá jednoho faráře po druhém se stejnou otázkou, aby konečně slyšeli odpověď, kterou chtějí slyšet. Pokud ji neslyší, označí faráře za špatného.
Poradíte jim: „Zkuste dělat to a to“.
Pak se jich zeptáte, zda se to dělají. Tvrdí, že ano.
Když to tvrdí potřetí a odhalíte, že se toho ani nedotkli, zaútočí: „Ale já to chci dělat“.
Nevěřili byste, jak mnoho zaměňujeme „Já chci“ a „Já dělám“.
Ježíš na to má geniální vyučování. Velekněžím a starším lidu dal jednu lekci: „Jeden člověk měl dva syny. Přišel a řekl prvnímu: `Synu, jdi dnes pracovat na vinici!´
On odpověděl: `Nechce se mi.´ Ale potom toho litoval a šel.
Otec přišel k druhému a řekl mu totéž. Ten odpověděl: `Ano, pane.´ Ale nešel.
Kdo z těch dvou splnil vůli svého otce?“ Odpověděli mu: `Ten první.´ Ježíš jim řekl: „Amen, pravím vám, že celníci a nevěstky předcházejí vás do Božího království.“ (Mt 21:29-31)
To vyprávění může pochopit každý.
A pak je na každém, jak se zařídí.
Před dvěma týdny jsme si říkali, že jsme odpovědní za to, co slyšíme. Vyučování je darem. Ježíšovo vyučování je velikým darem.

Do omrzení upozorňuji na reakci sv. Petra, který Ježíše kára: „Kdepak, to se ti nestane, aby tě zabili“. A Ježíš: „Postav se za mne, satane! (Buď můj učedník a ne učedníkem farizeů).“
Jenže v tom bodě dal sv. Petr přednost rabínské a farizejské nauce.
Možná, že se sv. Petr styděl za to, co Ježíš říkal (možná mu připadalo, že Ježíš hloupě mluví o popravě, když se přece všichni těší na Mesiáše. I velerada, jen co prokoukne, ráda přijme Ježíše za Mesiáše). Možná Petr chtěl, aby si Ježíš nedělal ostudu.
Stojí za to se nad tím vším zamyslet.

Viděl jsme pokrytectví napřed na druhých, ale už dlouho je nacházím také na sobě.
Jsem vděčný Ježíšovi, že mě upozorňuje na mé chyby. Necítím se před ním zdrceně. Díky němu jsem se dozvěděl, že jsem milovaný syn Boží – učím se to přijímat bez zásluhy a výkonu. Nevadí mně, že jsem stále někde na začátku, Bůh nade mnou nepráská bičem. Není pedant, ale má radost, stojíme-li o pečlivost. (Ani my nemáme rádi odbytou práci. Neznám ani jednoho člověka, který by byl spokojený s povrchním vztahem partnera.)

Už jsme mluvili, co znamená „povyšovat se“. Stručně řečeno hrát si na Mistra. Tomu bude řečeno: „Slez dolů. Na Mistra nemáš.“
„Ponižovat se“ znamená nehrát si na kdovíkoho. Dítě nic nepředstírá. Dobrý učedník může být povýšen.
Farizeové se předváděli a mysleli si, na jak vysoké úrovni už jsou. Víme jak dopadli. Celníci a nevěstky si na nic nehráli a něco se od Ježíše naučili.

Bylo by škoda minout Ježíšovo inteligentní varování – nikdo tady nepere naše prádlo. 
Bylo by škoda se minout s ospravedlněním …
	31. neděle v mezidobí

	2022
31. neděle v mezidobí       Mdr 11:22-12:2       2 Sol 1:11-2:2       L 19:1-10       30. října 2022

K prvnímu čtení nabízím trochu jinou verzi. 
Nikdo jiný nepečuje o své stvoření a své děti tak jako Bůh.

K druhému čtení.
Co znamenají slova: „Bez přestání se za vás modlíme.“?
Mnohokráte jsme mluvili o modlitbě a o Ježíšově vyučování, jak mluvit s Hospodinem.
„Při modlitbě nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov.“
Proč na Pána Ježíše nedbáme? 
(Od nás katolíků bych čekal, že Ježíše poslechneme napoprvé.
Ale lidová zbožnost se drží vlastních mínění.)

Ježíš je nesmírně laskavý Učitel.
V evangeliu máme zaznamenanou modlitbu Ježíšových přítelkyň a dobrých učednic, sester Lazarových. Ježíšovi vzkázaly: „Pane, ten, kterého máš rád, je nemocen.“ (J 11:3) Nenaléhaly na něj, nemanipulovaly s ním. (Každé tři roky jsme to četli a pokaždé jsem Martu a Marii chválil.)
Neznám nikoho laskavějšího a ochotnějšího pomáhat než Ježíše.
Ale také nám (svým učedníkům) říká:
„Když vás někdo nepřijme a nebude chtít slyšet vaše slova, vyjděte ven z toho domu nebo města a setřeste prach svých nohou.“ (Mt 10:14)
Neděláme to, neposloucháme ho ani v jednom, ani v druhém, proto nemáme autoritu. Neřídíme se Ježíšovými pokyny a tak se nedočkáme úrody.
(Je pravdou, že si tak chráníme život – kdybych jednal jako Ježíš, nedožil bych se svého pokročilého věku.)
Není z naší neposlušnosti Ježíši smutno? Dovedete si představit, jak by byla paní učitelka nadšená ze své práce, kdyby její žáci ještě v deváté třídě psali: „žýžala“? Těšila by se do školy?
(„Paní učitelko, ptám se vás, zůstala byste u své profese, nebo byste si sehnala jinou práci?“)

Při besedách se snoubenci se mě jedna sympatická nekostelová snoubenka kdysi ptala: „Co ty vaše ovečky, pane faráři? Jak se vám s nimi pracuje? Kážete a kážete, zpovídáte a zpovídáte a není to nic platné, že jo?“

„Modlit se neustále,“ znamená být v milostném vztahu mezi milujícím a milovaným, třeba bychom mohli říci, být okouzlen tím druhým.
To ale není „zamilovaností“, jak ji známe, jako omámený stav.
Lásku, okouzlenost jednoho k druhému, je třeba přiživovat. I Bůh svou lásku k nám stále přiživuje.

V evangeliu si místo „spása“ dosazuji „záchrana“.
Nebudu znovu popisovat, jak to se Zacheem bylo. 

Zachea by ani ve snu nenapadlo, že by k němu, vrchnímu zloději a kolaborantovi, přišel Ježíš na návštěvu a jedl s ním u jednoho stolu.

Připomínám, že Ježíš, který byl pozorným hostitelem i hostem, se pozval ke stolu Zacheových.
Zacheus si na nic nehrál a měl na Ježíše řadu otázek. Proto mu dal Ježíš přednost před místním starostou nebo rabínem.

Už dříve jsme si kladli otázku, zda by Ježíš zašel k nám.
Jak bychom na ni odpověděli dnes?
O čem bychom s ním mluvili, zajímalo by nás něco z jeho vyučování nebo z jeho názorů?
Zkusme si doma každý říci, na co podstatného bychom se Ježíše ptali?

Víme, jak to s Ježíšem skončilo. (Jen asi 70 rodin se nechalo Ježíšem vyučit. S vděčností přijali a opětovali jeho přátelství.)
Čtyřicet dní (dostatečně dlouhou dobu) po vzkříšení se Ježíš zjevoval učedníkům, aby jim doplnil mezery svého vyučování, to, co poztráceli a co dříve odmítali přijmout. Samozřejmě, že by učedníkům, i nám, bylo příjemné, kdybychom měli možnost se s Ježíšem setkávat z očí do očí. Ale Ježíš ví, co dělá. Na hloupé, povrchní a laciné otázky neodpovídá.
Řekl nám toho hodně a až to zpracujeme do porozumění, bude nás vzdělávat dál. Rozumíme jeho emigraci. Jeho zájem o nás, jeho sestoupení mezi nás, jeho učení má obrovskou cenu a je na nás, zda pozornost Syna božího přijmeme do svého života.

Před týdnem jsme slyšeli, že pro soužití s nebešťany nestačí, aby člověk nehřešil. V nebi budou samí hříšníci (bývalí). Pro Boha není těžké odpouštět provinilcům, ale pro ty, kteří nestojí o nápravu, o růst své osobnosti, nemůže nic udělat, nemůže změnit jejich myšlení. Nemůže jim podat „elixír lásky k lidem a k Bohu“. Čínské přísloví říká: „Koně lze přivést ke studni, ale nelze ho přinutit, aby pil.“
Je bláhové říkat: „Bůh ve své všemohoucnosti může zatvrzelému dát milost obrácení.“ Taková slova nás usvědčují, že Bohu a jeho lásce nerozumíme. Bůh je svobodný, a když nám dal svobodu, nebude ji nikomu brát. Za dar svobody Bůh velice platí – Ježíše stál život.
I nás svoboda něco stojí – udržovat si zájem o svou spravedlnost, aby ladila s boží spravedlností, vyžaduje určitou práci.
(Bohu se nepodařilo získat ďábla a jeho „syny“, ďáblovy lidské kumpány, pro boží věc. Přátelství nelze nikomu vnutit.)

Mesiáš mezi nás opět přijde, ale přijde stejně jak při svém prvním příchodu.
Říkáme si, že naše slova při mši: „Ježíši, na tvůj příchod čekáme,“ nejsou trefná. Měli bychom říkat: „Ježíši, tvůj druhý příchod připravujeme.“ Ježíš přijde, až uděláme, co máme učinit. Přijde, až budeme stát o jeho další učení.
Zatím nejsme připravení na soužití s Bohem a s nebešťany. Přes Ježíšovu námahu nechceme Bohu rozumět. Místo toho se snažíme získat nějaké „zásluhy“ pro nebe: postit se jako farizejové, modlit se, chodit do kostela … Ale to před Bohem nefunguje. Nechat si vyvařovat manželkou nebo maminkou, nechat si od ní prát prádlo také není naší zásluhou. Víme, čím a jak se dobré vztahy budují.
Nebe není zaopatřovacím ústavem. Bůh nabízí svou milující náruč všem, ale ne každý o ni stojí. Nebe není pro vyžírky, sobce a lhostejné. Nebešťané hledají, co mohou udělat pro druhé. Nepočítají, kolik dávají a kolik dostávají od ostatních. V tom je krása a bohatství nebeského soužití. Sobectví, vypočítavost, vychytralost, lenost a zbabělost nemají v nebi místo. Kolaboranti a nevěstky (někteří a některé) nás předejedou do nebeského království. Prožili si a přiznali si svou mizérii a budou nadšeni možností žít v nesobeckých a závratně milých vztazích, po kterých na zemi marně toužili.

Toužím po nebeském království, ale ptám se, zda budu schopen udržet vysokou úroveň poznávání a vztahů mezi velkými osobnostmi. Něco jiného je být pouhým posluchačem přednášejících nebo se dívat na práci šikovných lidí nebo umělců a něco jiného je zapojit se do debaty, do práce nebo náročné hry a zábavy. Bez určitého tréninku ale nejsem schopen se patřičně zapojit. Být jen fanouškem obdivovaného idolu je málo.
Studium – poznávání – obnáší určitou námahu. Zapáleným lidem přináší radost. Vidíme to na zálibách: ti, pro které je jejich zaměstnání a práce koníčkem, jsou neúnavní.
Nechtěl bych ani v nebi o něco pěkného a vzácného přijít nebo prospat. Spát na vlastní svatbě by bylo absurdní. Ale jsou lidé, kteří vždy na koncertech, přednáškách nebo v kostelech spí (proč se předem nevyspí doma?)
Utěšuji se, že setkání s krásou osobnosti Boha a noblesou nebešťanů nás nadchnou pro plné zapojení se do programu nebeského království. S Bohem máme přece příjemnou zkušenost, nedře z nás kůži. Učí nás pečlivě pracovat i slavit (ke slavení patří mnohá krása).

Víme, na co se v budoucnosti můžeme těšit a jak se připravovat. Proč při Ježíšově hostině nešikovně říkáme: „Pane Ježíši Kriste, na tvůj druhý příchod čekáme?“ 
Copak sedíme na nádraží a čekáme na vlak? Ježíš přijde podruhé, až budeme připraveni, až splníme alespoň základní zadání jeho učedníků. Až budeme stát o jeho další vyučování.
Proč si Ježíšův druhý příchod spojujeme s celosvětovou katastrofou? Je snad Ježíš snílkem a jeho království pouhou utopií? Nezačalo už toto království tady na zemi, jak Ježíš říká a nemá ho každá generace křesťanů dál stavět?

(Na hostině po pohřbu pana faráře sedmiletý kluk pravil: „Hlavně, aby se panu faráři v nebi líbilo.“ Dospělí se začali smát, ale kluk byl chytřejší než oni.)

Zacheus hltal Ježíšova slova a jeho názory ...

Je užitečné si znovu přečíst první čtení (nahlas). Možná si je také oblíbíte.

	2019
31. neděle v mezidobí       Mdr 11:22-12:2       2 Sol 1:11-2:2       L 19:1-10       3. listopadu 2019

Text prvního čtení patří mezi má oblíbená místa z Bible. 
Slova našeho překladu: „… jsi shovívavý k hříchům lidí, aby dělali pokaní“ mě drhnou. Bůh je shovívavý k lidem, ne ke zlu. Výraz: „Dělat pokání“ se mi nelíbí po jazykové stránce a „pokání“ je zavádějící.
Líbí se mi ekumenický překlad Bible. 

K druhému čtení. Pavel se za nás modlí – těší nás, myslí-li na nás před Tváří boží někdo, o kom víme, že si své myšlení ladí podle Hospodina.
I v Pavlově době se někteří lidé nechávali zmást žvásty o Bohu. K těm, co straší druhé, se za chvíli vrátím.

K evangeliu. Před týdnem jsme byli opět překvapeni Ježíšovou odpovědí na otázku, zda je každá modlitba Bohu milá. Ten zbožný (farizeus) z Ježíšova podobenství nekonal nic špatného. V očích lidí dosáhl vysoké náboženské úrovně. Jestli celník vytrvá v napravování svého života, bude muset na sobě velice pracovat, aby dosáhl spravedlnosti klerikála.
Ježíš farizeje neshazuje, jen vysvětluje: „Škoda, že je spokojen sám se sebou. Proč nechce pracovat pro boží království víc – třeba jako Mojžíš? Proč se srovnává s někým, kdo měl možná znevýhodněné podmínky pro porozumění Bohu? 
Ti, co pohrdají druhými, jsou náchylní řvát: „Na kříž s ním!“

Jednání Ježíše se Zacheem, vrchním výběrčím daní pro okupační moc, potvrzuje Ježíšův pohled na modlitbu – na naše setkání s Bohem. Dobrá modlitba „chudého duchem“ (který si nehraje na lepšího, neomlouvá svoje chyby, ale touží po přízni boží) nese své ovoce.
Nebudu opakovat to, co jsme si k příběhu o Zacheovi léta říkali, jen připomenu závěr – šel by Ježíš na návštěvu ke mně, k nám? 

Líbilo by se mu u nás? 

Všimněme si, jak další Ježíšova vyučovací lekce evangelia navazuje na předešlé, potvrzuje jejich závěry a postupuje dál a výš.
Vyučování letošního roku z evangelia Lukášova se chýlí ke konci. Čemu jsme více porozuměli?
Pokusím se něco málo shrnout. V podobenství o dvou synech Ježíš vypravuje o jednom synovi, který nejprve otci odmítl pracovat na poli, ale nakonec pracovat šel. Jinde vypráví o marnotratném synovi, který se s tátou rozešel, ale nakonec se vrátil k otci, i k práci na hospodářství. Objevil, jak úžasného tátu má. Naopak podobenství zůstává otevřené, jak se zachová starší syn – přijme otcův přístup k nezdárnému bratrovi, který se vrátil?
Někteří hříšníci se rozešli s Bohem, ale pak se vrátili („celníci a prostitutky vás předejdou do Božího království“).
Jak to, že jiní, kteří dobře začali a mnoho dobrého vykonali, si nakonec s Bohem a s Ježíšem přestali rozumět? I dnes se s takovými lidmi potkáváme (i mezi svými přáteli).
Co se to s nimi stalo?

Ježíš to vysvětluje.
Někteří lidé se pokládají za významné služebníky (zaměstnance) Boha.
Zakládají si na své zbožnosti, na svých „zásluhách“ a očekávají za to od Boha patřičnou odměnu a od lidí uznání jejich „výjimečnosti“. 
Nevšimli si, že Bůh slouží nám (jako otrok bez nároků na odměnu).
Ježíš nám nastavuje zrcadlo, ukazuje, že s Bohem jednáme tak, jak bychom si k žádnému zaměstnavateli jednat nedovolili – opovážlivě si děláme nárok na to, aby nás Bůh obsluhoval. „Až uděláte vše, co vám bylo řečeno, řekněte: `Jsme jenom služebníci (jiná varianta říká: `jsme služebníci neužiteční´), učinili jsme to, co jsme byli povinni učinit.´" (L 17:10)

Do jaké míry se my v církvi řídíme Ježíšovým příkladem obětavé služby jeho vydanosti až do roztrhání těla, a jeho pokyny, si každý můžeme porovnávat. 

Ježíš sestoupil a sestupuje do našeho zahnojeného a krutého světa. Za dva tisíce let se sice mnoho změnilo k lepšímu, ale pokušení zůstala. Divíme se, že někdo, kdo dobře začal (jako farizeové a saduceové – kněží kdysi), nakonec stojí proti boží věci.
Farizeus z podobenství nečinil nic zlého – na rozdíl od celníka. Kaifáš i Annáš, byli zbožnými lidmi. A přece tento typ lidí za určitých okolností je schopen křičet: „Na kříž s ním!“
Jak je to možné? Zajímá mě, jak lidé vzdělaní a sloužící v církvi, s kterými jsem se přátelil a obdivoval je, stojí na jiné straně než já.
Ptám se, kdo z nás je blíž Kristu? Kdo z nás se mýlí? Každý jsme přesvědčení, že máme pravdu.
Ale někdo z nás se odchýlil od Ježíšova učení.
Kdo z nás je nesnášenlivý a straší lidi? 
Kdo z nás nevidí to pravé nebezpečí?

Ježíš nám popsal cestu vedoucí do božího království a ukazuje nám, co si máme osvojit a co nás ohrožuje, na čem můžeme pohořet.
Máme možnost objevit Krista jako studnici moudrosti. Můžeme stavět svůj dům na skále božího slova. Pokud by nám však stouplo do hlavy naše postavení a dosavadní vzdělání a nekontrolovali si svou stavbu „na milimetr přesně“ podle nárožního kamene, kterým je Ježíš, začala by se nám naše stavba povážlivě naklánět a mohla by se zřítit a dokonce zahubit nevinné.

Ježíš je Mistr stavitelský, s ním můžeme obstát. Daroval nám důmyslný klíč k následování. Buď se budeme pečlivě řídit jeho slovy, nebo nám během života změkne rozum. Nebyli bychom první.
Můžeme prosit druhé, aby na nás dohlédli. Můžeme si své názory konzultovat s Bohem a dopřát si supervizi některého „staršího bratra“ – toho si ovšem máme vybírat co nejpečlivěji („vede-li slepý slepého, oba padnou do jámy“).

Opět jsem se nechal unést texty dnešní neděle. Chceme přece hledat porozumění Modlitbě Páně – „Otče náš, dávej nám každodenní chléb.“ Alespoň to načnu.
Co v Bibli obraz chleba znamená?
Co vše nutně potřebujeme k životu?
Někteří z těch, kteří mají zajištěny základní prostředky (ale nejen oni) se ptají: „Co potřebuji k dobrému životu?“
Náruč
Vzájemné porozumění
Být užitečný
Moudrost
Smysl života
Charakter
Přátelství
…
Pokračujte dál sami.
(Je dobré si udělat řebříček hodnot.)

Co si můžeme obstarat sami a co smíme očekávat od Boha?
Naši předkové prosili Boha každé ráno o pomoc. Každou práci (včetně studia) začínali s Bohem.
To nemusí být formalita, ale moudré jednání, přinášející dobré ovoce. 

Co do prosby o „chléb“ vkládáte vy?

	2016
31. neděle v mezidobí       Mdr 11:22-12:2       2 Sol 1:11-2:2       Lk 19:1-10       30. října 2016

Muslimové, když slyší Korán, se chvějí.
Evangelíci stojí při každém čtení slova Božího, nejen při evangeliu.
Jak to, že v katolických kostelích se často – místo vysvětlování biblického textu – káže na jiná témata?
Ptávám se dětí, jaké vyučovací předměty mají rády, a které jim nevoní. Velice záleží na učiteli, zda umí dětem ukázat obzor a nadchnout je k jeho poznávání. Mnoho záleží také na rodičích. Platí to i v náboženské výchově a výuce. Rodiče mají (pro velkou péči o malé děti) snadný a nenahraditelný přístup k dětem. To, co dítě doma dostane do 12 let je nevymazatelné. Které malé děti nestojí o rozhovor rodičů?
Rodiče (především táta, je-li „věřící“) má připravit děti na slyšení biblických textů při bohoslužbě, aby se děti mohly do kostela těšit. Rodiče jsou prvním lidským rozsévačem slova Božího (srov. podobenství o rozsévači). 

Základní biblická modlitba říká: „Slyš, Izraeli, až poznáš mou lásku k tobě, budeš o mně nadšeně vyprávět svým dětem.“ S pohany božstva nemluví, pohané často usilují navázat vztah k Bohu. Studium Písma je pro Izraelity (některé křesťany) základní modlitbou. Bez nádechu není výdech. Proč Boha obtěžujeme tolika slovy? Na talíř si beru jen tolik jídla, kolik sním. S modlitbou teprve nešeredíme. Mluvit s Bohem nesoustředěně je velikou neúctou. K setkání s Bohem mám být připraven!!
Jak bych mohl přijít na bohoslužbu bez přípravy doma? (Jaký příklad bych dával dětem nebo vnukům?) Jdeme-li na cenný film, připravíme se na něj. Jedeme-li na poznávací dovolenou nebo výlet, připravíme se. Na návštěvu se připravujeme.

První čtení je krásnou perlou náboženské literatury. Mohu vypotit krásnější modlitbu? 

Zacheus se dávno rozešel s Hospodinem, vidina moci a peněz ho zlákala.
Dětem a vnukům vysvětlete, k čemu sloužily daně okupantským Římanům. 
Zachea zachránila šířící se pověst o Ježíšově milosrdenství k hříšníkům, zbytek svědomí a vědomí nápravy.
Ježíš ho přitahoval, chtěl Ježíše vidět. Ježíš si získal Zachovo srdce, když mu projevil tak velkou čest, že se pozval ke stolu ... To začalo – díky Ježíšovi – být pro Zachea mnohem důležitější než majetek.
Vědomí nutnosti nápravy mají židé v sobě, biblicky se vzdělávají. 

Všichni reptali. Všichni!
Čím to je, že my, kosteloví, máme v sobě zahnízděné vědomí, že jsme Bohu více milí než ti druzí? 
Pochopitelně se nám nelíbí špatné jednání druhých, ale když se ten člověk změní, důvod k naší nelibosti vůči němu pominul.
Nelibost lidí, kteří reptali, usvědčila ty lidi z nepřejícnosti a tvrdého srdce. 
Jakpak se chováme my v podobných případech?

Kdo je přejícný a umí se radovat ze štěstí druhého, je velice bohatý.
Zacheus byl „zahynutý“ („Syn člověka přišel hledat a zachránit, co zahynulo“). Není samozřejmé přát dobro člověku, který nám ublížil.
Ta ctnost se v nás ale neurodí bez našeho (a Božího) přičinění.

Vzpomínáte, jak jsme si v minulých letech kladli otázku, zda by k nám Ježíš přišel na oběd?
Jak nás to změnilo? 

K druhému čtení.
Pavel připomíná, čím lze oslavit Boha – konáním dobra, životem podle Ježíše. Přispíváním k nápravě světa. I my máme s Ježíšem hledat ty, kteří hynou.

Nevzděláváme-li se boží moudrostí, býváme často stejně bezradní, jako ti, kteří Boží slovo neslyší. I v situacích politických. Mnoho lidí nerozpoznalo, jak to bylo na ukrajinském Majdanu, s okupací Krymu, se sestřelením malajsijského letadla, s pozváním pana Bradyho na Hrad, atd. Zastávali se Putina, Zemana.
Přidávali se k Pilátově otázce: „Co to je pravda.“ Může nám k včasnému posuzování nespravedlností přispět biblické vyučování?
Rodiče jsme natolik poznali, že jsme schopni odhadnout, co by nám v určité situaci poradili. Boha můžeme poznávat víc než rodiče, jeho názory nejsou tajemstvím.
Ježíš říká: „Počasí rozpoznat umíte, ale k rozpoznání toho, co je správné se nemáte! Jste pokrytci. (Srov. Lk 12:54-57)
Čím je pro vás boží slovo? Vážíte si toho? Jak se to pozná?“ 

Řada velkých hříšníků (kteří se dříve úplně s Hospodinem rozešli) Ježíšovi porozuměli, vzali jeho slova vážně a přitakali mu svým životem. Změnili se a pomohli druhým poznávat Boží milosrdenství. Zacheus a Matouš, nevěstky, žena ze Sycharu, Augustin, Tomáš Becket …

Někteří se vydali opačnou cestou – od Boha: Lucifer, řada Ježíšových učedníků a nejeden apoštol. 

V přípravě na bohoslužbu příští neděle stojí za přečtení celý text o starém Eleazarovi a matce sedmi synů (2 Mak 6:18-7:41).

	2013
31. neděle v mezidobí       Mdr 11:22-12:2       2 Sol 1:11-2:2       Lk 19:1-10       3. listopadu 2013

 –	Slavili jsme Slavnost všech svatých  a Památku zesnulých. 

První čtení je jedním z mých oblíbených biblických textů. Nemohu se ho nasytit. 

Dnešní čtení o Zaecheovi je opět šokující.
Zbavme se pocitu, že to známe. Nespěchejme, postupujme krok za krokem, do ničeho se nenuťme. Počítejme s tím, že je to ohromující.

V náboženské literatuře jiných náboženství něco podobného nenajdeme. Máme silný cit pro vlastní spravedlnost (se spravedlnosti pro jiné je to už slabší).
Milosrdenství se mnohým lidem jeví jako slabost, hloupost nebo nespravedlnost. Primitivní lidé rozumějí jen síle.
Božímu milosrdenství může porozumět jen pokročilý učedník Boží. Rozhodně to není jen otázka citu.

Nebudu opakovat základní informace. Vysvětlete dětem a vnukům, proč židé říkali výběrčím daní „pijáci krve“, proč byli právem nenávidění, jak strašného hříchu se dopustili, kolika chudým existenčně ublížili.
Dosaďme si místo Zachea někoho opovrženíhodného z moderních dějin.
Znovu se dětí zeptejte, zda znají podmínky, za kterých nám může být odpuštěno.

Všichni reptali! I apoštolové! Pochopitelně.
Vy nereptáte?
Nereptáme, protože nám Zacheus neublížil. Jak mohou rodiče odpustit zločinci, který znásilnil nebo umučil jejich dítě?
Hlavně jim neříkejme náboženské fráze, nebo si vysloužíme Hospodinův hněv jako Jóbovi přátelé.

Slyšet o božím milosrdenství pro sebe, pro naše blízké a pro ty, kteří nám jsou sympatičtí, nám je příjemné. Podobenství o ztracené ovci, roztrženém náhrdelníku a marnotratném synu, o boží slitovnosti, rádi vítáme. Pokud nejsme sourozenci marnotratného syna.
Boží láska má ale svůj háček. Bůh miluje i ty, kteří mi nevoní, nebo je nenávidím. Moji nepřátelé nemusejí být Bohem zavrženi.
Boží smilování pro druhé se mi může stát zdrojem odmítnutí nebo dokonce nenávisti.

Židé přijali Mojžíšské vyučování, za tisíc let pracně došli k náboženství velkého soucitu.
Nemylme se, mnohé jiné kultury jsou dost kruté, i v našich západních „křesťanských“ dějinách stále znovu a znovu snad v každém století vyplouvá mnoho krutosti. Jako nějaký virus, který v sobě nosíme a občas, zvláště když jsme oslabeni, se opět projeví (třeba jako opar).

Milosrdenství se nedědí (jako se nedědí slušnost, znalost cizího jazyka nebo umění usmířit se). Můžeme navazovat na kulturu předků, ale každý si potřebuje vyzkoušet a osvojit si co znamená: „Milosrdenství chci a ne oběť“.

Ježíš své posluchače a učedníky připravoval na šok božího milosrdenství. Ale něco jiného je slyšet o Božím smilování a vztáhnout je na sebe, a něco jiného je „dovolit“ Bohu, aby se smiloval nad někým, nad kým bych se já nesmiloval.

Bůh není dobrák, který, když má zvlášť dobrou náladu, prohlásí: „Všechno dobré, co jsme si, to jsme si.“
Ledaskdo si myslí, že Boží milosrdenství ignoruje a porušuje spravedlnost. Kdo je trpělivý a ptá se a nechá se poučit a vést krok za krokem, nemusí se na Boha naštvat. Může Boží milosrdenství obdivovat a snažit se je přijmout k následování.

Jak se Zacheové rozchází s Hospodinem?
Jak se rozpadá manželství? Co předchází rozchodu?
Někdo se rozhodne najednou a spálí za sebou všechny mosty, ale většinou odklon začíná pomalu.
I Zacheus se mohl rozcházet s Bohem ve skrytu. Ti, co chodili do synagógy nebo do kostela, si většinou netroufnou veřejně říct, že Pánbíček je pro svíčkové báby. Možná i Zacheus ještě nějakou chvíli do synagogy chodil, ale bez potřeby a vnitřního přesvědčení.

Kolaborace Zachovi umožnila získat bohatství a moc.
Zkuste dětem říci, co může dětem způsobit posměch, kam může zlost a hněv zajít …

O Ježíšovi se šířila veliká pověst. Když se Zacheus dověděl o Ježíšovi, začal se zamýšlet nad svým životem …
Chtěl Ježíše alespoň vidět. Netroufal si přijít a říci: „Slyšel jsem, že Bůh je ochoten odpustit každému. Ježíši, je možné, že by i mě mohlo být odpuštěno?“
Neodvážil se přijít, ale chtěl Ježíše alespoň vidět, na víc si sám netroufal.
Protože nás Bůh vyhlíží, protože nám Ježíš vidí do srdce a vyhledává hříšníky a jde nám naproti, mohl se Zacheus obrátit, změnit se.
Nepřehlédněme, co Bůh a Ježíš za své milosrdenství schytá od „spravedlivých“: falešné pohoršení, pomluvy, zášť a nenávist vedoucí někdy k likvidaci milosrdného.

Ježíš byl dobrým hostem (nejen hostitelem). Ne každý Ježíšův hostitel byl ale otevřený, příjemný. Ne každý byl připraven přijmout nové poznání o Bohu.

Ježíš se uchází o každého. Stoloval s lidmi na okraji společnosti, aby je získal pro život s Bohem, ale stoloval i s lidmi usilujícími o zbožný život. Ne všechny se mu ale z obou skupin podařilo získat.

Ježíše předcházel velký ohlas a je možné, že byl Ježíš v Jerichu pozván ke stolu někým významným, (když přijde do farnosti pan biskup, také je dohodnuto, kdo ho pohostí), a že si více lidí přálo, aby Ježíš vešel k nim. Jinak by zbožní lidé nereptali, že se Ježíš pozval k největšímu lumpovi široko daleko.
Dovolíme-li uvažovat tímto směrem, můžeme dojít k důležité otázce, zda by Ježíš přišel na oběd k nám?

Proč Ježíš zašel k Zacheovým? Kdyby Ježíš na obědě u pana starosty nebo u pana rabína mohl někomu pomoci, šel by tam. Kdyby někdo z nich o Ježíše opravdu poctivě stál, řekl by Ježíš: „Zachee, dnes mě na oběd čekají starostovi a k večeři rabínovi. Nemohu je minout, to se nedělá, čekají mě a mají navařeno, ale zítra jsem volný, přijdu k tobě.“

Často lidé chodili do kostela z povinnosti, někdy, ze společenské povinnosti (máme mši za maminku, politik kvůli svým politickým záměrům). Taková přítomnost není dobrá, může dotyčnému dokonce „uškodit“ 

Proč přicházíme na bohoslužby my? Co tam očekáváme?
Kvůli splnění „náboženské povinnosti“? Abych byl spokojen se sebou, že mám zásluhu? Abych si zazpíval? Získal odpustky? Vyprosil si zdraví, úrodu, maturitu pro vnouče?
Zbožných modliteb, proklamací a proslovů Bůh vyslechl během dějin dost. (Před týdnem jsme slyšeli, že ne každá modlitba je dobrá a Bohu příjemná.)

Nakolik přicházíme s touhou, Bože, chci se o tobě něco nového dozvědět, více ti porozumět?

Co si odneseme z příběhu o Zachovi? Bůh je hostitel a my jsem hosty. Máme být dobrými hosty.

Ale i můžeme něco Bohu nabídnout – neříkejme naše náboženské fráze a poučky.
Není těžké pochopit, že mezi hostem a hostitelem má být dobrý vztah. Oběma rolím se učíme.
Přátelství může být i mezi nerovnoměrnými partery. Víme, čím nám dělají radost naše děti.

Co můžeme Bohu nabídnout? Co jsme se od něj dozvěděli, že mu je milé?
Co udělal Zacheus milého Ježíši? 

	2010
31. neděle v mezidobí       Mdr 11:22-12:2       2 Sol 1:11-2:2       Lk 19:1-10       31. října 2010

První čtení je jedním ze skvostů starozákonních modliteb. 

Ježíš se v Jerichu ptal: „Chlapi, jak se tady máte?“
„Celkem by to šlo, ale máme tady jednu kolaborantskou svini. Ta nám pije krev. Zakomlexovanej pinďa. Přišel k nám vybírat daň – nás je doma dvanáct – a hned do chlíva a neomylně odvazoval naši nejlepší krávu. Ta má třikrát větší cenu, než daň císaři za celou naší rodinu, řval jsem na něj.
Hned mě jeho poskoci chytli pod krkem a pistoli mně tiskli ke spánku ...
Ale to nic není. Sousedka je vdova se sedmi dětmi, měli jedinou krávu. Zacheus jim krávu odvedl.
Tak jim dáváme nějaký mlíko, aby děti nejedly jen suchej chleba …“
„Hm, to teda je lotr! Chlapi, já do něj zkusím cvrnknout, někdy se to podaří …“

„Zacheus byl vždycky prevít. 
A vždycky měl čuch, jak přijít k bohatství.
Za jednoho režimu kolaboroval, za druhého režimu hned skoupil laciný akcie od starejch lidí, pak za babku skoupil pozemky, kde dnes vede dálnice … A teď, když se říká, že přichází Mesiáš a starej režim padne, najednou začal chodit do kostela a kamarádí se s tím novým poblázněným kazatelem z toho zapadákova – z Nazareta.“

Pokusíme-li se přemýšlet, jakým byl asi Zacheus typem, můžeme něco objevit pro sebe. 
Zřejmě v něm něco dobrého zůstalo.
Možná navíc slyšel o Ježíšovi, že dává šanci hříšníkům. 
Vylezením na strom odložil Zacheus svou důstojnost. Riskoval, že se mu budou lidé smát – na to byl od dětství zvláště citlivý.
„Opustil“ tedy nemálo pro naději …

Kdyby Bůh mlčel ke zlu, byl by spoluviníkem!
Ježíš za Zacheem nedolejzal, stejně jako otec marnotratného syna (i ten odložil svou důstojnost, když běžel kajícníkovi vstříc), ale veřejně se hlásil k „potomku Abraháma“ 
Nepřehlédněme, že se Bůh o nás hříšné uchází, ale nepřehlédněme také nutnost snahy hříšníka o napravení nespravedlnosti. „Polovici majetku dám chudým a čtyřnásobně vynahradím krádeže“ – to nebylo velkorysé gesto, ale povinnost. 

Kdy, za jakých podmínek může být hříšníkovi odpuštěno, je každému nepokřivenému člověku jasné.
Nespravedlnost nelze pominout nebo obejít!
Škodu je třeba napravit, nebo se alespoň ze všech svých sil pokusit o nápravu.
Stačí k odpuštění jen poprosit za odpuštění?
„Bože, odpusť mi, že jsem Novákovým rozbil auto.“
„A co Novákovi?“
„Ále, ti mi to odpustí, jsou katolíci.“

„Bože, odpusť mi, viděl jsem, že Novotný naboural našemu sousedovi auto, ale policajtům jsem řekl, že jsem nic neviděl.“

„Paní, nutili nás v práci podepsat petici, aby vaši dceru (Miladu Horákovou) pověsili. Jestli ji oběsí, můžete mi odpustit?“

„Bože pomluvil jsem našeho učitele, odpusť mi, prosím.“

Stačí k odpuštění naše pohnutí svědomí nebo citů? Stačí ke spravedlnosti jen „lítost“?
Milovat bližního, milovat i nepřítele vyžaduje víc než jen city.
Samotná lítost k odpuštění nestačí. (Kdekdo u soudu lituje – z nejrůznějších důvodů.)
Kain (nakonec) přiznal vinu a byl ochoten přijmout trest za svůj zločin, ale nekál se. 
V Jidášovi se hnulo svědomí, šel se udat (doufal, že jej velerada popraví s Ježíšem), když se mu vysmáli, vzal spravedlnost do svých rukou a potrestal se sám. Škoda, že nešel za Ježíšem. (Nevytvořil si návyk přicházet s vinou za Ježíšem. Kdo nezíská návyk chodit k zubaři, přijde o zuby.)

Spravedlnost je nejmenší mírou lásky. Bez snahy pachatele napravit nespravedlnost, nelze udělit milosrdenství.
Jestli se uvězněný vrah snaží ve vězení jen „šplhat“ u dozorců, ale například nešetří-li dobrovolně peníze na odškodnění pozůstalých obětí, je dobré mu prominout část trestu? 
Odpuštění zahlazuje vinu, ale nevymazává odpovědnost a následky. To by nás Bůh kazil.

Děti rozvedených rodičů by byli rádi, aby oba rodiče byli na svatbě. Jednají-li spolu rodiče slušně, je to možné.
Jestli ale někdo z nich neuznal svůj podíl viny na rozpadu rodiny, jestli se nesnaží zmenšit následky rozpadu, jestli dokonce z dětí dělá „dětské vojáky“ ve válce proti bývalému partnerovi, může jít takový člověk na svatbu?
Ke stolu zveme přátele. K přátelství nestačí pouze, zda já (nebo Bůh) stojím o druhého, také záleží i na tom druhém, zda stojí o mě (nebo o Boha).
Je-li Bůh (nebo člověk) velkorysý k tomu, kdo se provinil, pak záleží už jen na provinilci, zda se „obrátí“.
Ke svatebnímu stolu smějí jen přátelé novomanželů a jejich hostů.
Povinností hostitele je zařídit, aby se svatebčané cítili dobře, jinak se slavnost pokazí. Podle tohoto klíče má hostitel vybírat hosty.
Nezapomínejme především na „slabé“, na oběti, na poškozené. Ptejme se jich, zda se budou cítit dobře v přítomnosti těch, kteří je poškodili.
Nechceme stát proti nikomu, ale je třeba stát při obětech. Jinak se stávám spoluviníkem, mlčím ke zlu a sám páchám na poškozeném další násilí.
„Táto (mámo) tolik jsem si přál, abyste zůstali s mámou (a tátem) spolu u jednoho stolu. Přál jsem si vás mít oba na svatbě. Je pro mě životním neštěstím, žes nesplnil/a mé největší přání a nezůstali jste spolu. Druhým neštěstím pro mě je, že nemůžeš být na naší svatbě. (Tys zmařil/a svým odchodem z rodiny mé první a největší přání a tím zároveň maříš mé druhé veliké přání.)“
Děcko by chtělo mít oba rodiče na svatbě, ale v některých případech by byla přítomnost druhého rodiče nedobrá. „Černý Petr“ je v rukách rodiče, který víc selhal, boural výchovu dítěte a neuznává svou chybu.
Za nepřítomnost takového rodiče na svatbě nemá nikdo strkat „Černého Petra“ do rukou dítěte nebo postiženého manžela. 

Nemohu odpustit za oběť. (Mohu snad já například nacistům odpustit za pobité děti?)
Ježíš nikdy nebyl pacifista, vždy stál při slabších.

Po dvě neděle jsme se zamýšleli nad způsobem rozhovoru s Bohem podle Ježíšových instrukcí. (Bůh nám přeje víc a zná nás mnohem víc než nejlepší maminka a táta.)
V evangeliu jsou popsány první tři věty rozhovoru mezi Zacheem a Ježíšem – je to vlastně začátek modlitby.
V evangeliích je popsáno mnoho rozhovorů s Ježíšem. Některé byly modlitbou, jiné ne. (Kdo a co o tom rozhoduje?)

Důvod, proč Ježíš šel na oběd k Zacheovi a ne na faru, k starostovi nebo varhaníkovi, jsme už hledali.
Kdyby přišel Ježíš do naší obce, zdalipak by přišel na oběd k nám? Jak je vidět, důvod k Ježíšově návštěvě není v hříšnosti nebo dokonalosti života.

	2007
31. neděle v mezidobí       Mdr 11:22-12:2       2 Sol 1:11-2:2       Lk 19:1-14       4. listopadu 2007

První čtení – perla.
My „lásku“ chápeme romanticky a ztotožňujeme ji s city. Biblicky „milovat“ znamená přát druhému dobro a usilovat o dobro pro druhého. Proto Bůh může milovat i nepřátele, včetně satana.
(To neznamená, že satan smí do nebe.)

Příběh o Zacheovi je také skvostem. Potřebujeme ho ale slyšet znovu a lépe. Uvědomit si, co se tam odehrálo …

„Známe“ podobenství o ztracené ovci, o nalezeném penízi z roztrženého náhrdelníku, o tátovi marnotratného syna a jeho staršího bratra a podobenství o zbožném člověku a výběrčím daní (kolaborantu) Ale je otázkou co jsme pochopili, zda nepapouškujeme „výsledek“.

Podobenství zůstává pro mnohé jen podobenstvím. Jenže událost ze života se strefuje do živého. Lidé byli pochopitelně šokováni Ježíšovým jednáním.
(Udávání, spolupráce s nepřítelem, okrádání zraněných a vylupování hrobů, jsou zvláště odporné zločiny. Výběrčí daní pro okupační moc byli zavrženíhodnými lumpy, okrádali bezohledně i chudé lidi. Zacheus byl jejich šéfem!)

Je dobře si prožít šok z božího jednání a potom hledat, proč tak Bůh jedná. Můžeme pak zažít nový šok z velikosti boží přejícnosti.

Víra je životním postojem, je poznáváním a vztahem.
Někdo má k Bohu vztah jako služebník (zaměstnanec), někdo jako kamarád, někdo je už na úrovni přítele.
Zkusme slovo víra nahradit slovem přátelství. Jenže řadě lidí, kteří nemají přátele, je nesrozumitelné o přátelství mluvit. Kdo má jen kamarády, neví o čem je řeč, zaměňuje přátele za kamarády.

Přátelé pokládám za jeden z největších božích darů.
Přátelství je darem. Nezaslouženým darem.
Nelze si jej koupit, vyžebrat nebo vyprosit.
Na přátelství lze odpovědět přátelstvím.
Profesor a student se mohou stát přáteli. Přesto, že je to nerovnoměrný vztah. (Zkusme popsat za jakých podmínek …)
Manželé by měli být přáteli. Není to samozřejmé. Je dobře, jsou-li sourozenci přáteli, jsou-li rodiče a děti přáteli.

Mám-li přítele, mohou mi jej druzí právem „závidět“.
Mohu-li říci, Bůh mně nabídl přátelství, zdaleka se ke mě hlásí (nestydí se za mne), pak jsem získal nabídku největší bohatství.

Ježíš mluví o přátelství Boha k lidem. (To je bohatství křesťanství. V kterém jiném náboženství najdeme něco podobného?)
„Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný.“ (J 3:16)
Ježíš oznamuje apoštolům, že se vrací, že odchází do Betánie k Lazarovi za přítelem.
„Ježíši, co když tě chytnou?“
„No tak budu chycen, ale děvčata a Lazar mě čekají. Jsme přátelé, nemohu nepřijít.“ (Srov. J 11:1-16)
Bůh nás zve k přátelství.
Starší bratr marnotratného zůstal na úrovni zaměstnance. Proto nedovede pochopit jednání táty, zdá se mu nespravedlivé, absurdní. Je možné, že se dokonce za tátu stydí.
Zatím – na své úrovni zaměstnance – nemůže pochopit přátelské jednání otce. Zatím neví, co je přátelství.

Možná znáte nějakého horlivého a oddaného služebníka.
Mocní mívají takové lidi okolo sebe. (Ale mocní obvykle přátelství neposkytují – sami jej většinou ani nejsou schopni.)
Služebník ovšem může sloužit jen jednomu pánovi. Obvykle tomu, který je nahoře. Služebník často přechází sloužit vítězi nebo tomu, kdo dá více.
Přítel stojí při příteli, i když prohrál. Služebník (zaměstnanec) pracuje pro zisk. Příteli jde o vztah.

Přátelství je náročné. Obyčejně prochází i všelijakými krizemi (viz dobré manželství). Nikdo nejsme neomylní ani bez chyb.
Přátelství s Bohem je nerovnoměrné, ale také vyžaduje „práci“.

Lidé výkonu, starší bratr marnotratného syna, dělníci na vinici nezištnost přátelství nechápou. Myslí v jiných souřadnicích: „Přece jsme se tolik namáhali! To vypadá, že moje snaha nemá žádnou cenu, že si ji Bůh necení?
Omyl. Cení.
Ale vztah je více než výkon.
Kdo žije na úrovni práva: „má dáti – dal,“ nechápe.
Kdo se dostane na úroveň přátel, pochopi, že mezi přáteli se nepočítá. Proto může být přátelství i nerovnoměrné (profesor a student, Bůh a člověk).
Kdo žije v přátelství, pochopitelně ví, že přátelství také není samo sebou. Mnoho stojí. Proto je tak zřídka. Vyžaduje úsilí o porozumění, velkorysost, pokoru – nepovyšovat se, dávat přednost, nepočítat kolik jsem dal a jestli druhý nedává méně.

Staršímu bratru marnotratného syna nešlo na rozum otcovo jednání. Poctivě pracuje, poctivě žije a otec marnotratníkovi „nadržuje“. „To je nesrozumitelné!“ Pohoršující.
Uvažuje na úrovni zaměstnance. Podobně smýšlejí dělníci na vinici: „Tihle poslední dělali jedinou hodinu, a tys jim dal stejně jako nám, kteří jsme nesli tíhu dne a vedro!“ (Srov. Mt 20:1-15)

Jenže Ježíš jedná na jiné úrovni – na úrovni přítele. „Zacheus je přece synem Abrahamovým“ a milovaným synem božím. Tak daleko ještě farizej nemyslí, je zahleděn jen do sebe.
Je nám příjemné, když nás Bůh miluje bezpodmínečně, ale je nám proti srsti, miluje-li Bůh bezpodmínečně druhé lidi, zvláště ty, které nám nevoní.

Farizeové všech dob zůstávají na úrovni zaměstnanců. Pohoršuje je velkorysost a přátelství Boha k lidem, kteří jsou na nižší úrovni výkonu než jsou oni sami.

(Vyznavače jiných náboženství nenapadne kritizovat božstva. Vzduch, moře, měsíc nebo zemskou přitažlivost také nelze kritizovat.
Neuvědomujeme si, co máme, když Hospodin je živou osobností a ne nějakým principem nebo něčím nad námi.)

Lidé s mentalitou žebráků závidí druhým a litují se.
„Ty se máš, kdybych měl peníze jako ty. Kdybych měla děti jako ty, kdybych se vdala jako ty. Ty se máš, ty můžeš chodit… Ty jsi vystudoval… Ty nejsi alkoholik …“
Závidět lze cokoliv.

Každému z nás nabídl Bůh svou blízkost, své přátelství. Proč nám je tato nabídka často tak málo?
Neumíme rozpoznat perlu? Přitahují nás jen barevná sklíčka?

Ježíš mluvil (a mluví) k zástupu. Zve každého. Každého z nás.
Někteří přišli blíž a stali se učedníky. Z nich někteří patřili mezi Dvanáct, někteří mezi Tři a Jeden se v porozumění dostal nejblíže.

Škoda, že jeden z Dvanácti a někteří andělé odpadli.

„Už vás nenazývám služebníky, protože služebník neví, co činí jeho pán. Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce.“ (J 15:15) 

Je otázkou, zda měl Zacheus kamarády. Přátele těžko. A přece v sobě měl touhu po přátelství, nebyl „vyhaslým člověkem“. Proto porozuměl Ježíšově velkorysosti, ocenil ji, stál o Ježíšovo přátelství a po hlavě se vrhl do práce, aby mohl být Ježíšovým přítelem.
	32. neděle v mezidobí

	2022
32. neděle v mezidobí       2 Mak 7:1-14       2 Sol 2:16-3:5       L 20:27-38       6. listopadu 2022

V hebrejské Bibli („Starém Zákoně“) není mnoho míst, ve kterých se mluví o vzkříšení. V Egyptské kultuře se bohatí lidé především velice snažili zabezpečit se na posmrtný život (pyramidy, balzamování těl a získávání bohatství na výbavu do věčnosti). Izraelci byli vedeni k pozornosti k pozemskému životu, především na spravedlivé soužití s druhými, budoucnost měli nechávat na Hospodinu.

V prvním čtení z apokryfní knihy 2. Makabejské je řeč o vzkříšení zesnulých.
Okupační král Antiochos nutil sedm bratrů k zřeknutí se Hospodina. Před očima jejich matky je nechal mučit.
Je užitečné si přečíst celý příběh. V Poznámkách pod čarou nabízím další úryvek. 

K evangeliu.
Saduceové vedli s farizei náboženské pře (Ježíš zřejmě z farizeů pocházel). 
Saducejští znalci Tóry si mysleli, že Ježíše teologicky (biblicky) znemožní (manželství je pro židy základním životním úkolem; předáváním života se nejvíce podobáme Bohu). 
Oháněli se Mojžíšem: „Učiteli, počítá-li Hospodin – podle vašich názorů (farizeů) – se vzkříšením, pak by na věčnosti byli někteří mužové bez manželky? Co je to za nesmysl? Obrazem božím může být jen muž a žena, ne single.“
Ježíš saduceům odpověděl citací z První knihy Mojžíšovy (kterou uznávali).

Velikost člověka mezi ostatními tvory je také ve schopnosti klást otázky, člověk se ptá. I po smyslu života.
Nechceme se vzdát svých drahých, kteří zesnuli. Toužíme po životě a po nekončící lásce.

Proto se ptáme, zda po smrti našeho těla existuje nějaká další existence života.
Mnoho lidí v naší společnosti v otázce věčnosti pochopitelně tápe. Mnozí si život po smrti nějak neurčitě představují, ale nemají se o co pořádně opřít. Nikdo jsme ještě smrtí neprošli. Bez informací od Boha, bychom byli odkázáni jen na neověřitelná tvrzení některých lidí (z nichž mnozí jsou podvodníci).

„Víra“ mnoha pokřtěných spočívá v pohodlné setrvačnosti „tradice“.
Tak jako pečujeme o hmotné bohatství, které nám rodiče odkázali, tak máme pečovat o bohatství, které k nám došlo od Boha. Máme si ověřit pravdivost Písma, abychom informace slova božího mohli přijmout a nemuseli bloudit v mlhavých primitivních představách o převtělování, o andělech a ezoterice.

Pro mě je důležité něco vědět o budoucnosti, kterou nám Stvořitel chystá. Ne, jak to bude vypadat, ale jaký program nás čeká. Krásu nebeského království vytváří porozumění a spolupráce se všemi. Tímto směrem jsme se vydali už tady na zemi a nám se to líbí. Máme se na co v budoucnu těšit.

Místo práce s Písmem se mnozí v Církvi spokojí s lidovou zbožností (to je směs několika citací z Písma a pohanských názorů).
Znovu se to ukázalo o svátcích Všech svatých a Památky zesnulých.
Ze svatých jsme udělali naše přímluvce u Boha. Je snad Bůh jako starý orientální vládce, který je skoupý v milosrdenství a navíc je už zapomětlivý? Potřebujeme přímluvu nebeských dvořanů, aby se nad námi Bůh smiloval?
Co z Boha děláme? To je trestuhodné! Jak by takového Boha mohli nadšeně přijmout naše chytré děti?
Svatí se přimlouvají u nás: „Když jsme my dokázali objevit Ježíše jako Mesiáše, když jsme si my dokázali osvojit jeho životní styl, jak byste to nedokázali vy? Pracujte na sobě, využívejte pomoci od Boha. Nebudeme se u Boha přimlouvat, aby vás předčasně přijímal do nebe, nebudeme si snižovat úroveň nebe.“ 

Proč o našich zesnulých mluvíme o „dušičkách“ jako v pohádce o hastrmanech? Písmo mluví o „očistci“ jako o možnosti dorůstání do krásy nebešťanů. Proč obchodujeme s odpustky? Mohu se za druhého naučit anglicky nebo vybudovat pěkné manželství? Mohu se za druhého naučit přiznávat svou vinu a ochotu se omlouvat? Co znamená poukázat své modlitby a dobré skutky za druhého? Jak se mohu „modlit na úmysl druhého“? (Znám teologickou konstrukci tohoto tvrzení, ale je pro mě nepřijatelná.)

Mnoho našich předků neumělo číst, neznali Písmo. Z té nouze vznikla lidová zbožnost, samovýroba představ o Bohu. Dnes máme jedinečné možnosti k porozumění Bohu. Ale mnoho lidí z lenosti zůstává ve starých kolejích.
Za Hitlera a pak za komunistů byla nouze. Místo sádla a másla se začal prodávat margarín, místo kávy jen náhražka, látky se tkaly z kopřiv, atd. Později jsme se rádi vrátili k originálnímu zboží. Někteří ovšem zůstali u náhražek. Podobně je tomu v představách o Bohu.
Ježíš o tom mluví: „Někteří opatrnicky zůstávají u „starého vína“ z „nového vína“ mají strach, aby nebylo horší, než to staré.“ 
Ježíš nás zve na stavbu božího království tady na zemi a posílá nás hlásat lidem dobrou zprávu o milosrdném Bohu. A také nás varuje, abychom nešidili svoje děti a další lidi o informace o boží péči, které nám poskytuje. Aby o nás neplatilo, co Ježíš řekl Izraelitům: „Všichni, kdo přišli přede mnou, jsou zloději a lupiči.“ (J 10:8)

Ukážeme-li někomu cestu k Bohu, může získat naději, že se jednou setká se svou milovanou manželkou, maminkou, dítětem, může objevit nový a krásný smysl lidského života.
Samozřejmě, že vést druhé k důvěře k Bohu je náročnější než někoho naučit péci rohlíky.

Když se u nás objevil Haloween, vztekali jsme se a utočili na druhé. Ale sami lidem neumíme ukázat krásu božího přátelství a svým dětem a lidem v kostele vyprávíme báchorky.

Proč nestojíme o vyučování, které nám nabízí Bůh?
Tak jako nám Stvořitel dal život pozemský, tak nám nabízí nový život pro nebeské království.
Každá krása, která se nám tady podaří, je ochutnávkou nebe.
Bůh nás znovu a znovu ujišťuje, že jsme jeho milované dcery a synové.
Každý týden s námi (hříšníky) slaví slavnost jedinečného přátelství – které přirovnal ke krásnému manželství – sebe nazval Ženichem a nás svou Nevěstou.

Učitel i žák chtějí být slyšeni. To platí o Bohu a o nás.
Milující i milovaný touží po vzájemném porozumění.
Děcku se líbí na svatbě a chutnají mu dobroty na talíři. Dospělý prožívá svatbu hlouběji, ví, co obnáší vychovat nevěstu, ženicha a uspořádat svatbu.
Holčičce se líbí být družičkou, ale vdávat se ještě nemůže, není dospělá.
Předškolnímu děcku se líbí na oslavě osmdesátin prababičky, ale neví, co děda s babičkou prožili třeba v odboji za války.
V prvotní církvi katechumeni při Večeři Páně po přímluvách odcházeli, nebyli ještě zasvěceni do druhé části bohoslužby.
My, jako děti jsme byli na mši otrávení, nerozuměli jsme jí.
Někteří lidé ustrnuli, nevzdělali se, neobjevili smysl Ježíšovy hostiny a ta je pro ně jen povinností.

Když nám Ježíš na své hostině po svém „manželském slibu“ připijí na přátelství, „opíjíme“ se jeho láskou, je závratná.

	2019
32. neděle v mezidobí       2 Mak 7:1-14       2 Sol 2:16-3:5       L 20:27-38       10. listopadu 2019

Mé Poznámky jsou jako jídlo s šesti knedlíky (nikdo není nucen všechno zkonzumovat) a poznámky pod čarou jsou jako „přídavek“ pro velké jedlíky.

Za přečtení stojí celý text: 2 Mak 6:18-7:42. Ukazuje na nebezpečnost těch, kteří uchvátili moc (hrají si na božstva), svévolně a bezohledně prosazují jen vlastní prospěch a krutě likvidují všechny, kteří jim stojí v cestě.
Má cenu se proti nim stavět?
Kde k tomu brát odvahu?
Z jakého pramene mučedníci čerpali sílu, když obstáli při mučení? 

Kdyby pro nás neměl příběh z dnešního úryvku evangelia důležitý význam, nebyl by zapsán.
Nejprve připomenu, co se s Izraelity Ježíšovy doby stalo. Zapomněli, že si je Hospodin vybral z lásky, „jen tak“. Mysleli si, že si boží přízeň musí vysloužit a tak se vydali cestou k získávání zásluh před Hospodinem. 

Saduceové (kněžská parta) u Ježíše nehledali poučení, chtěli ho před veřejností znemožnit. Vymysleli si k tomu absurdní příklad o manželství.
Saduceové (na rozdíl od farizeů) ve vzkříšení nevěřili, ale Ježíše chtěli dostat na lopatky farizejskou argumentací (Ježíš vyšel z farizeů), chtěli dokázat, že přesvědčení farizeů nemá ani logiku, ani oporu v Písmu.
Ježíš argumentoval Tórou (kterou saduceové prohlašovali za nejvyšší autoritu). Marně.
Kdo nehledá (protože své názory pokládá za správné), ten argumenty nepřijímá. 
Často dokonce argumenty druhých pokládá za osobní útok.

Z otázky saduceů je vidět, kam sešli – zapomněli na vznešený smysl manželství: „Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem, stvořil ho, aby byl obrazem Božím, jako muže a ženu je stvořil“ (Gn 1:27). Ženu pokládali za své vlastnictví. „Komu ze sedmi bratrů bude náležet?“

Jak to, že se horliví saduceové i farizeové minuli s Mesiášem? Na tuto otázku potřebujeme znát odpověď.
Přemýšlím, zda bych já byl v Ježíšově době učedníkem rabiho z Nazareta (tenkráte ještě nebylo jisté, že je Mesiášem). A také se ptám, nakolik jsem Ježíšovým učedníkem dnes? 
- - - - - - - -

Opět vás zvu k uvažování nad Modlitbou Páně.
(Připomínám, že Ježíšovi učedníci nebyli v setkávání s Bohem a v modlitbě začátečníky.)
Modlitba Páně je jiným druhem modlitby než například žalm. Každé jednotlivé pozvání v Modlitbě Páně nám otevírá další prostor, další téma k promýšlení.

Došli jsme k prosbě: „Otče náš, dávej nám každodenní chléb.“

Všimněme si nejprve, jak moudře je „prosba o chléb“ v Modlitbě Páně umístěna. Kdo by neprošel jejími přecházejícími tématy, mohl by snadno skončit jako „materialista“ a žebrák před Hospodinem. (S boží péčí už máme zkušeností a v programu božích dcer a synů jsme kus cesty ušli – i skrze témata první části Ježíšovy modlitby.)

Betlém znamená „dům chleba“.
Ježíš se narodil, aby nás pozvedl a přivedl k nabídce nového způsobu života.
Nebyl jen kazatelem, na svém životě nám ukázal, „jak se to dělá“ a daroval nám k tomu novou výživu – své slovo a své přátelství. („Čím se živíme, tím se stáváme.“)
Je důležité se sytit Ježíšem. Říkali jsme si, že Ježíš je pro nás Stromem života (co to znamená a co nám Ježíš přináší).

Znovu se zeptám: „Co vše je tím žádoucím „chlebem“, který můžeme dostat? Něco nakousnu.

V naší (bohaté) společnosti mnoho lidí nenachází smysl života. My si pochvalujeme, že nám Bůh nabízí pomoc při hledání a nacházení nejhlubšího smyslu života (přátelství, manželství, řádu, poznávání, kázně, obětavosti, odpovědnosti, péče o zdraví, humoru, hry, zpěvu, tance, smysl jakékoliv i všední práce, setkávání, jídla, koníčků …, doplňte si další).

Kdo ten smysl objeví, toho bude život těšit víc než dříve. Už ví, že ve všem dobrém konání spolupracuje s Bohem.
Bohu nemohu sloužit jinak, než v jeho dětech. Ježíš nám řekl: „Amen, pravím vám, cokoliv jste učinili jednomu z těchto mých nepatrných bratří, mně jste učinili.“ (Mt 25:40) Každé spravedlivé setkání s druhým má další hluboký význam.
Kdo objeví velikou krásu osobního přátelství Boha k nám, kdo ví, že si nás Bůh vybral za svou nevěstu, ten má nový motiv k životu.

Má smysl každý den hledat, rozlišovat a nacházet to, co je pro nás a pro mě důležité jako chléb (jindy říkáme: „co potřebuji jako sůl“). 
To: „každý den“, patří k moudrosti metody malých kroků.

Stále se ptáme a hledáme. Kdo jsem, kdo je Bůh a jaký je. Ptáme se na věci okolo nás (dlouho trvalo, než jsme poznali, že země je kulatá) …, ptali jsme se, jaké to bude ve škole, co nás čeká v nemocnici, v manželství, co můžeme očekávat v nebi …
O nejdůležitějších věcech nám vypráví také Bůh.

Je pro nás neštěstím, když o jeho informace nestojíme, zapomeneme je nebo je odvrhneme (třeba jako farizeové a saduceové). 

V evangeliu jsme si všimli, jak se Izraelité ošidili, když opustili postavení milované nevěsty Hospodina a sklouzli k pohanskému sklonu plnění náboženských povinností, aby si „získali přízeň Hospodina“. Snížili si i velikost a krásu manželství, své ženy pokládali za své vlastnictví, měli je za služky, které se v případě potřeby dají propustit.

Podívejme se ale na sebe, co potkalo nás, katolické křesťany?
Mezi „být věrným synem Církve“ a „být Ježíšovým učedníkem“, může být velký rozdíl.

Jako bychom neslyšeli, co Bůh říká o manželství. Manželé jsme tisíc let pokládali za druhořadé křesťany, celibát byl ceněn mnohem více. Ježíšova matka byla prezentována jako Panna, ne manželka. Ježíšova tátu, jsme až nedávno začali v eucharistické modlitbě připomínat – ale jako snoubence, ne manžela(!). Až do posledního koncilu žena slibovala manželovi úctu a poslušnost. Jen žena, ne ženich nevěstě. Vytrvat v manželství do smrti bylo přikázáno!
Muž měl právo na tělo své ženy. Byl hlavou rodiny, které se žena měla poddávat. Sexualita byla jen trpěná, a sešněrovaná přísnými pravidly. Co vše se pokládalo za smrtelný hřích?! 
Tím netvrdím, že se řada manželství nevyvedla. Pokud manželství ztroskotalo, žena byla nucena vychovávat děti sama. Vdát se podruhé bylo hříchem. Účelem manželství až do 2. vatikánského koncilu bylo jen plození dětí. Svatořečeni byli – až na řídké výjimky, potvrzující pravidlo – osoby celibátní. Ten, kdo neměl sexuální touhy, měl ideální cestu ke svatému životu.

O co jsme se ošidili?

Je důležité vědět, co nám Bůh nabízí. Už v První knize Mojžíšově stojí:
„Boží stvoření je dobré, a velmi dobré.
Pro tebe byl stvořen svět,“ říká Bůh nám.
Jste stvořeni k božímu obrazu.
V zahradě Eden jsem vám připravil mnoho pokladů, nejcennější z nich je Strom života.
Izraeli, budu o tebe velice pečovat …
Až mě poznáš, zamiluješ si mě celou svou bytostí. Nabízím ti „manželství“ …
…“
Proč jsme manželům neukázali Bohem zjevenou vznešenost manželství?
Manželé mají být obrazem Božím. K manželství je přirovnáno boží přátelství k lidem. V Bohu je společenství „osob“, které dávají přednost těm druhým. To je naším vznešeným cílem. Cestou, směřující až do nebeského království.
Opět připomenu, že nás Bůh nazývá svou nevěstou a že můžeme dorůst na úroveň jeho milované manželky. Královna, která bude (a už trochu je) ozdobená nejčistším (ofirským) zlatem a bude stát po boží pravici a bude sedět na trůně Beránkově – spolu s ním.
Z Písma máme vyčíst, že krásu nebe vytvářejí nebešťané svým porozuměním s ostatními a vzájemnou dokonalou spoluprací. Tato závratná krása je pracná, ale jsme jí s Boží pomocí schopní. Manželství je posvátnou rolí, je trenažérem pro soužití v nebi. V nebi budou nejrůznější lidé, z různých dob, kultur, barev pleti, náboženství … „Soužitím s člověkem, který je dost jiný (není to maminka, není to sourozenec) se vyučíš umění naslouchat druhému, respektovat ho a spolupracovat s ním. Nabízím ti pomoc k tomu, aby se ten původně cizí člověk stal tvým nejbližším. Tak se vyučíš, a vyučíte se lásce, která slouží druhému. Tím se připravíš na novou neslýchanou krásu nebeskou.
Pěstuj si, a pěstujte si spolu, svou touhu po porozumění s Bohem a lidmi a po obětavé lásce, sloužící životu. Tím se oba budete blížit podobě Boha a jeho lásce.
Ta touha, objevující se ve vašem srdci – je darem od Boha. Pěstuj si tu touhu, aby byla a nepřestávala být tvou nejhlubší modlitbou.
Pěstuj si vůli k dopátrání se smyslu života.
Pěstuj si vůli k dobrému soužití s partnerem a úsilí porozumět druhému. Nikdy se na této cestě nevzdávej.
Budete-li se o to v manželství snažit oba, podaří se vám pěkné manželství.
Ježíš o této cestě „mít rád druhého (Boha a lidi)“ mnohokrát mluví a sám nám tu vznešenost ukázal. Řekl, toto doporučení – tento ukazatel cesty (micva) – je ze všech nejdůležitější. Vede až k cíli, až do nebeského království.

Minulost křesťanství už nezměníme, ale bylo by víc než smutné, kdybychom tuto zjevenou pravdu o kráse manželství nepoznali, zapomenuli a nepředali těm, kteří přicházejí po nás.

Vážím si manželů, kteří o Bohu možná nic nevědí (možná měli s námi křesťany nedobrou zkušenost a nepoznali nezkreslenou tvář boží) a přesto mají dobré manželství. Dobře vychovávají své děti, mají sociální cítění, jsou šetrní k životnímu prostředí a obětavě a nezištně pracují pro druhé. (My, křesťané nemáme monopol na ušlechtilý život.) Nevím přesně, kde k tomu čerpají sílu a odvahu. Možná jejich kořeny dosahují do spodních vod naší křesťanské kultury.
Jsou pro nás povzbuzením. My o prameni vody živé víme. Bylo by škoda, kdybychom z té studny nepili. Můžeme a máme vodu z božího pramene čerpat i pro druhé, zavlažovat jí krajinu společnosti, ve které žijeme, aby nevysychala, neměnila se v pustotu pouště a neklesala v ní hladina spodních vod křesťanské kultury.

Nepřehlédněme, množné číslo prosby: „Otče náš, dávej nám“ (ne mně) každodenní chléb.“
Patříme k celku, jeden k druhému. (Jen s druhými můžeme být obrazem božím, to není soukromý podnik.)
Naše manželství má být přípravou na soužití s nebešťany. Dovednosti příjemného soužití si osvojíme jen skutečným životem. Nedají se koupit, ani vyprosit, nikdo nám je nemůže darovat.
Někdo mocný nám vychází naproti. „Těm, kteří přijali Ježíše a „věří v jeho jméno“, dal moc stát se Božími dětmi.“ (J 1:12)
A nabízí nám k tomu své vyučování a zdroj k získávání potřebné síly.
Kdo to ví, může v prosbě o darování „chleba“ v Modlitbě Páně, o tuto životodárnou sílu prosit.
Každý den.
(Vzpomeňme na manu. Každý den ji Izraelité sbírali čerstvou, kdyby jim zbylo něco z minulého dne, už to bylo nepoužitelné.)
Každý den si mohu a mám promýšlet, k čemu dobrému při budování božího království mohu přispět.
Každý den se mohu a mám vydávat s Ježíšem na cestu – růst k obrazu božímu.
A každý den mám možnost prosit Boha, aby nám k tomu pomohl: To je víc než svačina na cestu.

Kdykoliv můžeme naslouchat božímu slovu a pokaždé je u toho Bůh přítomen (jako ochotný Učitel).
Každý týden s námi Ježíš slaví své přátelství. (Na svou „svatební hostinu“ nás nezve jako diváky ani jako svatební hosty, ale jako svou nevěstu.) Můžeme se sytit a vyživovat hostinou Beránkovou.

Pokusil jsem se naznačit směr cesty Ježíšových slov, když říká. „Otče náš, dávej nám každodenní chléb.“ Tím co jsem řekl, není obsah prosby o „chléb“ vyčerpán, ale víme kde a od koho ten životadárný „chléb“ dostávat.

Je to trochu srozumitelné? Můžete se toto cestou už vydat sami?

	2016
32. neděle v mezidobí       2 Mak 7:1-2. 9-14       2 Sol 2:16-3:5       Lk 20:27-38       6. listopadu 2016

Odmala obdivujeme lidi, kteří přemohli svůj strach a zachovali se správně.
Život a vztahy s druhými jsou pro nás darem od Boha. Snažíme se s nimi podle této ceny hospodařit.
Pravda, láska a vztah k Bohu jsou ještě větším bohatstvím, než zachování tělesného života za každou cenu.
Uměli bychom se zachovat jako starý Eleazar a vdova se svými syny? 

Jak bychom se – v takovém případě – chtěli zachovat?

Charakter a odvaha se neurodí samy jako stromy v lese.
Jak na tom budeme pracovat?

Těžko neseme smrt hrdinů, i literárních.
Nepřipadá vám zvláštní, že nad Ježíšovou smrtí netruchlíme?
Máme za to, že přišel kvůli tomu, aby zahynul. Není ta naše „samozřejmost“ pokřivená?
(S podobnou samozřejmostí vyžadujeme, aby nás bohatí obdarovávali.)

Saduceové (kněžská třída) uznávali jen Pět knih Mojžíšových. Ježíš jim proto citoval z Druhé knihy Mojžíšovy.

I dnes si řada lidí myslí, že přežíváme jen ve svých potomcích. Smrt mají za úplný konec.
My jsme od Boha dostali velice cennou informaci, že s námi Bůh navždycky počítá. Vypráví nám, že si nás pořídil proto, aby se nám mohl dávat, rád žije pro druhé. Říká nám, že si na nás zvykl a zamiloval si nás natolik, že si nás smrtí nenechá vzít. Tomu rozumíme, my si také nedovedeme představit život bez našich drahých. (I v tom vidíme, že jsme stvořeni k božímu obrazu.)
Toto poznání nám odkrývá velikou cenu života. Usilujeme o vybudování takových vztahů, které nás budou těšit navždy. To nejsou jen nějaké naše sny, takový program nám nabízí sám Bůh. A my jsme usilování o tuto krásu přijali za nejhlubší smysl života.

Toužíme po porozumění s druhými, po věrném přátelství.
Rozumíme každodenní prosbě: „Přijď tvé království.“
Izraelitům bylo jasné, co to znamená. Jejich pozemští králové selhávali, a tak toužili po vládě Hospodina.
Dětem vyprávíme, jak porozumět pojmu „Boží království“. 

Podle této zkušenosti a našeho způsobu života mohou děti porozumět uspořádání božího království.
(Naše kultura vychází z usilování o získání biblických hodnot.)
Ježíš nás pozval do božího království, jedná s námi – jako nikdo jiný – dokonale.
Všude, kde jednáme podle Ježíšova příkladu, tam jeho království začíná.
Ježíš si získal naše srdce, chceme se od něj jeho jednání naučit. Vzal nás do učení. Odmala se jeho pravidlům o vzájemném soužití učíme a předáváme je svým dětem. Ale i od dětí se můžeme ledacos učit. Přijmout od nich upozornění, na co si máme dávat pozor my, je velice výchovné. „Děkuji ti, že mi říkáš, abych vám neskákala do řeči“, řekne maminka. „Máš pravdu, že nemám pořádek v dílně“, uzná táta, „budu dávat věci na své místo, připomínej mi to, pokaždé ti za to poděkuji.“
Od dětí očekáváme, že naše výchovná upozornění vezmou vážně. Můžeme jim ukazovat, jak se to dělá, upozorní-li nás někdo na něco, co můžeme dělat lépe.

Nebeské království bude porozuměním se všemi. Budeme schopni, ochotní, s radostí jednat podle očekávání nebešťanů.
A nebešťané budou vědět, co mohou a mají od druhých očekávat.
Každý se budeme blížit obrazu božímu „budeme rovní andělům“, budeme myšlením a jednáním „dcerami a syny božími“. To je proces, který začal tady na zemi a bude jednou dovršen.
Boží záměry nejsou nějakou chimérou, člověk je schopen je s Bohem naplnit.

Ježíš nás učí pracovat – práce je setkáním se s božími přáteli, dokonce s Bohem („Cokoliv jste udělali i nejnepatrnějšímu, mně jste prokázali“). Takový způsob práce je dobrořečením (modlitbou). Přináší nám dobrý pocit a uspokojení. S Bohem dotváříme svět a sloužíme druhým.

Ježíš nás učí slavit. Slavnost je pro nás příležitostí si prokazovat vzájemnou pozornost. Bůh nám skrze slavnost říká: „Mám tě rád, jsem rád, že jsi, těšil jsem se na tebe, jsem tu pro tebe …“
I my při slavení pečujeme jeden o druhého – to je podstatou slavení. (Bohoslužba je společným slavením, nikoliv soukromou modlitbou určitého počtu zúčastněných. Máme si všímat také druhých.)
Slavením sdělujeme nejen slovy: „Rád tě vidím, stojím o porozumění s tebou, oceňuji to, co děláš pro druhé. Rád s tebou mluvím, zpívám, stoluji …“

Přátelství lidí má na nás blahodárný vliv, přátelství Boha teprve. (Bůh je přejícnější, bohatší, velkorysejší … než my. Jeho vynalézavost zřejmě nemá mezí.)

Slavnost všech svatých nám připomněla, co znamená „obcování svatých“. Všichni patříme do Obce boží.
Žijeme ve skvělém společenství, jeho úroveň nás povzbuzuje a nese.
„Obklopeni takovým zástupem svědků, odhoďme všecku přítěž i hřích, který se nás tak snadno přichytí, a vytrvejme v běhu…“ (Žid 12:1).
Přátelství nás přece ovlivňuje, poznamenává.
Do společenství „svatých“ patří i naši zesnulí. Zasvětili se při křtu Božímu programu. Dokonce i nesčíslné množství nepokřtěných se svou službou a pomocí potřebným do Božího programu zapojilo.
Je pozoruhodné a krásné, že při každé bohoslužbě myslíme na zesnulé. Nevím o žádném jiném společenství, kdy by to také bylo.

Občas se mě někdo ptá na odpustky. Jak jim rozumíte? Mnoha věcem nerozumím. Máte-li dobrý nápad, sem s ním, budu vám vděčný.
Něco nás učili na fakultě, sám jsem se pídil po dalších informacích …
Konstrukce o odpustcích vychází ze „spravedlnosti směnné“. Vše dobré má nějakou hodnotu. Konstruktéři tvrdí, že každý dobrý skutek se dá vyčíslit „nebeskou měnou“. I každá modlitba je ohodnocena určitým počtem „bodů“. Všechny dobré činy „vytváří poklad církve, z kterého mohou být udíleny granty“.
Rozumím tomu, že mohu někomu zaplatit zmrzlinu, nebo financovat adopci na dálku. Finanční převody umíme zařídit: (potřebujeme číslo učtu dárce, obdarovaného, konstantní a variabilní symbol a podpisové právo …). Ale nerozumím tomu, jak lze někoho dotovat modlitbou. Modlitba je komunikací s Bohem. Osvojili-li jsme si v naší rodině uctivé a pozorné vzájemné naslouchání, nevím, jak bychom mohli tuto dovednost darovat – poukázat – jiné rodině. Nemohu se za druhého naučit zdravit, laskavosti, ochotě, vařit nebo jezdit na lyžích.
Nechápu, jak bych mohl někomu odkázat například zážitek a „užitek“ ze „svatého přijímání“.
Nemohu hladovým vzkázat: „Držte se, já mám 10 kg navíc a duchovně vám to „přeposílám“.
Navíc bych si připadal pyšný. Nutně potřebuji duchovní potravu (moudrost boží, dobré myšlenky moudrých lidí, boží přátelství … hmotné, duševní a duchovní zážitky skrze krásu a přátelské projevy – včetně liturgického slavení), ale nevím, jak to předat druhému. Já ubohý hříšník (já, hloupý a povrchní člověk, i vlastní vinou chudý Duchem božím …) zoufale potřebuji pomoc boží. Topím-li se, nemohu polovinu pomoci záchranáře odkázat druhému.
Navíc: boží pomoc nemá dno. Nemusím se zříkat pomoci boží, aby se dostalo na druhého. Jsem-li zván já! (poslední člověk; kde byli v mém věku jiní lidé), jsi i Ty zván k prostřenému stolu božího milosrdenství.

Odpustky vznikly za určitých okolností … Rozhodně ne v biblických souřadnicích. My duchovní jsme podceňovali „obyčejné lidí“ (jakoby neuměli přemýšlet) a krmili jsme je „lidovou zbožností“ – i o odpustcích …
Co se nám za minulého režimu komunisté naposmívali za „odpustky“. Byli jsme nuceni o tom přemýšlet. Myslel jsem si, že otázka odpustků vymizí. Kdepak, někteří mají rádi jednoduchá schémátka o vlastní dobročinnosti a zásluhách pro druhé.

Co naši zesnulí potřebují?
A co potřebujeme my od druhých? 

Můžeme si být navzájem i se zesnulými užiteční. Máme mnoho společného … Proto každý můžeme navzájem svým úsilím podporovat a povzbuzovat druhé.

Bůh velice rád obdarovává. Ale víme, jaký postoj patří k modlitbě. Boha smíme prosit, ale také se mám ptát, co sám dělám pro to, zač prosím. A dokud se sám s něčím nesnažím pohnout, těžko o to mohu prosit druhého.

Bůh nás zve k umění mít rád. Krásné vztahy mohou trvat – a růst – věčně.
Mít blízkého člověka, partnera, který chce růst a snaží se žít podle Ježíšova příkladu (podle Ježíšových pravidel, chcete-li), je životní výhrou.

Naši zbožnost (poctivost, pravdivost, pokoru) si můžeme lehce vyzkoušet: Zlobíme se, když nás někdo blízký upozorňuje na to, co máme dělat lépe?
Má-li pravdu – i kdyby to říkal nepříjemným způsobem – je prospěšné se poučit.
Nestačí být fandou sv. Františka, můžeme se od něj mnoho naučit. V nebi bude každý na jeho úrovni.
Víc – v nebi se budeme blížit úrovni Ježíše. Větší krásu si nedovedu představit.

	2013
32. neděle v mezidobí       2 Mak 7:1-2. 9-14       2 Sol 2:16-3:5       Lk 20:27-38       10. listopadu 2013

Pro židy je Bible dodneška nejlepší „Čítankou“, mluví o zásadních věcech, o přátelství, spravedlnosti, obětavosti, milosrdenství, věrnosti, statečnosti, odpovědnosti, lásce a protipólech těchto věcí.

Celé dvě kapitoly, 6.-7. z 2. knihy Makabejské stojí za přečtení. Popisují kruté pronásledování, ale také a především, morální vítězství ducha nad svévolností zla.
Starý Eleazar a matka se svými sedmi syny patří do společenství „Všech svatých“. Jejich svědectví se nám vryly nejen do paměti.

Máme rádi život, nejen svůj. Přijímáme jej jako osobní dar od Boha a jako veliký závazek. Naše existence je láskyplným božím projektem, plánem přesahujícím naši pozemskou pouť. Sloužíme ŽIVOTU.
Promýšlíme si, že v určité nouzi má smysl dát přednost spravedlnosti před záchranou vlastního krku. Boží přátelství nám nikdo vzít nemůže.

V evangeliu Ježíš mluví o věčnosti se samozřejmostí toho, který „ví“. 

Dostát obdivovaným ideálům ale není samozřejmé.
Je něco jiného fandit statečným a „počítat se k nim“, když v bezpečí a hojnosti čteme o jejich dobrodružství nebo se díváme na film. A něco jiného je obětovat své pohodlí pro druhého, natož přemoci strach z násilí a smrti.

Dostát spravedlnosti a přátelství je pracné.

Skláníme se před mučedníky makabejskými, před odbojáři a statečnými všech dob.
Víme, jak bychom se měli v určitých situacích zachovat. Jen nevím, jak bych se zachoval. Zatím se mi nedostávalo tolik odvahy, kolik se v příbězích statečných popisuje.
Přemáhat strach, cvičit si statečnost, se dá naučit. Odmala, krok za krokem.

Říká se, že doba, ve které je zapotřebí hrdinů, je zlá. Jenže zatím to bylo vždy tak, že v dobrých letech lidé pohodlněli, přestávali bdít nad svobodou a právem – a přišly časy zlé. Nedostávalo se běžné statečnosti, až přišla povodeň zla. Postavit se proti narostlému zlu už vyžaduje velkou statečnost.

Když se Mojžíš modlil, dva jej podpírali a ostatní bojovali, dosáhli Izraelité vítězství.
Všímáme si, jak zbabělci shazují ty, kteří napíší nějaký protest, zúčastní se demonstrace, nebo třeba mají více dětí („děti mají kvůli příplatkům“, „Václav Havel byl placen ze Západu a měl fešáckej kriminál“, „ti, co protestují, jsou zastydlí stěžovatelé“ …), podrážejí nohy bojujícím.

Ježíš byl potupně odstraněn, protože se za něj nikdo nepostavil.

(Nebudu opakovat otázku, zda my bychom Ježíše podrželi?) „Vy všichni ode mne této noci odpadnete, neboť jest psáno: `Budu bít pastýře a rozprchnou se ovce stáda.´“ (Mt 26:31)

V čem je naše potíž?
Uctíváme staré proroky, ale současné umlčujeme. 
Vážíme si minulých statečných, ale postoje současných statečných lidí zlehčujeme.

Jsou blázni paní Gorbaněvská a jejich šest kamarádů? (Věděli, že za svůj pětiminutový protest na Rudém náměstí v r. 1968 proti okupaci Československa budou hrozně potrestáni.)
Můžeme odhadnout, jestli si jejich statečnosti váží Bůh? Jak asi vidí jednání Jana Palacha, signatáře Charty 77, Pavla Wonky? (Filosof Jan Patočka mi svým postojem trochu připomíná starého Eleazara.)

Dva budoucí profesoři ze solidarity s Martinem Putnou nepřevzali od presidenta M. Z. profesuru.
Významný hudebník Vladimír Mišík odmítl státní vyznamenání z rukou M. Z.
Jan Hájek odmítl převzít vyznamenání in memoriam svého otce (president tedy vyznamenání neudělil).
Dvacet šest rektorů nepřišlo na Hrad ze solidarity k dvěma nepozvaným kolegům.
Ti, co přišli dělat stafáž, si svou přítomnost zdůvodní. Vždycky.

Šel by Ježíš s apoštoly na Hrad ke zvýšení lesku?
Je pro nás vzorem a normou jen když kážeme, nebo také v životě (v politické diplomacii)? 

Máme jiný náhled na život, naše bohatství leží hlouběji než bohatství „světa“.

K umění života patří všímat si bohatství, co vše jsem osobně dostal. Je dobře, prozradíme-li dětem, jak si užíváme života, a jak si povídáme s Bohem.
Ráno se probudíme a s vděčností Bohu přijímáme další den: To, že vidíme, můžeme vstát z postele (dost lidí na světě toho není schopno), že jsme dostali od Boha zadarmo dvě sady zubů (proto o ně pečujeme), že máme možnost jít do školy nebo do práce, abychom zabezpečili rodinu … Celý den můžeme žasnout jak „v Jiříkově vidění“.
Největším bohatstvím je přátelství lidí a Pána Boha. Víme, že jsme z královského rodu, učíme se spolu podle toho jednat (neoslovujeme se sice „Vaše královská výsosti“, ale ani „ty vole“).
Život jsme dostali k tomu, abychom se něco naučili a byli použitelní pro druhé.
Po pozemském životě dostaneme další pokračování – na nové úrovni. Proto si můžeme dovolit zastávat se druhých a spravedlnosti. Nemusíme na pozemském životě lpět za každou cenu.

Všechny kultury vedly své lidi k odolnosti vůči bolesti a k umění umírat.
Aby se z mladíků stali muži, procházeli mladící iniciací, při ní se setkávali s bolestí, strachem, samotou a smrtí.
Židovská obřízka byla určitým rizikem, každým poraněním může do těla vstupovat smrt. Pro dospělého byla navíc zraněním, které muže na čas ochromilo, vyřadilo jej z pohotovosti se bránit. 
Křest křesťanů vypadal jinak než ten náš, symbolizoval ponoření do smrti (s určitým rizikem, zda to dobře dopadne) a symbolizoval Ježíšův příslib(!), že nás ze smrti vyzdvihne k životu věčnému. 
Víme, že nejsme synové smrti, ale života.
Dokonce života v přátelství s Bohem a nebešťany.

Pro to všechno máme další motiv k péči o život.
Má smysl se otužovat, cvičit se ke snášení bolesti a zbavovat se strachu.
(To platí nejen o snášení fyzické bolesti, učíme se snášet jiný názor druhého, vyslechnout kritiku svého jednání, hledat vlastní chybu a umět se omluvit, přijímat odpovědnost za své jednání, za svá slova a i jednání. Učíme se nejen vítězit, ale i prohrávat.) 

Ježíšovi lidé přece mají být v předních liniích.
Nejsme tam naháněni, jdeme dobrovolně a rádi.
Jsme vybaveni a obdarováni (jinak než vojáci – žoldnéři).
Je nám poctou, že si nás Ježíš vybral, vždyť jsme odmala toužili po dobrodružném životě – po přátelství dobrých druhů.

„Žeň je mnohá a dělníků málo. Proste proto Pána žně, ať vyšle dělníky na svou žeň.“ (Lk 10:2)
„Hle, toto se dotklo tvých rtů, tvá vina je odňata a tvůj hřích je usmířen.“ Uslyšel hlas Vladaře: „Koho pošlu a kdo nám půjde?“ Řekl jsem: „Hle, zde jsem, pošli mne!“ (Iz 6:7-8)
Všechna tato biblická místa máme promyšlená, promítáme si je do svého života, jsou nám vodítkem.
Nechceme přikyvovat jen v kostele, že máme být světlem, kvasem a solí.

Lidé nás sledují víc, než si často myslíme. 
Všímají si, i nakolik věříme ve vzkříšení. (To, že pláčeme při smrti svých blízkých, s tím nemusí mít nic společného, to fanatici neuroní slzu.)

Večeře Páně je také slavností vzkříšení – Ježíšova vzkříšení i našeho vzkříšení. Každou neděli slavíme největší vítězství, jaké je vůbec možné. I to je naší výbavou do zápasu pro boží království.

	2010
32. neděle v mezidobí       2 Mak 7:1-2. 9-14       2 Sol 2:16-3:5       Lk 20:27-38       7. listopadu 2010

„Manželství je riskantní podnik“, pravil jsem slečně, která si přišla vyjednat svatební obřad. „Oznámí-li nám lékař: `Máte padesátiprocentní naději na vyléčení rakoviny´, podlomí se nám kolena. Polovina manželství se rozpadne. A mnoho manželů z té druhé půlky, žijí tak, že bych takový vztah nepřál ani nepříteli.“
Přirovnáme-li křest ke svatebnímu obřadu, pak i většina lidí je s Bohem rozvedená nebo jim Bůh připadá cizí.

Chci-li pěkné manželství, potřebuji být nadprůměrnou osobností, potřebuji si vybrat nadprůměrného partnera a oba se musíme nadprůměrně snažit.  Průměr jde do háje. 
Láska je u nás devalvovaným slovem, o to víc je používáno.
I u křesťanů? 
Každý blízký vztah vyžaduje své.

 a)	První čtení připomíná statečné svědky Boží. (Postoj starého Eleazara, matky a jejich sedmi synů byl pro nás za totality velikým povzbuzením – stojí za přečtení 2 Mak 6.-7. kap.) Svědčili o věrnosti Boha i v trápeních, která si Izrael přivodil sám. 

Žijeme-li formální manželství s Bohem, lehko zaměňujeme slovo „martyr“ – svědek za „mučedník“. 
Pak se místo snahy porozumět Bohu lenošně vymlouváme: „To a to je tajemství“.
Místo svědectví o boží péči si falešně hrajeme na vykupitele.
Místo poctivého hledání příčin trápení ve světě (některým bychom určitě mohli včas zabránit), prohlašujeme utrpení za zásluhy a za potřebnou oběť pro boží milosrdenství.
(Tím normální a zdravě smýšlející lidi nenadchneme a nezískáme.)

Bůh nám má co dát! Nepomlouvejme jej, že od nás chce utrpení. 
I rodiče nabízejí dětem veliké bohatství, péči, lásku a ochranu. Kdyby adoptivní rodiče lákali děti na horší úděl nebo nižší životní úroveň než mají jiné děti, neuspěli by.

Kdo se ocitl někdy ve velikém tlaku, ví, že není jednoduché se zachovat správně. 

Co nás podrží v náročnosti i všednosti života?
Kdybychom se ptali židů, možná by řekli: „Tóra, obřízka, šabbat“.
Kdybychom se ptali dál, viděli bychom co za těmi slovy je.
Nikoho samozřejmě nepodrží jen pouhé věci a obřady, ale živý vztah, hodnotná zkušenost.

Tóra je pro židy čítankou, učebnicí, knihovnou a vzdělávacím programem. Umožňuje jim poznávat Boha (porozumět mu a vést s ním rozhovor). 
O obřízce bychom měli někdy podrobněji mluvit… 
„Sabat je pro nás pupeční šňůrou k božímu království“, řekl rabín Karol Sidon. 

My tomu všemu můžeme ještě hlouběji porozumět, Ježíš nám ukázal ještě větší obzor, který nám Bůh připravil a do kterého nás zve. (Nedávno jsme mluvili o možnosti dorůstání do pozice nevěsty. Mluvili jsme o naší výsadě modlitby – rozhovoru s Bohem.) 
Židé, kteří se nezřekli Boha a svědčili o jeho přízni i v ohrožení smrti (láska vydrží až do smrti – jinak to nebyla láska – láska jde dokonce až za hrob), zakusili v dostatečné míře bohatství Božího království – i skrze dary Tóry, obřízky, sabatu.

Zkusme se podívat na svěcení sedmého dne, třeba pro sebe objevíme něco, co i nás může obdarovávat ve vztahu s Bohem.

„Dnes téměř celosvětově zavedený den jako den odpočinku je nejzřetelnějším dědictvím starého Izraele, nejrozšířenějším ohlasem jeho víry, ovšem většinou zcela vnitřně vyprázdněným, protože byl odtržen od původního smyslu a významu. Vracet dnu odpočinku jeho původní a základní význam i smysl je částí našeho křesťanského poslání“, říká Jan Heller.

Po zkušenosti Izraele s božím vysvobozením z egyptského koncentráku, nabídl Hospodin Izraelitům, že bude jejich Hospodářem, pastýřem, ochráncem – Bohem. Nadšeně nabídku přijali:
„Komu se dostalo takového štěstí?“ 
Jste svobodní, nejste mými otroky ani poddanými.
Budete pracovat jen šest dní (pro svou potřebu, já pro sebe od vás nic nepotřebuji) a já vám natolik požehnám, že sedmý den budete mít volno, abychom jej mohli spolu světit. Uděláme si svátek.

(Nejen) ve starém Orientu bohatí nepracovali (například pro antického člověka byla práce ohavností), zato otroci dřeli od rána do noci a bez volna.
Po ztrátě ráje se sice práce stala někdy úmornou dřinou,  ale Izrael je svobodným lidem božím. V Izraeli nesmí o sabatu pracovat ani otroci, ani jízdní nebo tažné zvíře.

Babyloňané měli špatné, nepříznivé dny, v kterých působili všelijací démoni a zlé síly. V ty dny nic nepodnikali, aby se zlomyslností démonů nedostali do neštěstí. 
Izraelité jsou chráněni Hospodinem. Sabat má jiný význam, má kladnou funkci, je darem.

Hospodin sedmý den spočinul, požehnal jej a posvětil jej.
Stvořitel spočinul, to je něco jiného, než odpočinul. Nebyl unavený námahou, dřinou, nemusel odpočívat. Spočinul, těšil se ze svého díla – „viděl, že je dobré“, podařilo se.
Sedmý den je pro Izrael požehnáním, darem, přínosem.
Sobota je pro ně k posvěcování. Je časem vyhrazeným pro vztahy.
Díky boží štědrosti a péči jsou Izraelité tak bohatí, že nemusí dřít každý den. 

Sabat je tedy pro Izraelity svátkem, díky němuž už tady, v pozemském putování, zakoušejí něco z budoucího nebeského království (tam pomine veškerá dřina, zlo, trápení a slzy – pro nebešťany bude práce koníčkem a poznávání bude nádherným poznáváním). 

Co znamená posvěcování? 
To není nečinnost.

Židovský sedmý den je svátkem. Židé mají co oslavovat. Bůh se jim zasvětil. Mají rodinu, jeden druhého. Výslovně dostali čas i program pro ten den – mají čas na sebe a na vztah s Bohem.
Velice si vyprávějí o Bohu a s Bohem.
Naučili se sabat světit. (Sobota utužuje rodinné vztahy – i rodinný vztah s Hospodinem.) 

Židé vědí, co od Hospodina dostali, jak veliké dary.
Neuplyne týden, aby židé neslavili, že jsou svobodným lidem božím.
Babylóňané ze strachu nic nedělali každý patnáctý den – nebezpečný den.
Židé slaví každou sobotu své přátelství, obdarování a osvobozování Bohem.
Nežijí jen z práce vlastních rukou, ale z obdarování Božího. Sobota je předzvěstí nebeského království.

Neuplyne týden, aby křesťané neslavili svatbu Beránkovu.
Kdo se dožije 70 let, má z toho 10 let života. To je předzvěst nebe.

Čím je pro nás sedmý den?
(Rusové měli šťastnější ruku než my v pojmenování neděle „vaskresénie“)..
Jak jej slavíme? Zakoušíme přátelství Boha?
Po jídle mám vždy lepší náladu.
Jakou náladu mám po bohoslužbě? Odcházím jiný, poznamenaný?
Čím mě slavení neděle obohacuje?

Když zakusíme veliké bohatství, nechceme se jej vzdát.
Kdo má silný vztah s Bohem (s manželkou, manželem), nebude s té krásy chtít vzdát, vydrží poryvy studených a ohrožujících vichřic života.

Vztahy s nejbližšími, manželství nejvíce, jsou trenažérem k životu v nebeském království.
V „očistci“ budou na jednom pokoji „dobráci“ a ti, „co mají vždy pravdu“ a znají „vůli boží“ druhých. Budou tak dlouho, až poznají, že jsou s dechem v koncích a konečně se „obrátí“ k Ježíšovým pravidlům o soužití. Aby bylo v nebi dobře, je třeba, aby si nebešťané osvojili Ježíšův způsob jednání, mluvení a myšlení.

Sedmý den jsme dostali jako dar ke vzájemným konzultacím, přemýšlením a ke slavení, samozřejmě i s Bohem.
Kdo je bohatý, má radost a důvod k oslavě.

Poznámky:
/14     „Budeš obrazem božím nejen člověku, ale i zvířeti, všemu stvořenému i vytvořenému“ – to je kultura!

	2007
32. neděle v mezidobí       2 Mak 7:1-2. 9-14       2 Sol 2:16-3:5       Lk 20:27-38       11. listopadu 2007

Ve starověkém Egyptě se bohaté vrstvy snažily zajistit si posmrtnou budoucnost (uchování těla a bohatou výbavu – pyramidy a balzamování).
Izraelitům proto bylo řečeno: nestarej se o budoucnost a minulost svěř milosrdnému Hospodinu. Pečuj o „teď a tady“, o dobrý život a vztahy s druhými. (Ježíš říká: „Nestarejte se příliš…“)
Proto také v hebrejské bibli (Starém zákoně) najdeme zmínky o vzkříšení až v posledních knihách (1. čtení je toho příkladem).

K evangelijnímu úryvku musím nejprve něco předeslat.
Víte, že si říkáme: Nejprve je třeba zjistit, jaké postavení a hodnověrnost má Bible uprostřed jiných textů náboženství. Mnoho se dá ověřit.
Pak je třeba ověřit hodnověrnost tesaře z Nazareta. Byl blázen, podvodník nebo má pravdu?
Jaký rozdíl je mezi Ježíšem, Budhou, Konfuciem, Mohamedem …?
Jen nezačínat nejdříve Spasitelem. 

Každý je odpovědný za svůj život a za to, co s ním udělá a za možnosti, kterých se nám dostalo.
Bylo by škoda se připravit o biblické poselství.
Patřím mezi kritické lidi. Jsem zvyklý na jakékoliv otázky a útoky. Jakákoliv upřímná otázka je dovolena. Hledání jsem věnoval tisíce a tisíce hodin. Ani na fakultě jsem nikdy neopakoval nic, o čem jsme nebyl přesvědčen. (Ani při marxismu.) Neoháním se autoritami, leda poukazuji na jejich objevy. Každý se můžeme mýlit. Odvolávám se na hledání a ověřování.
Chci varovat před moderní gnosí (tajné vědění, které je prý některým lidem zjeveno). Vlny gnose přicházejí už od starověku znova a znova.
Několik lidí mně například vážně tvrdilo, že křesťanství původně hlásalo převtělování, ale že pak na některém koncilu církev tuto věc zakázala.
Dobře, kdo a kde? Co o tom kdo ví? Pojďme to zkoumat. 

To církev přepsala úryvky dnešních čtení a mnoha dalších míst Bible?
Kdo to tvrdí? Ať to řekne nahlas. Nic se mu nestane, ani vlásek mu nikdo nezkřiví.
Mnohokrát jsem pozvedl svůj hlas (za minulého režimu to bylo někdy i nebezpečné – netýkalo se to ale Bible).
Také jsem se někdy mýlil. – A žiju.
O čemkoliv můžeme mluvit, ale je důležité si vše ověřovat.
Každý dostal svobodu, každý jsme odpovědní za svůj život, za to, co s ním uděláme a za možnosti, kterých se nám dostalo.

Byl Ježíš vzkříšen nebo ne? To je pro nás důležité. Ale neopakujme něco lacině, ať tvrzení jedné nebo druhé strany. Ledacos si můžeme ověřit.
Bohem jsme byli vždy vedeni k přemýšlení. Opakuji tři nutné kroky vedoucí k víře: poznat (co je tvrzeno) ověřit (zda to opravdu tak je) a přitakat (pokud to je pravda) 

Vážím si náboženství a kultury buddhismu i hinduismu. Vážím si současného Dalajlámy. Je to vzdělaný, příjemný a duchovní člověk. (S některými buddhisty jsem si povídal o modlitbě jako s málokterými křesťany.) Ale proč se lacině šidit o křesťanské poznání, že člověk je jedinečnou a neopakovatelnou bytostí, které Bůh nabízí nejen milosrdenství, ale především osobní a živé přátelství. To je mnohem elegantnější řešení života než tvrdé a kruté převtělování.
Pojďme se bavit o zkušenostech a zážitcích těch, co jsou přesvědčeni, že už někdy žili jiné životy. Pojďme o tom solidně mluvit a zkoumat, zda na tom není něco pravdy.

Litujeme lidi, kteří o někoho přišli (smrtí, rozvodem).
Lituji lidi pomýlené komunistickou propagandou, kteří si myslí, že po smrti nic není (jakpak asi přežívají smrt svých blízkých).
Podobně lituji lidi, kteří se podle převtělování musí vzdát svého zesnulého manžela nebo dítěte. Musí se smířit s tím, že už není – je z něj někdo jiný nebo něco jiného.

Nikomu nic nevnucuji, jen lituji každého, kdo se ošidí o přátelství nabízené nám Bohem. (Několik lidí mně řeklo: „Závidím ti přátelství s Bohem“.)
Podobně lituji manžele žijící jen vedle sebe, nebo lidi bez přátel.
Lituji lidi, kteří bláhově zaměnili křesťanské poznání za převtělování.
Podobáme se někdy bláhovému muži z pohádky, jež našel hroudu zlata a měnil a měnil až vyměnil …
Ale také mě vadí, co lidová víra říká o „dušičkách“.
Jsme někdy líní se namáhat porozumět Božímu slovu. Pak se nedivme, že se inteligentní lidé od něčeho takového instinktivně odvracejí.
Vadí mně, co děláme z Boha.

Chci o tom mluvit.
Většina našich drahých zemřela jako nedokonalí lidé. Jak jim co nejvíce pomoci?
Nejsem člověkem, který moc chodí na hroby, ale hrob a hřbitov přece něco znamená. 
Ale nespokojme se s lidovou vírou. Je důležité promýšlet slovo Boží. (Každé poznávání vyžaduje námahu.)
Právnická představa si myslí, že budeme platit do posledného haléře …
Jsou lidé „právnického myšlení“, kteří si vymysleli teorii zadostiučiní a odpustků. Bude ti odpuštěno, ale zaplatíš do posledního haléře.
Evangelia říkají něco jiného. Je na každém, jak si to porovná.

Někdo si myslí, že nám Bůh sčítá už od dětství všechny naše trestné body a pak nás čeká trest za každé naše provinění.
(Docela se mi zamlouvá, když soud v některých zemích vyměří někomu za jeho zločiny třeba 400 let vězení. Ale v nebi to tak není. Bůh je milosrdný.) Potkávám některé staré lidi, kteří se bojí setkání s Bohem. Strach je zbavuje radosti z přátelství s Bohem. 

Jsme zvyklí modlit se za zemřelé, ale potřebujeme si udělat pořádek ve svých představách.
Představme si, že by váš syn rád studoval vysokou školu – jenže lajdá na gymnáziu… A nakonec propadne u maturity.
Svoláte rodinnou radu: „Jestli neuděláš maturitu na podzim, ztratíš nejméně rok. Doučování by stálo mnoho peněz, jenže koho obtěžovat, každý učitel má prázdniny. Co dělat?“
Máte bratra, který je vysokoškolským profesorem, ten by mohl by klukovi pomoci. Jenže to má háček. Donedávna si váš syn s tímto strýcem rozuměl, ale v poslední době má váš syn na strýce dopal, jelikož strýc si dovolil synovce nabádat k učení a milostpánovi se to nelíbilo.
Šlo by požádat o pomoc tohoto strýce: „Náš kluk propadl u matury. Nedal na nás, ani na tebe. Víme, že máš prázdniny a právo na své volno, ale, prosíme tě, mohl by ses klukovi o prázdninách věnovat?“
Ale – je třeba, aby se váš syn přemohl, zašel za strýcem a poprosil jej o pomoc. A aby se pustil do učení.
Přijde-li váš kluk za strýcem: „Strejdo, tys měl pravdu, já jsem lajdačil, nedal jsem na rodiče ani na tebe, prosím tě, mohl bys mi pomoci se naučit, co jsem zanedbal“, nepochybujete o tom, že se váš bratr bude klukovi ochotně a zadarmo věnovat.
A bude-li kluk chtít, nakonec může odmaturovat i na výbornou.

Ale koho bude třeba více přemlouvat? Syna nebo strýce?
Je možné, že kluk bude trvat na svém, že ho strýc sekýroval, aby se učil a na školu se syn nedostane.

Evangelia nás připravují na setkání s Bohem. Máme být psychicky a osobnostně zralí.
Máme stát o přátelství a osvojit si pravidla přátelství. 

V nebi bude ledacos jinak.
Potřebujeme snést nápor toho, co bude jinak než jsme si mysleli.
Zatím Boha vidíme jen matně. Izraelité s Ježíšem tvrdě narazili. Přesto, že se těšili na Mesiáše. (I apoštolové měli někdy potíže dát ve všem na Ježíše.
Pubertální mládež nemůže vše odkývat rodičům.)
Máme se připravovat na náraz při setkání s Bohem. 

Každý si může spočítat, že v mnoha věcech nejsme připraveni na setkání s Bohem.
Například tomu, kdo se vyzpovídal nebo přijal pomazání nemocných, se sice něčeho dostalo, ale to nestačí. Potřebuji mít nejenom odpuštěné hříchy, ale potřebuji vyrůst na úroveň nebešťanů (osvojit si Ježíšův životní styl) a být připraven na setkání s Bohem, jinak mě čeká „očistec“.
Řada lidí jde ke zpovědi, slibují, že už více nezhřeší, a přesto zhřeší. Pak jdou znova ke zpovědi, slibují, že nezhřeší, a přesto opět zhřeší. Z toho plyne, že ta „zpověď“ má nějakou chybu. Bude-li se takový člověk takto „zpovídat“ na konci života, odchází s něčím nedořešeným.
Toto platí stejně o pomazání nemocných a o „svatém přijímání“. U takového člověka „zpověď“ nefunguje tak, jak by měla, „sv. přijímání“ nefunguje tak, jak by mělo.

Naštěstí je Ježíš učitelem ochotným nás doučovat, je jako ten strýc. A „očistec“ není být po škole, ale to: „Milej zlatej, žádné prázdniny, žádné nebe, musíš dohnat, co jsi prolajdačil“.

Pokud se student smíří se svým strýcem, zjistí, že strýc je příjemnou osobností, začne si jej vážit, objeví jeho obětavost a přátelství, dožene to zanedbané. Ano, prázdniny budou jiné, než na jaké se těšil, bude se několik hodin denně učit, ale nakonec prohlásí, že to byl zajímavý čas, a bude strýci vděčný, že mu pomohl někam dorůst.
Jestli kluka doučování „chytne“ a bude spolupracovat, bude se rychle učit a strýc se s ním půjde třeba k večeru na hodinku vykoupat do rybníka. Kluk objeví, že má skvělého strýce a naváže s ním větší vztah než jaký s nim měl v dětství. A dostane se na vysokou školu.

Měli bychom pochopit, že v „očistci“ bude záležet už jen na nás. Ježíš je ochoten nám „očistec“ zpříjemnit. Ale bude záležet na naší připravenosti, na tom zda pro nás bude vztah s Bohem pokladem, jestli nás začne naše dorůstání a naše porozumění Bohu bavit a jestli nás bude těšit Ježíšův způsob myšlení, jednání a mluvení. 

Je důležité pochopit a poznat, že budeme-li vnitřně ztuhlí, nepružní, může být „očistec“ tvrdou dřinou. Pak u „duší v očistci“ může docházet, a dochází, ke konfliktu s Bohem. I apoštolé se dostali do konfliktu s Ježíšem. Nás setkání s Ježíšem tváří v tvář teprve čeká. Nevíme jak dopadneme. 

Co tedy můžeme dělat pro své zesnulé?
Samozřejmě je přinejmenším slušností prosit Boha.
„Prosím tě, Bože, mohl by ses věnovat našemu tatínkovi navíc?“
Stačí poprosit jednou (Bůh není sklerotický, i když je starší než my, a není horší než my).
Ale je třeba „zapřísahat“ své zesnulé a připomenout jim: „Tati, prosím tě, já tě mám rád, jsem ti vděčný za to a to … Tolik jsem se od tebe naučil … a záleží mi na tobě.
Prosím tě, všímej si, jak nás má Bůh rád, jak má rád tebe.
Tolik stojím o nové setkání s tebou – i proto jsem byl u svátosti smíření – pracuji na sobě, abych se neminul s Bohem a s tebou.
Prosím tě, ty sis někdy nedal říci, urážel ses, když ti maminka něco vytkla. Prosím tě, dej si na to pozor, ať na to v očistci nedoplatíš. Řada svatých se nejdříve těžce provinila, než objevili velikost božího milosrdenství. Někteří spáchali dokonce veliké zločiny (lotr na kříži, Zacheus, David, Josefovi bratři, apoštol Pavel …) V nouzi poznáváme přítele …“

Pokud se někomu toto uvažováním nelíbí, ať hledá sám, nebo si ponechá své názory.
Evangelia jsou hřivnou, je na nás, co z nich vytěžíme nebo zda hřivnu zakopeme.

Vyprávěl jsem vám, jak holčička řekla: „Bůh je táta, který nás má rád jako maminka“.
Ježíše jsme si přirovnali tomu strýci.
Ježíš pro nás umřel na kříži, abychom si všimli, co vše pro nás dělá.
Je třeba Boha poprosit o milosrdenství, ale je třeba (a někdy důrazně) „domluvit tomu chlapci“.
Prosit Boha o pomoc je zdvořilé, ale Bůh je ochoten vždy pomoci.
Ale je nutné domluvit těm, co od nás odešli.
„Milá manželko, vidíš, jak se mě po tobě stýská, mrzí mě, co jsem ti zůstal dlužen, ale jestli mě máš ráda, nehádej se s Bohem, jako jsi se hádala se mnou. Já se taky na starý kolena učím vycházet s mladými. Vidím, jak je to důležité a beru to jako trénink, abych se jednou, až umřu, uměl dohodnout s Ježíšem.“

S Mesiášem se každý setkáme. Při každého člověka ale také platí: „Kdo však snese den jeho příchodu? Kdo obstojí, až se on ukáže? Bude jako oheň taviče, jako louh těch, kdo bělí plátno. kdo snese jeho příchod“ (Mal 3:2)

Kdybych řekl: „Po mši se budeme Pána Boha prosít za spásu našich zemřelých a trvalo by to třeba půl hodiny (tak to bylo v kostele za mého mládí) určitě by mnozí ochotně zůstali. Ale to, co jsme si řekli o prosbě k našim zemřelým, je ještě důležitější. I pro nás, pro naši přípravu na věčnost a pro naše vzájemné vztahy s pozemšťany, nebešťany a s těmi, kteří dorůstají v „očistci“.
Ano, modleme se za zemřelé. Jenže to, jak je vidět, není všechno.
Máme možnost se připravit na setkání s Bohem. Ježíš nás na to upozorňuje a připravuje.
Například Říká: „Buďte jako lidé, kteří čekají na svého pána, až se vrátí ze svatby, aby mu hned otevřeli, až přijde a zatluče na dveře.“
Buďme připravení, mějme otevřená srdce, když nám Ježíš chce něco říci nebo něco poradit.
Máme-li „zavřeno“, nemůže nic dělat a je mu to líto.
Pokud ale „otvíráme“, Ježíš „sám nás bude obsluhovat“. Bude nám pomáhat, bude nám sloužit.
Všimněme si této jeho neslýchané lásky. (Srov. Luk 12:35-39)
Jen je třeba se učit připravenosti přijmout jej kdykoliv. Ovšem přijmout Ježíše není jen tak. Nepodceňujme to. Nešiďme se.

K dnešnímu úryvku evangelia stačím říci jenom: Nemusíme mít starost o vztahy v nebi. Nepřijdeme o své nejbližší. Všechny budou umocněny (pokud o to budeme stát a pracovat na nich.)

Ale první je otázka, kdo byl Ježíš a zda byl vzkříšen. Jinak jsme mluvkové, jak říká sv. Pavel.
Nebo je i Pavlova řeč také přepsaná? 
	33. neděle v mezidobí

	2022
33. neděle v mezidobí       Mal 3:19-20a       2 Sol 3:7-12       L 21:5-19       13. listopadu 2022

K prvnímu čtení. Bůh nemlčí ke zlu. Člověk v mnohém rozhoduje o svém životě, „kam se strom nachýlí, tam padne“. Těm, kteří usilují o spravedlnost boží, vzejde světlo.

V Adventu se čtou biblické texty o začátcích a s koncem církevního roku čteme o konci pozemského bytí.

Žijeme v čase. Určitý čas začíná a také končí (dne a noci, týdne, práce, svátků, léčby, vězení, války, radosti a žalu, mládí i stáří …)
Některé začátky a některé konce vyhlížíme, jiných se děsíme.

Život i čas jsou pro nás darem od Stvořitele. Bez Boha bychom nebyli. Dal nám naši existenci a krásný program: „Rosťte do mé podoby. Budu vám nablízku, budu o vás pečovat a vy ode mne odkoukáte jak se chovat k lidem a ostatnímu stvoření. Naučíte se spravedlnosti a šalomu – to je úkol pro celé lidstvo – a vás, židy a křesťany, posílám k ostatním lidem, aby i oni tento program přijali. 

Ježíš je pro nás dalším darem, na jeho jednání vidíme, jak vytvořit spravedlivé a láskyplné soužití s druhými.

V dnešním úryvku z evangelia Ježíš se smutkem mluví o zlu, které my, lidé, během času, během dějin umožňujeme a rozpoutáváme.

Ježíš na otázku lidí, kdy nastanou jím zmíněná neštěstí, omítá odpovědět. Říká nám: „Zaměřte se na práci pro boží království a hledejte příčiny zla – k jeho nápravě.
Ptejte se, proč trápení přicházejí, Hospodin nám přece ve své (manželské) Smlouvě přislíbil hojnost dobrého a ochranu proti násilí a pohromám.“

Kdybychom více s Ježíšem spolupracovali na spravedlnosti a šalomu, soužití mezi lidmi by bylo lepší, bez rozpadů manželství a válek.
Ježíšova pomoc je přece značná. Proto mohl říci: „Boží království je už mezi vámi.“ To není utopie, Ježíš nebyl snílek. Kdo čte pečlivě Písmo, ví, že svět, ovlivněný Ježíšem, se v budoucnosti na dlouhý čas prosadí.
Kdybychom lépe studovali Písmo a Smlouvu Hospodina s námi, těšili bychom se z možnosti podílet se na projektu božím.
Proč jsme si vytvořili pokroucenou představu, že s druhým příchodem Krista přijde konec světa a bude jej předcházet řada katastrof?
Při čtení Ježíšových slov o katastrofách (které si sami způsobujeme) jsme Bibli zavřeli. Nedočetli jsme přísliby, že se boží království na „tisíc let“ (dlouhou dobu) prosadí. 

Místo horlivého budování Ježíšova království a nápravy chyb jsme začali říkat, že při druhém příchodu Mesiáše nastane konec světa a že Ježíšova trestající ruka tvrdě dopadne na všechny pachatele zla.
Proč se rázně nestavíme do odboje proti zlu, když nám je Bůh nablízku? Proč jsme se stali hlasateli utrpení, jehož snášení jsme bláhově prohlásili za záslužné pro nebe?
Takovýto přístup nemůže zdravého člověka nadchnout.

Ježíš přijde podruhé, aby se ujal své vlády a dovršil své dílo.
Nepřijde jako dobyvatel (tak si ho hloupě představujeme), objeví se jako poprvé, jako kníže šalomu.
Jeho příchod máme vyhlížet, budovat a připravovat.
Naše volání při liturgii: „Na tvůj příchod čekáme,“ je nešikovné a zarážející.
Proč nadšeně nevoláme: „Tvůj příchod (Ježíši) připravujme.“?

Potřebujeme si opravit své představy o Ježíši. Bůh z nás nedělá trpitele a nevydává nás pod nůž nebo jako kanonfutr. Máme s ním dotvářet lepší svět a napravovat následky lidského zla a našich selhání. Máme být hybateli dobra. Máme z čeho si k tomu pěstovat naději a odvahu.
Proto jsem překvapen naší pasivitou.

Uvedu příklad. Každý rok se křesťané schází na ekumenické bohoslužbě. V modlitbách zaúkolujeme Hospodina (aby zařídil mír, vyřešil nedostatek potravin, vody, zdravého vzduchu a aby politiky – které jsme si my zvolili – přivedl k rozumu …).
Proč se společně s druhými neporadíme, jaký další krok pro boží království uděláme? (K tomu pak můžeme prosit Boha o pomoc).

Ježíš přijde podruhé až tehdy, až jej budeme poslouchat, až na něj dáme, až jej přijmeme za svého Učitele.
Zatím v mnohém jednáme podle vlastních nápadů. Na vlastní oči vidíme následky zanedbaní naší péče o zem, naše rodiny a mír. 

Každý si může přečíst, jak mnoho se Ježíš snažil zachránit Jeruzalém a jeho svatyni, zabránit krveprolití Izraelitů v nesmyslném povstání proti Římanům. (Kdyby se Izraelité Ježíšovy doby obrátili a přijali náboženskou reformu nabízenou Ježíšem, dostali by od Hospodina i politickou svobodu bez války jako jejich předkové vyvedení z Egypta a Babylona.)
20. století s dvěma světovými válkami a dnešní válka Putina jsou dokladem toho, že se nedostatečně držíme Hospodina. Ve společnosti jsme se svou zaostalostí ztratili autoritu, o naše názory nikdo nestojí.
Jen povýšeně okřikujeme lidi, kteří se neřídí Desaterem. (Neobjevili jsme jim krásu božího přátelství a boží moudrost.)

Nikdy jsem nebyl pesimista, svůj život jsem energicky zasvětil budování Ježíšova díla, snaze o porozumění Bohu a lidem, kritice zla a chyb a jejich nápravě. Ale poslední roky jsem naříkal nad povrchností, rozmařilostí a rozmazleností nás, Evropanů. Nad nepoučeností lidstva.
Až Ukrajinci nám teď svým rozhodnutím a odvahou bojovat za svobodu znovu ukázali hodnoty, které jsou důležitější než blahobyt. Obdivujeme je.
S dalšími lidmi jsme se probudili a solidárně nabízíme Ukrajincům pomoc k vítězství nad okupanty a k obnově jejich rozbité země. Války za sebou zanechávají mnoho mrtvých, vdov, sirotků, invalidů, psychicky narušených lidí, zničených staveb a zařízení.

Každý jsme pro Boha v jeho stvoření jedinečný a významný.
Izraelité svým dětem říkají: „Největší hřích je zapomenutí, že jsme z královského rodu.“
Nakolik se svým jednáním přiblížíme Ježíšovi, natolik v nás roste boží království.

Každé dobro, ke kterému přispějeme, má i pro Boha význam. Vždyť nás vytvořil jako své spolupracovníky, jako své prodloužené ruce.
Vším pěkným dotváříme dobré dílo našeho Tvůrce, jakákoliv práce pro druhého může být bohopoctou, oslavou Otce nebeského.
I martinská husa (byli jsme na ni pozváni milými přáteli) i akce „Ukliďme Česko“, natož pomoc Ukrajincům a dalším lidem na útěku jsou velikým přispěním pro šalom.

Opakování k Ježíšově hostině:
Rabíni po pádu Jeruzaléma a zničení svatyně prohlásili každý stůl v rodině za pokračování chrámového oltáře. Izraelité (židé) každou sobotu slaví své jedinečné postavení před Hospodinem – přijali postavení boží nevěsty. Na sobotní večeři se pěkně ustrojí, na stole mají svíce, bílý chléb, sůl, maso, víno (chudým Izraelitům přispívají na sobotní hostinu bohatší souvěrci). Čtou si Píseň písní a vztahují si na sebe vyznání: „Já jsem svého milého a můj milý je můj.“ (Pís 6:3) jejich náboženský život se z devadesáti procent odehrává doma v rodině.
Bohoslužba je službou Boha k lidem. Každou sobotu se Izraelité ve své rodině nechávají Hospodinem ujišťovat, že jsou božími dětmi a nevěstou boží.

I my křesťané každý týden slavíme Ježíšovu hostinu. I my jsme ujišťováni, že jsme boží nevěstou. Škoda, že jsme Ježíšovu hostinu překryli vlastními nápady. Udělali jsme z ní ustrnulý obřad bez jiskry, vůně a srdečnosti, bez vědomí milované boží nevěsty.
Po staletí se klaníme zázraku „sestupování Boha na oltář“, ale nedopracovali jsme se očekávání zázraku, který se má odehrávat v nás. Bůh chce přebývat v nás a uprostřed nás. Bůh s námi slaví své přátelství. Kristus chce s námi být jedním tělem a jednou duší. Každý týden nás Bůh touto slavností ujišťuje o své lásce a chce nám doplňovat vysokou hladinu našeho sebevědomí, o naší důstojnosti.
Nevím, proč se této kráse tolik bráníme a zůstáváme raději na kolenou.
Každá svatba – která je slavením nejtěsnější blízkosti mezi lidmi – nás pozvedá, ovlivňuje a sladí nám život. Přátelství Boha s námi je teprve povznášející. Království boží už začalo a my je můžeme zakoušet.

Nikdo a nic nám nemůže zabránit přijmout závratnou boží lásku. Jen my ji můžeme odmítnout.
Marie přijala nabídku svého postavení boží nevěsty s nadšením:
„Má duše dobrořečí Pánu a můj duch jásá v Bohu, mém zachránci, že se sklonil ke své služebnici v její nepatrnosti.“ (L 1:46n)

I nám Bůh postavení své nevěsty nabízí. Bylo by bláhové tuto krásnou životní roli nepřijmout.

	2019
33. neděle v mezidobí       Mal 3:19-20a       2 Sol 3:7-12       L 21:5-19       17. listopadu 2019

Proroctví jsou varováním (ne věštbou, která je nezvratná).
Zla se – přes všechna varování – stále dopouštíme. Někdy naroste až do dříve nepředstavitelných rozměrů. Ani apokalyptické texty v Bibli nevystihují některé hrůzy, které nastaly. 
Naivita je velice nebezpečná, proto nás před ní Slovo boží varuje.

K evangeliu.
Herodes Veliký byl velice mazaným politikem a velkým stavitelem. A naivní lidé ho chválili: „Ale dostavěl a vyšperkoval nám Jeruzalémskou svatyni, je to osmý div světa!“ 

Ježíš si učedníkům posteskl: „Jeruzalémská svatyně je krásná, ale nezůstane z ní kámen na kameni, Izrael ji neudrží.“
Přesto svou věc nikdy nevzdal.
Od začátku věděl, co ho čeká. Nebyl rozmazlený, nikdy si pro sebe neosoboval žádná privilegia ani výhody. Ani na kříži. Narodil se v obyčejné rodině, nebyl knězem, neměl diplom z rabínské školy.
Nekácel se (jako my) z toho, že se lidé rozdělují. 
Unesl svobodu lidí i její zneužívání.
Naříkal, že se proti sobě postaví i lidé stejného náboženství, sousedé v obci, i v kostelních lavicích, i členové rodin.
Naříkal nad tím, ale nehroutil se. 
Ježíš neměl krizi důvěry v lidi, ani krizi „víry“.
Je poctivý, nemaluje nám nic na růžovo.
Církev je hříšná v nás – svých členech, i jako instituce. Kdo to zakrývá, není pozorným učedníkem Ježíše. 
Ježíš nás nerozmazluje. Otužuje nás proti beznaději a připravuje nás na nepřízeň lidí. Když nás pozval mezi záchranáře, otevřeně nám říká, že ne všichni umřeme v posteli.
„Pokud se vám nepodaří zabránit povodni zla a dostanete se do jeho temných proudů, nezoufejte,“ říká Ježíš, „budu při vás stát, abyste si zachovali vlastní důstojnost a nezemřeli poníženi na kolenou jako otroci před svými mučiteli. Nebojte se, ukázal jsem vám, že smrt je průchodná. Probudím vás ze spánku smrti pozemského těla a budete uchráněni druhé smrti.“ 

Stále se to opakuje – když se lidé vzmohou k spravedlivějšímu soužití, další generace usne na vavřínech a nechá se o svobodu připravit. U nás 70 let nebyla válka, ale v řadě míst se válčí.
Pokrok v lidstvu nesporně existuje, ale je otázkou, zda se jednou lidé dopracují k většímu rozumu, poučí se z chyb předků a nechají se vyučit od Boha životní moudrosti.

„Naučte se přemýšlet,“ radí nám Ježíš, „jde o životy vaše i vašich dětí (dokonce o věčnost). Nenechte se ošálit. Nezapomeňte, že i lživí proroci a lživí mesiášové mohou dělat zázraky!“ 
Učte se včas rozpoznávat politické podvodníky a odkrývat jejich prolhané a neuskutečnitelné sliby. Máte rozum, patřičné vzdělání vám nabízím. Podle ovoce se pozná dobrý strom.“ 

Také vás trápí rozdělení postihující i naše rodiny a kamarády?
Čím se to stalo? Dostalo se nám stejné výchovy, byli jsme na jedné straně barikády, jsme v jedné církvi, nebo dokonce jsme žili v manželství – a teď si už nerozumíme.
Lze vysledovat, že se mezi nás někde vkradla nedůvěřivost. Postupně jsme si spolu méně a méně porovnávali své názory, nevyříkávali si své pocity ukřivdění (i zdánlivého), až jsme si v mnoha důležitých věcech přestali rozumět.
(K tomu se přidalo mnoho hesel: „Máš právo na svůj názor, na svůj pocit, na svou pravdu …“
Už nehledáme, zda se mýlíme, šíříme pomluvy a ubližujeme druhým.)

Pokud jde o křesťany, myslím si, že nejhlubší příčinou rozkolu je naše nedostatečné přilnutí ke Kristu – není pro nás největším pokladem, nejvyšší autoritou. Nedáme na něj víc než na sebe nebo na jiné „autority“.
Chodit do kostela, uspokojovat si své náboženské city nebo plnit náboženské povinnosti, spokojit se s příslušností ve správné partě – nestačí.
To se zřetelně ukázalo už mezi Izraelity, když se minuli s Mesiášem. Přidali se k náboženským (s)vůdcům, k velekněžím a rabínům. Ti je dovedli jako ovce až na jatka při zničení „svatého města“ Jeruzaléma. Z osmého divu světa – z Jeruzalémské svatyně, nezůstal kámen na kameni.
Tak to dopadá, když se někdo „svatého města“ a „chrámu a jeho obětí“, drží více, než Božího slova – neobjeví Mesiáše.

Kdo si myslí, že nepotřebuje větší porozumění Písmu než jeho rodiče, snadno pohoří.
Svým dětem přejeme odborné vzdělání, kterého se nám nedostalo. Jak to, že po podobné potřebě vzdělání, po větším porozumění Božímu myšlení a jednání a tím i porozumění sobě a životu, neusilujeme?

Nejnenápadnějším a tedy nejnebezpečnějším je pokušení k povrchní zbožnosti. Je horší a nebezpečnější než hřích. Následky jiných hříchů jsou dříve vidět. Nepravá zbožnost se podobá pravé zbožnosti a její zhoubnost se projeví obvykle za delší dobu (viz podobenství „O jílku mámivém“ – Mt 13:24-30. 36. 43).
O rakovině říkáme, že nebolí. Až začne bolet, je už pozdě. Ježíš nás před velkým nebezpečím povrchní zbožnosti stále varuje. Lidé povrchní zbožnosti jej dostali na kříž. S obrovskou nenávistí a pýchou. Kde se v nich – zbožných – ta pýcha a nenávist objevila?
Zbožnost podle vlastních představ je nebezpečná. Snadno si představíme, že leckterý zbožný farizej se upřímně modlil, aby Bůh Ježíše umlčel. Mnozí se těšili na to, až Mesiáš Ježíše usvědčí z podvodu a sejme ho.
„Učte se ode mne. Nenechte se svést k jedovaté zbožnosti falešnými vůdci,“ je Ježíšova rada.
- - - - - - - -

Pokračujme v promýšlení Modlitby Páně.
Úmyslně dodávám až teď, že do prosby: „Otče náš, dávej nám každý den chléb,“ si nejčastěji vkládám prosbu o porozumění Božímu slovu.

„Otče náš, odpusť nám naše dluhy …“

Bůh nám všem daroval život a svěřil nám péči jeden o druhého. Považujme si, že v životě můžeme vykonat a zasazovat se o mnoho dobrého. Dobré vztahy s ostatními máme za poklad nejvzácnější. Jsme Bohu vděčni, že nás učí jak je vytvářet, udržovat a uzdravovat.
Učíme se stavět proti zlu v sobě i okolo nás. Nechceme ke zlu mlčet (neboť „s jídlem roste chuť“). To vyžaduje pěstování si vlastní odvahy.
Hlásíme se k odpovědnosti za své jednání, za svá slova a své myšlení. A také za možnosti a příležitosti konat dobro. Propásneme-li takovou příležitost, ochuzujeme svět druhých i sebe. Souhlasíme s Ježíšovými slovy: „Komu bylo mnoho dáno, od toho se mnoho očekává, a komu mnoho svěřili, od toho budou žádat tím více.“ (Srov. Lk 12:48)

Snažíme se usilovat o dobro, a přesto si také vzájemně ubližujeme. Proto se bez vzájemného odpouštění, smiřování se a nápravy, se my, chybující, neobejdeme. Cestu k napravování selhání jsme také přijali za celoživotní proces.
Často prosíme za odpuštění všeho, čím jsme se provinili vůči druhým, i za to, co dobrého jsme neudělali, ač to bylo v našich silách a možnostech.

Od Ježíše víme, jak se zachovat po vlastním selhání i po selhání jiných. Učíme se hledat příčiny chyb a v budoucnu jim předcházet. Na tom stojí pokrok světa i božího království.
Ježíš je knížetem pokoje, ukazuje nám co šalom obnáší, jak k němu dojít a jak být jeho tvůrcem, šiřitelem.

Máme povinnost pečovat o důstojnost, čest a dobrou pověst druhého, i o svou vlastní.
Máme povinnost se brát o svá práva, aby ve společnosti spravedlnost neupadala. 

Ale kdo z nás nebyl pomluven?
Kdo z nás nepomlouval?
Kdo z nás druhého někdy nepodezříval? Kdo z nás nebyl druhými někdy podezříván z něčeho nedobrého?
Podezření je zákeřné. Jak se mu bránit, jak se zachovat, když nám druhý křivdí? Jak se hájit, jak se mu bránit?
Máme hájit čest druhého před vlastním podezřením. (Tak se projevuje věrnost.)

K tomu všemu nám Ježíš dává účinné rady: „Běžte si vše vyříkat z očí do očí. Řekni druhému, co proti němu máš. Ptej se druhého, zda má něco proti tobě. Naslouchejte jeden druhému a navzájem si poskytněte možnost se obhájit, abyste jeden druhému nekřivdili a vaše vztahy se nekazily.“
Ježíš ví, že se nám vzájemné domlouvání nemusí podařit v prvním kole, proto ustanovil další postup.
Ježíšova pravidla známe. 

Domluvíme-li se podle Ježíšových pravidel a usmíříme-li se, můžeme druhému „nastavit svou tvář“ – k políbení! (srov. Mt 5:38-39). Tak se šalom obnovuje.

Znovu opakuji: zbožnost podle našich vlastních představ je nebezpečná.
Buď se řídím Ježíšovými radami (micvot), a jsem jeho učedníkem, nebo se řídím vlastními svévolnými pravidly a jsem druhým nebezpečný.

„Otče náš, odpusť nám naše dluhy, jako i my jsme odpustili těm, kdo se provinili proti nám. – Neboť jestliže odpustíte lidem jejich přestoupení, i vám odpustí váš nebeský Otec; jestliže však neodpustíte lidem, ani váš Otec vám neodpustí vaše přestoupení.“

„Jakým soudem soudíte, takovým budete souzeni, a jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám.“ (Mt 7:2)
„Dávejte a bude vám dáno; dobrá míra, natlačená, natřesená, vrchovatá vám bude dána do klína. Neboť jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám.“ (L 6:38)

Kdo ví, že mu Bůh mnoho odpouští, je ochoten odpouštět druhým. Ten, který se má za spravedlivého („nikoho jsem nezabil a nikoho neokradl“), mívá s odpuštěním potíže.

Opět připomenu – k odpuštění a smíření lze dojít jen tehdy, přizná-li viník svou vinu, prosí o odpuštění a snaží se o nápravu. Jednomu teroristovi Ježíš odpustil, ale ten druhý svá provinění nepřiznal, o odpuštění nestál a tak od Ježíše neslyšel: „Ještě dnes se mnou budeš v Ráji.“
Mnohokráte jsme o tom všem podrobně mluvili. I o situaci, kdy je ten druhý přesvědčen, že je v právu a o odpuštění nestojí a o odpuštění nás neprosí. 
Boží milosrdenství je bez konce, ale klíč k němu máme každý ve své kapse.
Odpuštění je darem, nelze si je vynutit. (Někomu se rány nehojí rychle.)
Vyříkávat si co nejdříve vše, v čem si nerozumíme nebo v čem jsme narazili, připravuje cestu k odpuštění.

Bůh je milosrdný, neuráží se, nevyžaduje oběti, nepřestává s námi mluvit, má s námi dobrou vůli, vyhledává hříšníka. Bůh se těší z každého hříšníka, který chce být lepší.
Ježíše pomlouvali, že stoluje s hříšníky. I nás hříšné zve ve jménu Otce ke slavení nerovného přátelství, které přirovnal ke krásnému manželství. Jeho Hostina je slavením manželské Smlouvy. Tato Smlouva, je větší, širší a hlubší než Mojžíšova, je obohacená o Ježíšovu životní obětavost a jeho přátelství ke každému člověku. Nás, hříšné, pozvedá na neslýchanou úroveň nevěsty. (Proto je nutné ke slavení Beránkově svatby přijít v „rouchu svatebním“ s touhou hříšníka po nápravě.)

Bůh nám velkoryse odpouští a Ježíš nás hříšné velkoryse pozvedá a vyživuje svým slovem, svým Tělem a Krví. Posiluje nás, abychom jako jeho učedníci byli schopni nového přátelství podle jeho příkladu. Apoštol Pavel to vystihl: „Nikomu nebuďte nic dlužni, než abyste se navzájem milovali, neboť ten, kdo miluje druhého, naplnil Smlouvu lásky. (Ř 13:8)

Kdo tuto závratnou pravdu o Boží lásce znovu a znovu prožívá a slaví, pro toho by nemělo být těžké přiznávat své viny, prosit za jejich odpuštění lidi i Boha a odpouštět druhým.
Čím víc poznávám (zakouším), jak mnoho milosrdenství Bůh prokazuje mně, tím snadněji jsem odpouštění schopen.

	2016
33. neděle v mezidobí       Mal 3:19-20a       2 Sol 3:7-12       Lk 21:5-19       13. listopadu 2016

Jak slavíme neděli? Pěkné šaty, dobré jídlo, pěkné chování u stolu, snaha o příjemné jednání s nejbližšími – copak to nedělají i pohané?
Kdo nepřipravuje sebe nebo děti na čtení při bohoslužbě, je vážně vinen. Šidí sebe i druhé. Zakopává hřivny. 

K prvnímu čtení.
Nebyli jsme stvořeni pro páchání zla, pro záhubu …

K druhému čtení.
Pro Řeky a Římany byla práce ohavností. Na práci měli otroky.
Pro nás je práce spoluprací s Tvůrcem. Je pro nás ctí, dobrou prací „posvěcujeme“ svět.
Bohatství nemáme jen pro sebe. Kdyby někdo jen užíval bohatství a nerozmnožoval bohatství křesťanských hodnot pro další generace, byl by jen pijavicí nebo tasemnicí.
Hospodin nás učí pracovat i slavit.

Ježíšova slova (z dnešního úryvku evangelia) určitě nebyla určena jen jeho bezprostředním posluchačům, ale platí po dlouhá staletí křesťanských dějin. I do některých částí dnešního světa.
Ježíš mluví o velikém trápení v dějinách.
Mnoho lidí se ptá, zda po katastrofách minulého století, nebo nyní v bombardovaném Salepu, ještě stále platí slova: „Hospodin, Bůh plný slitování a milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný“ (Ex 34:6)?
Co je nám platné, ví-li Bůh o každém našem vlasu, když hlavy padají? Copak Ježíš už není schopen ubránit své přátele? (srov. J 18:9)

Máme za sebou další rok Ježíšovy školy. Nakolik Ježíši rozumíme?
Jeho řeč v dnešním úryvku je vážná. Z Jeruzaléma neodejde živý. Nepodařilo se mu obrátit Izraelity k Bohu, svaté město Jeruzalém a jeho chrám padne.

Izraelité dostali po Ježíšově vzkříšení ještě dostatečný čas k poznání Mesiáše.
Ale místo Ježíšovy rady: „Až uvidíte vojska obkličující Jeruzalém, utečte!“ (srov. Lk 21:21-24), poslechnou své náboženské vůdce: „Uchylte se za hradby svatého města a modlitbami a posty si vyproste Mesiáše.“

Máme sklon hledat chybu u druhého. Boha obviňujeme snad každý den.
Hledejme poctivě, kde se stala chyba a proč jsou lidé tak často utiskováni nebo ničeni zlem.
Co má pro nás Bůh ještě udělat?
Hospodin přece neposlal Mojžíše do Egypta bezbranného (Ex 4:1-9).
Poradil nám, jak rozpoznávat falešné proroky a mesiáše (Dt 18:15-22; Mt 7:15-20).
Ježíš vyzbrojil učedníky proti zlu (Mk 16:15-18; Mt 10:8-16; Lk 10:17). 

Ježíš v Jeruzalémě naříkal i nad námi.
Věděl, že jeho varování podceníme a uvízneme uprostřed válčení světa a pronásledování. Věděl, že se budeme řídit jen svou chytrostí a „diplomacií“ s mocnými.
Věděl, že nám i naše vlastní slušnost bude bránit včas prohlédnout lidské šelmy.
Věděl, že jeho pomoc nevyužijeme a dokonce budeme zbaběle pomlouvat Boha: „Utrpení je Boží vůlí.“

K čemu je nám tedy jeho vyučování platné? Jsme posláni jen k tomu, abychom trpěli a byli pronásledováni?

Jak to, že jsme často stejně bezradní jako ti, kteří Boží slovo neslyší? Bůh nás přece vzdělává, abychom v životě měli jeho vhled a nadhled.
Rodiče známe natolik, že dokážeme odhadnout, co by nám v určité situaci poradili. Boha můžeme poznávat ještě víc než rodiče, jeho názory nejsou tajemstvím, jeho slovo máme po ruce (srov. Dt 30:11-14). Osvíceni Boží moudrostí máme být pro ostatní lidí jako světlo v temnotě.

Známe Ježíšovo kárání zbožných pokrytců: „Jaké bude počasí, posoudit umíte, ale do rozpoznávání pravosti Mesiáše se vám nechce. Nevymlouvejte se!“ (srov. Lk 12:54-57).

„Škoda, že si nedáte poradit. Tak si alespoň pamatujte poslední radu: Nenechte se svést, nespolupracujte se zlem!“

Kdo nás svádí? V Ježíšově době to byl velekněz a jeho lidé (tvrdili, že pracují pro Boha, ale pracovali pro toho „druhého“).

Pokušení církevních hodnostářů v dějinách trvá. Touha po moci a představě, že svou diplomacií můžeme ovlivnit naše vládce, je svůdná.
Pokud nenasloucháme božímu slovu a nářku odstrkovaných, nejsme schopni „rozeznávat duchy“.

Falešní mesiášové pro získání vlastní moci – i v posledním století – mluvili populisticky a chytře využívali sociálního cítění občanů (Hitler i komunističtí vůdci poukazovali na utrpení lidu a slibovali ráj na zemi).
Pokaždé také našli viníky (Židy, bohaté, „vykořisťovatele“), strašili jimi (teď straší islámem a utečenci) a obyvatelstvu slibovali (slibují) svou ochranu.

Pokud se najde určité množství lidí, kteří tyto „spasitele lidstva“ včas prokouknou a budou se statečně stavět proti zlu, pak se míra utrpení sníží.

Ježíš nás vzdělává, abychom nebyli bezradní a manipulovatelní.
Nenechat se svést ke spolupráci s mocnými je ale minimum. 
Ježíš od nás právem očekává víc – máme být ve světě světlem a solí.
Máme pomáhat k nápravě světa.

Příští neděli se k tomuto tématu chci vrátit.

Náš život má jedinečnou cenu. V životě jednotlivce, společenství, země, národa jsou některé situace neopakovatelné. Ujede-li nám vlak, často můžeme jet dalším (za hodinu, den, týden), ale v životě jsou často neopakovatelné situace, pokud je nevyužijeme, jsou ztraceny. (Neplatí to jen o politických volbách.)

	2013
33. neděle v mezidobí       Mal 3:19-20a       2 Sol 3:7-12       Lk 21:5-19       17. listopadu 2013

Dnešní čtení neznějí nadšeně, a přesto přinášejí naději.
Hlásíme se k heslu: „Pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí“, i přesto, že víme, jak obojí stále dostává na frak.
Před týdnem jsme si opět říkali, jak se máme dobře, v našich končinách žijeme dost bezpečně a v nesamozřejmé hojnosti. Víme o porušenosti a krutosti světa a nevytěsňujeme si vědomí smrtelnosti. Vážíme si života, ale v případě nutnosti toužíme dát přednost čestnému životu před zachováním si života za každou cenu. Víme, že zastávat se Boží věci nebo být solidární s pronásledovaným někdy bolí.
Proto pro nás mnoho znamená příslib boží spravedlnosti (viz první čtení). Nesmírné množství lidí se odvolalo k Božímu soudu, jejich spor s nespravedlností bude vyřešen.

Ježíš byl krásným člověkem, nic lidského mu nebylo cizí. Krásu stvoření i hodnotu lidského díla vnímal jako nikdo z nás. Měl rád svou zem i Jeruzalémský chrám. 
Minulou neděli na bohoslužbách jsme si říkali, jak zlé je pro rodiče pochovávat své dítě. Ještě těžší je ale vidět jeho mučení a popravu. Strašné je pro rodiče dozvědět se o sebevraždě svého dítěte a úplně nejtěžší je dozvědět se o zločinech svého dítěte.
Jak ty rodiče potěšit?
Čím potěšit rodiče posledního případu?

Naše žasnutí nad krásou často vyústí do modlitby vděčnosti.
Ale co s naším strachem ze zla? Jak reagovat?
Jak se nezbláznit tváří tvář zlu a jeho následkům?
Jak se nepohoršit už jen nad těžkou nemocí, která nám ničí drahého člověka?

Ježíš v evangeliu těžce mluví o zlu, které bude lidi ničit v dalších staletích. Věděl, že hrůza dalšího zla bude nad všechny lidské představy, ještě horší než blízký strašný pád Jeruzaléma.

Proč na Ježíše mnoho nedáme, ať už mluví o velikosti člověka, o nezbytnosti „obrácení“, nebo o podceňování zla?
Pokrok vytváříme příliš pomalu, jsme téměř nepoučitelní. Ninive nebylo vyvráceno, Jeruzalém, Berlín, Drážďany, Varšava, Nagasaki, Sarajevo, Grozné … vyvráceny byly.

Buďme spravedliví, bezpečnost života v naší kultuře je obdivuhodná. 
Ale tváří v tvář mnohému zlu jsme často bezradní. Neumíme si s ním poradit.
Nenecháme si poradit!

Proč? Copak se Ježíš dost nenamáhal?
Proč zužujeme jeho pomoc jen na jakési „vyrovnání dluhu na nebesích“? 
Přišel Ježíš jen proto, aby byl rozcupován na kousky jako kus hadru?
Nebo proto, aby nám ukázal, že v našem porušeném světě můžeme obstát se ctí, pomáhat slabším a snižovat počet chyb a hříchů na co nejmenší úroveň? 

Ježíš pojmenovává kořeny zla a staví se proti němu – samozřejmě s vědomím následků.
Nebyl superman, třásl se před utrpením lidí v dalším čase. Bylo mu špatně nad tím, jak si nedáme říci, že nemůže svět zbavit zla tím, že by lidem vzal svobodu.
Víme o jeho pokoušení satanem, když si na poušti promýšlel svůj plán. I o jeho dalším pokoušení (srov. Lk 4:13) v Getsemanech.
Můžeme si odvodit, jak si asi Ježíš udržoval svou rovnováhu nad propastí zla.
Posiloval se krásou všeho, co pěkného viděl okolo sebe, nenechal si vzít radost ze života, žil přátelstvím Otce.
To je cesta i pro nás, jak neztratit odvahu, jak nerezignovat v úsilí o spravedlnost, jak nevytěsňovat pomyšlení na neštěstí a krutost zla. 

Ježíš nás nežene na smrt jako Stalin své špatně vyzbrojené vojáky. 
Ježíš se nám stále věnuje, podporuje v nás nejen víru, že dostaneme nový život, stále o nás pečuje.
Proto se k němu můžeme přidávat v zápase o dobro a boji proti zlu. Jsme jím vyzbrojováni.

Nedávno jsme si připomínali, jak se apoštolové nemožně chovali při Poslední večeři a jak velkoryse se k nim Ježíš zachoval. 
Nikdo jiný nám nemůže nabídnout tak silné přátelství.

Ve čtvrtek v noci jela čtyřicítka chlapů vlakem do Osvětimi. V pátek jsme šli kus cesty pěšky a pak si prošli oba lágry.
Asi žádná jiná pouť by v nás nevyvolala tolik životně důležitých otázek. Sobotu jsme věnovali dojmům a přemýšlení nad tím, co jsme tam zažili.

Jednání otce marnotratného syna je naprosto nečekané. Rozházet dědictví rodičů, zmařit jejich životní úsilí, aby se děti měly lépe, vyměnit přátelství rodiny a Hospodina za kamarádšoft pochybných kumpánů, je jistě odsouzení hodné. Milosrdenství Boží je překvapující. Ale Ježíš a Bůh nezůstal jen při tomto podobenství. Boží smilování nad námi hříšnými jde ještě dál a dál.
Vmyslet nějakou „Osvětim“ s nepředstavitelným ponížením lidí před jejich likvidací je nepředstavitelně absurdní. Zabíjení malých dětí teprve naše vina je strašná. Výsměch některých katů a jejich pomahačů (nejen na Norimberském procesu) všechnu tu zrůdnost ještě prohlubuje.
V takových situacích voláme po spravedlivém soudu. Kdo by se odvážil pomyslet na nějaké smilování pro takové zločince?
Ale neprovinili se jen přímí kati zabíjející vlastní rukou. Někdo jen psal na stroji, někdo jen sloužil ve vlacích do lágrů, někdo jen vypracovával plány krematoria, někdo jen podržel vězně, aby mu nacistický lékař mohl klidně vpíchnout smrtící injekci, někdo jen kupoval vlasy zavražděných k dalšímu zpracování. Jenže běda nám – mezi takovými pomahači zlu se najdeme.
Jen díky milosrdenství Božímu si můžeme přiznat svůj podíl na zlu ve světě.
(Nedivme se, že si provinilci nepřiznávají svá provinění. Kdo toho je bez zkušenosti s milosrdenstvím božím schopen?)
Jen díky milosrdenství Božímu, může být odpuštěna naše neomluvitelná vina.

Díky přátelství Boha nemusíme ztratit odvahu k životu. Každý hřích může být odpuštěn, říká Ježíš (mimo hříchu proti Duchu svatému).
Nemusíme se děsit Posledního soudu. 
Ježíš nám každou chvíli připomíná: Byli jsme stvořeni k Božímu obrazu, svět nám byl darován Bohem, dary života si smíme s dobrým svědomím užívat. Učí nás jak si osvojit jednání odpovídající Božím synům a dcerám, dobře s životem hospodařit a střežit jej před zlem. Je proč se na setkání s Bohem těšit. Už židé říkají: nepřijde si pro nás zubaté strašidlo s kosou, Bůh nás políbí na ústa jako ženich svou nevěstu a odvede si nás do svého domu. Nevěsta se na život s ženichem připravuje, nejen aby dobře vypadala, ale aby něco uměla a byla ženichovi k ruce, jako paní domu.
Nevěsta je před setkáním rozechvělá, aby se svému milému líbila, ale nejde před soud.
Ženich ji nebude soudit, nebude vzpomínáno, natož vypočítáváno, jakých chyb se odmala dopustila. Před svatbou se nevěsta netrestá.

Svatební obřad se koná jednou za život, ale často můžeme slavit jeho výročí, každý den se můžeme těšit z toho, že máme toho druhého. Ježíš je pozorným manželem, každou chvíli se nám vyznává ze svého přátelství. Neuplyne týden, abychom neslyšeli opakovaní jeho svatebního slibu – nám – své nevěstě.

V Osvětimi si lehčeji přiznáváme, že jsme děvkou proradnou (četli jsme si tam 16. kapitolu z Ezechiela.) Tím více jsme tam žasli nad neuvěřitelně velikým božím přátelstvím.
Bůh pro nás nemá slabost, není na nás závislý, stačil by si sám, ale je tak veliký, že mu žádný hříšník není malý, každý mu stojíme za pozornost a za odpuštění.
Kdo toto ví, získal veliký zdroj radosti a k odvaze žít nejen pro sebe, ale i pro druhé.

	2010
33. neděle v mezidobí       Mal 3:19-20a       2 Sol 3:7-12       Lk 21:5-19       14. listopadu 2010

Modlili jste se za Aničku Janatkovou?
Jedna moudrá maminka řekla: „Myslím na Aničku v modlitbě, ale neodvažuji se za ni prosit při modlitbě s dětmi, aby děti nebyly zklamané, kdyby to s ní špatně dopadlo“.
Ta maminka přemýšlí.
Jak to řešíte vy?
Je na modlitbu už někdy pozdě?
„Přece Bůh nežije v čase“, i „pozdní“ modlitby mají význam, namítají někteří.
Jenže modlitba přece nemá sloužit k pohnutí Bohem.
Třeba nám dnešní texty něco nasvítí.

Pro jistotu připomenu rozdíl mezi věštbou a proroctvím. 
Pro židy má chrám dodneška veliký význam. 
I když židovský národ ve svých dějinách většinu své existence žije bez chrámu, přesto vyhlíží jeho obnovu, modlí se za ni a je ochoten chrám znovu postavit. Chrám je pro židy důkazem plné přízně Hospodina. Nesmí jej postavit ani o kousek vedle, než stál.
Z posledního chrámu židům zůstala pouze část západní stěny chrámového návrší. 

Ježíšova slova o zničení chrámu připadala zbožným nejen velice opovážlivá, rouhavá a vlastizrádná, ale naprosto nemožná!
Ještě těsně před pádem Jeruzaléma v r. 70 si byli židé naprosto jisti ochranou chrámu Hospodinem.

Řeknu-li naprosto vážně: „I nám může v Římě zůstat jen zeď nářku“, kdopak to bere vážně? (V našem čase teroristů to i technicky není nemožné.)
Někteří lidé se cítí těmito mými slovy popuzení. Mají je za opovážlivé a neuctivé zpochybňování božích příslibů daných církvi, za rouhání.
Stejně se popouzeli Ježíšovi posluchači. 

Ježíš plakal nejen nad zničením chrámu, ale především nad lidmi, kteří zbytečně zahynou (nejen při pádu Jeruzaléma, nejen v Osvětimi).
Židé si tenkráte nedali říci. „Nepoznali čas, kdy je Bůh navštívil (v Ježíši).“ 

A po nich další a další generace si nenechaly poradit.
To vše se týká také nás. I my, křesťané, jsme často odmítali a odmítáme se zamýšlet nad Ježíšovými slovy. Náboženští lenoši se raději modlí. Máme sklon se raději zaměstnávat něčím, co prohlásíme za zbožné a přináší nám (falešný) pocit, že děláme něco záslužného. Jen proto, abychom nemuseli Ježíšovi přitakat.
Něco nechceme vidět a tak si zakrýváme oči větami z Písma, které se nám hodí do krámu.

Uveďme si příklad – Hospodin přislíbil židům: „Budete-li plnit moje přikázání, budete žít v blahobytu a chrám (dům) bude stát na věky.“
Ale zároveň řekl: „Nebudete-li dodržovat smlouvu, budete strádat a chrám bude rozbořen.“ (Srov. třeba 1 Kr 8:1-9:9)
Mnoho židů se ohánělo větami prvního typu, ty druhé věty vytěsňovali.

Nejsme často o nic lepší.
Vůbec nebereme vážně, že varující Ježíšova slova o neštěstích a katastrofách se mohou týkat i nás.
Nepomůže nám tvrzení: „My máme pravdu, jsme v pravé církvi“.
„Sv. Petrovi Ježíš svěřil: Cokoliv rozvážeš na zemi, bude rozvázáno na nebi“.
„Ježíš nám přislíbil, já jsem s vámi do skonání světa“.
„Brány pekelné církev nepřemohou.“ 
I my často říkáme věty, kterým mnoho nerozumíme. Podobně jako židé.

Vracím se k modlitbě za Aničku. Je někdy pozdě na modlitbu? Modlitba je setkáním a rozhovorem. Nedojde-li k některému setkání, přeslechnu-li některé informace, neporozumím-li jim, zanedbám-li je, rozhodnu se chybně nebo vůbec. (Většina chyb má neblahé následky a ztěžuje život.)
Čas je důležitým darem. (S žádným darem se nemá šeredit. Peníze si můžeme vydělat, vyhrát, najít, dostat, ukrást, ale čas ne.)

„Nepoznali čas, kdy je Bůh navštívil (v Ježíši).“
Nyní máme my poznat čas Ježíšovy návštěvy a jeho rady. 
Máme se nechat vést Ježíšovými radami.

Někteří zbožní o způsobu modlitby říkají: „Bůh není v čase, ví dopředu o modlitbách, které se za někoho modlíme. Já se modlím za Jidášovu spásu.“
Vypadá to hezky, velkoryse. Ale znovu se zeptám, má modlitba hnout s Bohem nebo s námi?
(Jak to, že v modlitbě děláme stále základní chyby a máme pohanské představy o Bohu?)
Přeji Jidášovi nebe, ale je pravda, že opomenul možnost konzultací s Ježíšem. Měl se ptát. Ježíše měl vedle sebe, byli přece přátelé.
Neřešme spasení Jidáše (Bůh pro něj dělá vše co je v jeho možnostech, Boha přemlouvat nemusíme). Hleďme si toho, abychom neprohlídali příhodný čas pro nás, pro sebe.

Nevyužitá, zmeškaná příležitost, může být tragická. „Další vlak už nemusí jet“. (Poslední vlak Nicholase Wintona se židovskými dětmi 1. září 1939 už neodjel …)
Za války, řekněme v r. 1943–44, se veliké množství lidí na kolenou modlilo: „Bože, prosíme tě, dej světu mír“.
„Lidi, co mám dělat, když miliony vojáků stojí proti sobě s nabitými zbraněmi?
Copak jsem vám v dostatečné míře a včas neříkal, jak žít v míru?
Na kolenou a se slzami v očích jsem vás prosil, abyste si dali poradit.“ 

Nepoznali včas příhodný čas.

Kéž by nás tragédie Aničky a jejích rodičů vyprovokovala k modlitbě: „Bože, prosím tě, pomoz mi poznat, co mohu udělat pro větší bezpečnost v naší společnosti? Doma, ve třídě, na ulici, v zaměstnání?
Co mohu udělat pro to, abych své chyby v životě snížil na co nejnižší míru?
Modlitba má pohnout se mnou, mám se ptát partnera a nejbližších na co si mám dávat pozor, čím mu nejvíce ubližuji. Mám hledat, jak si pěstovat statečnost, abych nemlčel ke zlu (a nebyl přitom útočný a nemilosrdný).

Kdo spočítá, kolikrát lidé nerozpoznali čas Ježíšova varování a kolikrát se už znovu a znovu naplnila slova: „Když si nenecháte poradit, povstane národ proti národu, zemětřesení, hlad, mor, pronásledování, zrada od členů rodiny a dalších hrůz …“
„Jeruzaléme, Jeruzaléme, který zabíjíš proroky a kamenuješ ty, kdo byli k tobě posláni; kolikrát jsem chtěl shromáždit tvé děti, tak jako kvočna shromažďuje kuřátka pod svá křídla, a nechtěli jste!“ (Mt 23:37)

Ptali se mě svědci Jehovovi: „Jak vy, katolíci, plníte úkol proroků, jak varujete svět před záhubou?
Co byste jim řekli vy?

Můžeme prohospodařit vhodnou příležitost.
Není mi příjemné hodnocení historiků role Pia XII. za války. Jedni jej tvrdě obviňují, že se málo stavěl proti nacismu, jiní jej za každou cenu hájí. 

Nemohu nikoho soudit. Nemohu ani po papežovi chtít, aby vyhlásil na protest proti válce hladovku, jako M. Gándhí. Leda bych to udělal někdy sám.
Nejde o soud nad druhými, ale o přemýšlení o sobě, o včasné vlastní poučení, a o správné zachování se v náročných životních situacích.
Vím, jak bych se měl zachovat. Ale kdyby na to přišlo, budu toho schopen?

A hlavně – a to začíná u případů, jako u Aničky Janatkové – je důležité už nedopustit, aby se stalo něco podobného, jako v tlacích totalitních režimů, aby se nikdo nedostal do situací, které by kohokoliv dostaly do nepřiměřené zkoušky.

Dokud je čas, je nanejvýš nutné jednat, říká nám zkušenost předků (židy počínajíc a oběťmi nacismu a komunismu končíc).
(Pacifisté jsou nebezpeční – ti zbožní úplně nejvíce. Gándhí nebyl pacifista, nebyl zbabělec.)

Je nanejvýš nutné naslouchat pozorně všemu, co nám Bůh dostatečně říká a před čím nás varuje.
Zbožní kývalové a náboženští „dobráci“ (tvrdící, že lidé jsou v jádru dobří) jsou nebezpeční lidem a Bohu podrážejí nohy, napomáhají bezděčně šíření zla.

Ale abych neskončil jen u chmurných a těžkých slov v listopadovém čase.
Nepoznáváme jen důležitost varovných slov, nemáme se ani ke slovům, které nás pozvedají a zvou na novou životní úroveň.
V podzimních svátcích jsme slyšeli Ježíšova blahoslavenství (při Slavnosti Všech svatých) a „Co jste kterému komukoliv člověku udělali, mě jste udělali“ (v den Památky zesnulých).

Pozdravím-li druhého člověka, je to stejné jako bych pozdravil Ježíše. Všimnu-li si děcka, pustím-li někoho sednout v autobuse, navštívím-li nemocného, píšu-li si s vězněm (to má svá pevná pravidla) – jako bych to prokázal Ježíši.
Podezírám-li druhého, pomlouvám-li jej, mračím-li se na druhého, odmítám-li se druhému omluvit – jako bych to prokázal Ježíšovi.

„Kdo vás přijímá, přijímá mne; a kdo přijímá mne, přijímá toho, který mne poslal. Kdo přijme proroka, protože je to prorok, obdrží odměnu proroka; kdo přijme spravedlivého, protože je to spravedlivý, obdrží odměnu spravedlivého. A kdo by napojil třebas jen číší studené vody jednoho z těchto nepatrných, protože je to učedník, amen, pravím vám, nepřijde o svou odměnu.“ (Mt 10:40-42)

Církevní vrchnost vymýšlí všelijaká témata (rok tohoto a rok onoho), jak to, že nás dávno nezaujala tato pozoruhodná, nádherná a povznášející slova?
My jsme dcerami a syny božími. Královským dětem se odmalinka prokazovala veliká pocta. Jak to, že my jsme vzájemně nepřijali tuto nejvyšší důstojnost?
To je velice kladná nabídka, jak to, že jsme dosud nepoznali čas navštívení božího, které z nás činí jeho děti?

Čím se lišíme od nekostelových lidí? Že jsme vidět na církevních slavnostech, poutích a vyrábíme odpustky?
Čím se lišíme od nevěřících lidí? Máme pověst pečlivých, poctivých a spolehlivých v odvedené práci? Statečných, obětavých ve službě veřejnosti? Kolik máme vážených politiků, příkladných manželství? Jakou váhu má naše slovo?

Je mi těžko, když mně jeden z nejbližších lidí píše: „V církvi je příliš moc diskriminace a nespravedlnosti. Mnoho věcí se dělá jen na oko, Bůh přece není kupec…“
Není mi těžko tolik z těch slov, ale z povrchního stavu nás, kteří nepoznáváme na jaké úrovni s námi Bůh jedná a k čemu nás zve.

Bůh nás navštěvuje – každou generaci. Rád by s námi bydlel. Můžeme jej pozvat do svých domovů a do svých životů a vztahů.

	2007
33. neděle v mezidobí       Mal 3:19-20a       2 Sol 3:7-12       Lk 21:5-19       18. listopadu 2007

Jeruzalémský chrám byl pokládán pro svou krásu ze jeden z divů světa. Ježíš velice smutně říká: „Škoda, chrám bude rozmetán… a mohl stát navěky.
Jsou si natolik jisti svou pravdou, že je nezajímá ani Mojžíš ani proroci, nepřesvědčí ani ten, kdo by vstal z mrtvých. Nerozpoznají-li pravdu tesaře z Nazareta nejsou schopni vyslechnout ani Mesiáše. Není jim pomoci, nedají si poradit.“ (Srov. Lk 16:19-31 a „Poznámky k 26. neděli v mezidobí“.)

Porozumění dalším větám není jednoduché. Kdo chce objevit dveře k dnešnímu textu, potřebuje si přečíst několik dalších textů. Nejprve celou 21. kapitolu Lukášovu a 24. kapitolu Matoušovu.
Jen na první pohled se zdá, že se to týká jenom konce světa.
Vypadá to jako jakýsi scénář konečné záhuby. Tak jako byl zničen Jeruzalém a před tím přišla určitá znamení, zrovna tak to bude před koncem světa. 
Čteme-li to dnes, těžko to rozlišíme. Ježíš řekl: „Kdo to čte, rozuměj“. Zřejmě tomu budou rozumět lidé, žijící v příslušné době.
Všimněme si, že na otázku učedníků: „Kdy to bude, jaké znamení nám ukáže, že to nastává“, Ježíš neodpověděl. Jednou provždy řekl, že nemáme datum luštit!! 

Ježíš ale ukazuje ovšem na něco podstatného a důležitějšího: „Dejte si pozor, abyste se nenechali svést!“
Předpověděl, že budou přicházet lžimesiášové a lžiprorokové.
(Takových už od Ježíšovy doby bylo a mnoho lidí jim skočilo na lep.)
Ježíš jasně řekl, že před koncem světa přijde (největší) lžimesiáš (Antikrist je nepřesný výraz).
Bude to člověk vybavený mocí od ďábla, bude dělat zázraky, bude se vydávat za Ježíše, který přišel k soudu a věřící se nemají nechat „nachytat“.
Sv. Pavel o tom píše. (2 Tes 2. kap.)
Můžeme tomu porozumět. Není to tak složité. Začíná to ale nenápadně.
Mnozí slibovali u oltáře lásku jako trám, ale jejich snaha brzy skončila, neuměli přiznat ani obyčejnou chybu…
Někdo se nejprve dal jen k nacistům, ke komunistům a nakonec se z něj stal horlivý straník, někdo nakonec udával Státní bezpečnosti i manželku. (Můžeme objevit, proč někteří lidé tak zblbli.)
„Jen dva prstíčky strčíme, jen co se ohřejeme, hned zase půjdeme“, to jsme od dětství slyšeli ve vyprávění o jezinkách.

Nestojí-li někdo o správné poznání Boha, objeví se mu časem hříchy. Ale na začátku se přímo hřích většinou neobjevuje. Nemusí to začínat „nebudu chodit do kostela“, může to vypadat zdánlivě nevinně, dokonce to může být horlivá snaha věřit Ježíšovi nebo Bohu. 

Jenže z nezájmu o správné poznání vyrůstají příčiny a prvopočátky hříchů. Samotná horlivá snaha (bez kontroly správného poznávání) může totiž sklouznout v povrchní nadšenectví a víme, jak se Ježíš k nadšenectví staví.
Apoštol Pavel v listu Římanům (1:18-32) říká: „Nestáli o správné poznání Boha, a proto je Bůh vydal“. Patří sem všechny možné hříchy od velikých až po dětské zlobení. Pavlův text je poněkud těžkopádný, ale podstatu můžeme pochopit.
Někdy se ptáme: „Proč ten a ten hřích máme, proč se ho nemůžeme zbavit“, ale měli bychom začít přemýšlet nad tím, jestli si opravdu rozumíme s Ježíšem a jestli o přátelství s ním pečujeme.
Je to úplně stejné jako v přátelství a manželství. Jakákoliv nevěra (počínajíc drobnou neupřímností v čemkoliv), začíná nepoctivostí k sobě samému, neúctou k druhému a malému zájmu o ryzí vztah.

Lžimesiáš přijde a pouze ti lidé, kteří se pořádně zamýšleli nad tím, co je v evangeliu, ho budou umět rozeznat. Nikdo jiný. Povrchně zbožný člověk ho nerozezná. Bude přesvědčen, že to je Ježíš, který přišel k soudu – a tím se vlastně dostane do spárů ďábla.
Zlo lžimesiáše (pseudokrista) se pak projeví a pro ty oklamané začne veliké trápení – to pro ně bude velice tvrdým „očistcem“ (po posledním soudu už očistec nebude – to je jiná kapitola).

Znovu upozorňuji, že Ježíš na otázku učedníků neodpovídá přímo, ale varuje, abychom se nenechali svést. Je proto důležité si uvědomit, že první povinností křesťana je, aby si dal práci s pochopením Ježíše, s rozpoznávám hodnověrnosti. Pak teprve mohu někomu důvěřovat. (Dej si pozor, komu věnuješ svou důvěru. Rozmysli si, koho si vybereš do manželství …)
V semináři nám říkali: „Poslušnost je první ctnost“.  To je špatně.
Učíme děti rozpoznávat dobro a zlo. Rozpoznat charakterního člověka od necharakterního. Kdo začíná u dětí poslušností, lehko se naděje, že jeho dítě bude poslušně sloužit kdekomu, dokonce zločinci. Mnoho rodičů z toho nakonec bylo a je nešťastných.
Jakmile začnu napřed věřit a nemám přitom jasno, komu a čemu věřím, už riskuji, že se nechám svést.

Zatím nejsme v době lžimesiáše, ale můžeme se dostat do lžináboženství, do pseudokřesťanství.
Už jsme si všímali Ježíšova varování, že nejúčinnější a nejnápadnější formou pokušení je svádění k nekvalitní zbožnosti, neboť ta se v první době nelehko rozpoznává od pravé zbožnosti (podobenství o jílku mámivém – Mt 13:24-30).
Falešná zbožnost je jedovatá a je nebezpečnější než hřích (ten se dá rozpoznat už na začátku mnohem snadněji). 
Proto je tak důležitá péče o kvalitu svých vědomostí o Bohu, svých názorů a svého způsobu myšlení. Když budu koktavý, budu koktat i kdybych přednášel sebekrásnější báseň.
Budu-li nepečlivý, nejsem schopen vyrobit kvalitní výrobek.
Nenaučím-li se pozorně naslouchat druhému a přesně se vyjadřovat, budu stále narážet a narážet v domluvě s druhým. A budu-li navíc nepoctivý k sobě, nejen že nevyjdu z hádek, ale vztah se mi rozpadne.
Zrovna tak, chci-li být přítelem Ježíše, potřebuji se nejprve naučit správně myslet. Stejně jako jsme se učili mluvit a chodit, číst, psát a počítat. 
Jako máme dětem ukazovat podle čeho si mají vybírat partnera (ne jen aby chodil do kostela), tak jim máme ukazovat jak se rozpoznává důvěryhodnost náboženství.

Každý hřích je znamením, že pořádně nerozumíme evangeliu – proto nejsme zatím schopní jednat jako Ježíšovi přátelé.
Rozumět úplně Ježíšovi – to je už nebe. Pak budou naše vztahy a život vypadat zcela jinak.

Může se nám stát, že budeme jednou stát před Bohem a bude nám řečeno: „Vychoval jsi křivého člověka, lajdáka, zbabělce …“
A dítěti bude řečeno: „Nevymlouvej se na rodiče … jsi dospělý“.

Budoucnosti se nemusíme bát, Ježíš se přišel věnovat každému, aby došel k přátelství. Ale nic se neudělá samo. Jestli má někdo pěkné manželství, pak je za tím veliká, poctivá práce. Většinou už od dětství. Jestli někdo nemá dobré manželství – má šanci – pokud oba stojí o lepší vztah.
Ve vztahu s Bohem máme výhodu, že on o pěkný vztah stojí, vše už je jen na nás.
	Slavnost Ježíše Krista Krále

	2022
Slavnost Ježíše Krista Krále       2 Sam 5:1-3       Kol 1:12-20       L 23:35-43       20. listopadu 2022

Sobota je pro Izraelity důležitým darem od Hospodina. Každou sobotu jim Bůh doplňuje hladinu vědomí, že jsou jeho milovanými dětmi. (Proto přečkali staletí ponižování a pogromy od pokřtěných, ale neztratili vědomí, že jsou z božího, královského rodu.)
Pro nás jsou neděle a Ježíšova hostina ještě větším zdrojem radosti. Ježíš nás má za své nejbližší přátele. Při hostině slova božího my sami Boha prosíme, aby nám ukázal, jak se mu máme lépe přiblížit. Nevadí nám kritika, slouží nám k pokroku. Ježíšův stůl je nám dalším potvrzením, že jsme jeho milovanou nevěstou. 

Židé někdy v modlitbě oslovují Hospodina slovy: „Otče náš, Králi náš,“ ale vědí, že Bůh není králem podle našich zkušeností s pozemskými králi. 
Křesťané své krále prohlašovali za vládce „z boží milosti“, ale moc jim svěřili lacině, ne podle Písma. 

Jaké označení (titul) pro Boha používáme my?
Jak oslovujeme Ježíše?
Jaké tituly Hospodin a Ježíš odmítají?
Které jim jsou příjemné? 

Slovo „královský“ mně zní velkolepě. Bůh o nás královsky pečuje.
Základní dary nám dává „plošně“: slunce svítí na dobré i zlé, déšť udržuje při životě celou planetu. Ale některé dary nám nabízí za určitých podmínek. (Bohatí rodiče také darují dospělému potomku auto, pokud získá řidičské oprávnění a bude auto dobře používat.)

Jsme z jeho, božího, královského rodu.
Ježíš nás znovu a znovu zve ke své královské hostině.
Hospodin o nás říká, že jsme královstvím kněží. 

K prvním čtení.
Kandidáta na Izraelského krále vybíral Bůh, ale i lid krále schvaloval.
Špatného krále odvolával Hospodin i lidé. To zakládá naši značnou odpovědnost za jednání vládců.
Izraelité do Davida vkládali velké naděje a velká očekávání.
Smlouva mezi Davidem a lidem božím byla závažnější než zákonná pravidla našeho prezidenta.

Naše zodpovědnost za volbu politiků a za kontrolu jejich práce se v současné válce znovu potvrzuje jako nutná. Neuhlídali jsme mír, nerozpoznali jsme v Putinovi nebezpečnou saň s dvanácti hlavami. Politici nesou ještě větší vinu než občané, selhali, nedali na informace tajných služeb.

K druhému čtení.
Ve 14. verši si místo vykoupení dosazuji záchranu.
Křtem jsme přijali pozvání do Ježíšova království a přihlásili se k práci na jeho projektu.

Bůh pozval všechny lidi – i každého z nás – k dováření světa. 

Naší svévolí a nevědomostí porušujme svět. Přiznáváme si svou vinu a s Ježíšem chceme porušené napravovat.

K úryvku evangelia.
U popravy Ježíše byli lidé různých postojů. Někteří soudci Nejvyššího církevního soudu se Ježíši vysmívali. Podobně se chovali nevzdělaní žoldnéři a ukřižovaný terorista.

Zločinec „po pravici“ prohlédl – je pozoruhodný. Zatímco vzdělaní právníci mající střežit spravedlnost dle boží Smlouvy, Ježíše zavrhli, terorista poznal v Ježíši někoho, kdo mu může pomoci v životě věčném.
Biblické texty jsou stručné. Rozhovor ukřižovaných byl teprve strohý, ve velkých bolestech zápasili o každé nadechnutí a o každé slovo. Podle smyslu (bez neukázněného fantazírování) smíme popsat více slovy názory jednotlivých postav, abychom jim dobře porozuměli.
Ukřižovaní teroristé v odboji proti okupantům likvidovali především izraelské kolaboranty. Před tím se ale rozešli s Hospodinem a s očekáváním Mesiáše. Byli to mužové radikálních názorů a vlastních činů.
„Kdybych ve dvaceti věděl to, co vím teď, žil bych jinak,“ možná řekl „lotr po pravici.“ (Tak mluví lidé, kteří prohlédli.) – „Stojíš o nápravu?“ ptal se Ježíš. – „Kdo by nechtěl být lepším? Ale je pozdě, prohrál jsem.“ – „U Boha není nikdy nic ztraceno. Počítám s tebou v nebeském království.“

Dismas (tak ho tradice jmenuje) měl štěstí, že byl ukřižován vedle Ježíše. Ale nesčíslné množství lidí od začátku lidstva o Ježíši nikdy neslyšelo.
Dismas není ani dělníkem poslední hodiny (z podobenství o dělnících na vinici), na kříži už neměl možnost cokoliv dobrého udělat. Ale boží slitování je nesmírné, Bůh je TátaMáma.

Nevíte, kde se vzalo tvrzení, že smrtí našeho těla končí možnost člověka obrácení se k Bohu a jeho náprava? O jaký biblický text se opírají ti, co „všechno vědí“? 
Bůh vždy byl, vždy je a vždy bude milosrdný.
Z biblických textů proto usuzujeme – snad oprávněně – že i ti, kteří se setkali s milosrdným Bohem až po smrti, mají možnost se k Bohu obrátit. 

Bůh nás svým milosrdenstvím nekazí, nerozmazluje nás, ale jako dobrý pedagog na nás má přiměřené požadavky (jinak by z nás nic nebylo).
Jsme Bohu vděční za jeho výchovu a sami se hlásíme k odpovědnosti za boží přátelství. Hospodin nás svou láskou nadchl a my se mu chceme podobat.
Každou dovedností, kterou získáme pro dobré soužití s druhými, se Bohu přibližujeme. Radujeme se z každého pokroku svého i druhých lidí. Všechno dobré je použitelné pro boží království, které už okolo Ježíše nastává tady na zemi. Těšíme se na nebeské království – v něm bude vše dovršeno.

Máme odzkoušeno, že každá dovednost je pracná. Aby se stala naším trvalým návykem, potřebujeme v ní tři měsíce vytrvat (a pak ji nadále udržovat).
Už jako malé děti jsme se učili slušnosti. Zdravit druhé, poprosit, poděkovat, rozdělit se, nabídnout pomoc, neubližovat druhému a nic neničit.
Učíme se dávat přednost druhému, neskákat mu do řeči, nevynášet konečné soudy o jiných.
Učíme se hledat chybu nejprve u sebe, přiznávat si ji a omlouvat se za ni.
Učíme se nepoměřovat svůj podíl na spravedlnosti s jednáním (známe modlitbu farizeje: „Děkuji ti Bože, že nejsem jako jiní hříšníci, třeba jako tento celník.“).
To vše patří ke slušnosti a spravedlnosti.
Ježíš nás pak vede na vyšší úroveň (například k jeho „učení na hoře“).

Díky Bohu víme, že krásu nebeských vztahů vytváří nebešťané; ti přijali názory a jednání Boha za své.
Máme se na co těšit.

Někteří lidé budou v „očistci“ – při dorůstání, začínat od nuly, někteří zločinci a hrubí lidé budou začínat z mínusu. Získáme-li dobré návyky tady, budeme po smrti patřit mezi pokročilejší.
To dobré v našem životě nepokládáme za zásluhy, ale za darované a žité bohatství už teď. (Jsme vděční těm, kteří nám šlechetné jednání ukázali svým životem a vedli nás k němu, rodičům, Bohu, učitelům …)

Bůh nám vypráví o svém milosrdenství a my se učíme přijímat jeho názory a postoje za své. Z historie víme o svém konzervatismu, víme, jak dlouho trvalo i pokřtěným měnit své pokroucené myšlení o otroctví, poddanství, nadřazenosti bělochů, povýšenosti nad nekatolickými křesťany, rasizmus, antisemitismus … Dva tisíce let po Kristu nám trvalo, než jsme přijali volební právo pro všechny a Deklaraci lidských práv. Do dnešních dnů přetrvává na světě nerovné postavení žen, lidí s LGBT atd.

Právem se před Bohem, Ježíšovou matkou a nebešťany za svou nesnášenlivost a hloupou povýšenost stydíme.

Ježíš se nad nikoho nepovyšoval a nepovyšuje. Jeho jednání je opravdu královské.

Je užitečné vědět, co nás v nebi čeká, máme se na co těšit. Předškolní děti se těší do školy, říkáme jim, že se při vyučování dozvědí mnoho zajímavého. Děvčata se těšila na své budoucí děti, mládež se těšila na manželství, kluci se těšili na řízení auta nebo lokomotivy, medici na uzdravování nemocných …
Je dobré vědět, že vše co dobrého si osvojíme ve vztazích s našimi drahými a s dalšími lidmi, má význam pro život věčný. Bez poznání na střední škole bychom neporozuměli výuce na vysoké škole. Všechno naše poznání, porozumění a každá naše dovednost mají cenu. Nepokládáme je za zásluhy pro nebe, jsou naší výbavou, kterou nám nikdo nevezme. 

Nazýváme-li Ježíše králem, je třeba být opatrný. Máme-li ho za Učitele, od kterého se rádi učíme, bude zřejmě potěšen.

	2019
Slavnost Ježíše Krista Krále       2 Sam 5:1-3       Kol 1:12-20       L 23:35-43       24. listopadu 2019

K prvnímu čtení.
Král je slovo velice zdiskreditované. Horší je snad už jen Führer.
Používám o Kristu spíše výraz královský, je pro mě synonymem velkorysosti a šlechetnosti.
Kristus je Mesiášem, který nám královsky slouží.

Ale běda tomu, kdo se s ním pokouší manipulovat.

Izraelský král byl vybrán Hospodinem,  ale i lid měl své slovo, buď vybraného přijal, nebo nepřijal (Ježíše lidé nepřijali).
I král byl odvolatelný (Bohem nebo lidmi). 
Izraelský král uzavíral smlouvu o podmínkách své služby. 

K evangeliu. O té události a všech zúčastněných jsme už podrobněji mluvili.
Členové Nejvyššího církevního soudu byli vzdělaní (saduceové v Tóře, farizeové v celém Písmu).
To, že nepoznali Mesiáše, je jejich vinou!
Nechce-li právník najít spravedlnost, je vinen. Neumí-li najít spravedlnost, je vinen. I lékař, který něco zanedbal (i informaci, kterou měl znát), je vinen.
Ti, kteří odsoudili Ježíše, jsou vinni, přinejmenším se nepostavili proti justičnímu zločinu.
Kdo má, od toho je spravedlivě více požadováno.
Je naší povinností si udržet selský rozum, pěstovat si osvícené svědomí a držet se moudrosti a milosrdenství Boha.
Jsme odpovědní za to, co slyšíme a za velkorysé přátelství boží.

Přátelství unese i zradu – pokud se provinilec snaží o nápravu. Boží milosrdenství nám k tomu účinně napomáhá.
- - - - - - - -

K modlitbě Páně: „Otče náš, nevydej nás v pokušení.“ – Konečně se o tom, díky Františkovi, začalo mluvit.
Kdo není zbabělý, nechť se ptá: „Jak jsem s tou prosbou hospodařil? Co jsem pod ta slova podkládal? 
Pochopení této prosby je – pro naši nedostatečnou znalost biblického myšlení a biblických příběhů – asi nejvíce náročné. Vyžaduje to práce několika biblických hodin. (Neprojdu-li některou předchozí lekci, neporozumím následující.)
Pokusím se o stručnější výklad, ale prosím vás o spolupráci, promyslete si k tomu biblické odkazy. Případnými vašimi dotazy si to můžeme doplnit.

Ve vyprávění o Ráji (Rozkoši) je největším darem Strom Života. (Proč se o něm více nemluví?) K čemu tam je strom Poznání dobrého a zlého? 

Bůh nám daroval veliké schopnosti, včetně rozumu, svědomí a svobody a pozval nás do světa, který má svůj řád. Nabízí nám velikou krásu a mnohé „sladkosti“. Zve nás k dobrému a varuje před zlem.
(Nemanipuluje s námi.) Učí nás rozpoznávat dobré od zlého, abychom si pěstovali osvícené svědomí. 

Jak Bůh zasahuje do našeho života?, ptali jsme se s chlapy.
„Jako dobrý táta do života dětí.“
Jak děti uchránit od tragedií?
Jak účinná je rada? 
Trestá nás Bůh? 

Biblický text o vyhnání lidí ze zahrady máme těžkopádně formulovaný. Lidé si sami přivodili trápení. (Kdyby přiznali svou vinu a nesváděli ji na druhé, mohli v Ráji zůstat.) „Protože člověk svévolně a bezohledně rozhoduje, co je pro něj dobré, nepřipustím, aby byl nesmrtelný.“ Proto byl vykázán ze zahrady. Zemi neproklíná Bůh (nevylévá si na ní zlost), my ji ničíme.

Kdysi jsme podrobněji mluvili o králi Saulovi. Byl největší osobností té doby. Byl tak otevřený Duchu božímu, že dokonce prorokoval. (Srov. 1 Sam 10:5-12) Ale pak mu moc a sláva nebezpečně stoupala do hlavy. Porušoval pokyny od Boha a nedbal na upozornění proroka.
Co má Hospodin se Saulem, s tím velice nadaným a obdarovaným člověkem, dělat, když na nikoho nedá?
Přečtěte si, prosím, texty: 1 Sam 16:14-23, 18:10-12, 19:9-10. 20-24 a všímejte si v nich „Ducha Hospodina a zlého ducha od Hospodina“. Až pak si přečtěte další text.

Hospodin na Saula „seslal zlého ducha“ – a král řádil jak posedlý. Když se z toho probral, měl padnout na kolena a prosit: „Bože, spolupracoval jsem s tebou, udělal jsem mnoho dobrého, byl jsem otevřen tvému Duchu (tak, že jsem i prorokoval), a teď jsem někdy nepříčetný, někdo jiný mě ovládá a já běsním a ohrožuji druhé. Strašně jsem klesnul, prosím tě, Hospodine, pomoz mi, vysvoboď mě.“ Vzpomínáte, jak Saul marně při pronásledování Davida znovu a znovu litoval a několikráte se zapřísahal, že už nebude usilovat o Davidovu smrt? 

Stihnete ještě jednu lekci?
I na Davida sestupoval Duch Hospodinův (nejen v modlitbách, některé žalmy možná pochází od něho), srov. 1 Sam 16:13. I jemu stoupla do hlavy moc a sláva. Po ukradení manželky Uriáše a několikanásobné vraždě, se ale kál.
Přečtěte si, prosím 2 Sam 24:1-25.
Hospodin pokoušel Davida, aby nařídil sčítání, aby zjistil kolik mužů je bojeschopných. I generál věděl, že izraelský král sčítat lidi nesmí (nesmí vést útočné války, v obranných válkách Izraeli pomůže Bůh, pokud bude Izrael Boha poslouchat). David se ale neptal; nechtěl se ptát („Kdo se ptá, moc se dozví“), měl úmysl vést dobyvačnou válku. Generála okřikl a vydal rozkaz.
Ale potom měl výčitky svědomí (verš 10) – dobře věděl, co spáchal.
A své selhání přiznal.

Dodám k tomu Ježíšova slova apoštolům: „Když jsem vás vyslal bez měšce, mošny a obuvi, měli jste v něčem nedostatek?“ Apoštolové odpověděli: „Neměli.“ Řekl jim: „Nyní však, kdo má měšec, vezmi jej a stejně tak i mošnu; kdo nemá, prodej plášť a kup si meč.“ (L 22:35-36)
Proč pak Ježíš Petra za použití zbraně velice důrazně okřikl: „Co blázníš!?“
Proč se apoštolové Ježíše neptali: „K čemu se máme ozbrojit? Vždyť jsi byl vždy proti násilí.“
(Já dělám více chyb než apoštolové.)

Co na tato místa z Písma říkáte?
Jaký mají účel? Mají nějakého společného jmenovatele?
Pokračování příště.
(Nezapomeňme otázku: „K čemu je v Ráji strom Poznání dobrého a zlého?)

	2016
Slavnost Ježíše Krista Krále       2 Sam 5:1-3       Kol 1:12-20       Lk 23:35-43       20. listopadu 2016

K prvnímu čtení.
Izraelité kdysi nadšeně přijali Hospodina za svého Pána (Pastýře a Hospodáře). Později si na Hospodinu prosadili pozemského krále. Vybíral jej Hospodin, ale lid mu také dal (nebo nedal) svůj hlas, případně krále odvolal.
Když se Izraelci svých pozemských králů „přejedli“ (ti až na výjimky nesloužili, ale vládli svévolně, někteří byli dokonce vazaly pohanských vládců), prosili Hospodina o nového krále Mesiáše (Pomazaného), který by svým jednáním voněl po Hospodinu. 

K druhému čtení.
Dítě se narodí do určité rodiny, je mu darováno postavení milovaného dítěte, učí se rodinné kultuře. Podobně je adoptované dítě uvedeno do „království“ adoptivní rodiny.
Křtem jsme byli uvedeni do Ježíšova království. 

K evangeliu.
Označit Ježíše za krále je velice ošemetné. Ježíš je naprosto jiným králem, než kterýkoliv jiný panovník.
Ježíš toto označení použil až při justiční vraždě. (Připomínám, že v souřadnicích Izraele. Izraelský král byl služebníkem Boha pečující o lidi.) 

Využijme poslední vyučovací lekci letošního církevního roku k opakování.
Jak k ukřižování Ježíše došlo? (Nevymlouvejme se, že to byla vůle Otce.)
Kdo a jak selhal?

Hospodin Izraelitům daroval Mesiáše, ale lidé ho nepřijali.
Nejvyšší církevní soud ho poslal na popraviště. Ježíš nás v podobenství o jílku mámivém varoval před jedovatou zbožností. 

Dnešní úctyhodní židé si myslí, že velerada nemohla Ježíše odsoudit. Nedovedou si to představit (právní mechanismy velerady proti tvrdosti byly obdivuhodné). Možná to je tím, že židé byli dlouho pronásledováni. My, z naší historie víme, že se i nám taková selhání elit vícekrát stala. 

Mluvíme-li o ukřižování, nebuďme k Hospodinu nespravedliví. Nehledat pro Ježíše jinou možnost než potupu oběšence, mně připadá podlé. (Neměl snad Ježíš právo na dobrou pověst, slušný život a dlouhý věk?)
Suďme poctivě sami sebe – má v nás Bůh dnes spojence proti zlu okolo nás a ve světě?
Mlčíme-li zbaběle k trápení nevinného, umožňujeme páchání zločinů.

Ptáme-li se, zda bylo možné zabránit Ježíšovu ponížení, není to otázkou coby kdyby. Je třeba, abychom příště nedopustili likvidaci nevinných. 

Projděme si znovu texty: Mt 26:1-5; Mk 14:53-65; Lk 22:66-23:25; J 11:45-57, 12:10, 18:13-24, 19:15; Sk 4:1-23.
Copak Bůh někoho zkouší trápením?
Neměl Ježíš právo na spravedlivý soudní proces?
Byli velekněží loutkami „boží vůle“?
Mohli apoštolové Ježíše bránit? 

Dobří rodiče chrání své děti před zlem, varují je před nebezpečnou důvěřivostí vůči neznámým lidem… 

Bůh nás nechrání před zlem méně než rodiče.
Před dvěma týdny jsme četli a mluvili o starém Eleazarovi a vdově se sedmi syny (2 Mak 6:18-7:41). Ti byli učeníky Mojžíšovými, stejně jako Eliáš nebo Jan Baptista. Elíša byl učedníkem Mojžíšovým i Eliášovým.
My jsme učedníky Ježíše!

Ježíš byl silnější než my. Měl veliké zázemí v přátelství Otce, měl s ním „přímé spojení“ a přímé nazírání.
O své učedníky vzorně pečoval a pečuje.

Upozorňuje nás, že nám i naše vlastní slušnost brání včas prohlédnout nebezpečné lidi.
Když apoštolům říkal, že Mesiáše zlikvidují církevní představení, Petr Ježíše káral: „Přece nemůžeme druhému podsouvat špatné úmysly…“ 

Ježíš nás varoval před nebezpečnými lidmi: vlky, zmijemi, sviněmi, čubkami. Nejnebezpečnější je vlk v rouchu beránčím. Ježíš mluvil jadrným jazykem, ale nebyl hrubý. Ta označení nejsou nadávkami, ale diagnózou.
„Dejte si na tyto lidi pozor,“ varuje nás, „pokud možno se jim vyhněte. Lituji dopředu každého, kdo se s nimi střetne.“

Najděte si místa, kde se o těchto typech v evangeliích mluví. Ptejme se, kteří lidé Ježíšovy doby odpovídají tomu kterému typu. Heroda Ježíš označil za prohnanou lišku (liška se stará jen sama o sebe, není pro lidi užitečná).

O výbavě proroků a Ježíšových učedníků proti zlu jsme mluvili před týdnem.
Čeho je nám třeba z naší strany ke statečnému postoji božích synů?

Potřebujeme si pěstovat živé vědomí o Božím přátelství. To nás nadnáší a osvobozuje od strachu. 
Připomínám opět Eleazara a vdovu se sedmi syny (z 2 Makabejských).

Mučení hodně bolí! Nepředstavitelně …
Ale ti mučedníci věděli, čí jsou a komu patří, věděli, že nebudou ošizeni.

Před týdnem jsme v evangeliu slyšeli: „Když nevyužijete obranu proti zlu a násilí, kterou vám nabízím, nenechte se alespoň svést zlem.“ A k tomu Ježíš ještě přidal: „Až budete odsuzováni v církvi a před mocnými světa, dám vám výmluvnost a moudrost, které nedovedou odolat ani odporovat žádní vaši protivníci.“
To je pro morální vítězství a důstojnost člověka velice důležité.

Víme, ke komu smíme patřit. Je nám ctí, že naším Velitelem, Pánem a Bratrem je Ježíš.
On nás označil za své přátele, dokonce za svou nevěstu. Nikomu nemusíme poklonkovat, natož někomu nebo něčemu otročit.

Ježíšovo ukřižování s námi má zatřást, abychom se zbavovali naivity, případně hlouposti.
K učednictví pak patří také zbavování se strachu a pěstování odvahy. 

Chartisté nezačali minulý režim bourat, prosazovali, aby vláda dodržovala mezinárodní smlouvy o lidských právech (Zákon 120 z r. 1976).
Výbor pro nespravedlivě stíhané pak upozorňoval na jednotlivé případy porušování lidských práv.

Ježíš nepořádal demonstrace za svržení Kaifáše. Nikomu nezkřivil ani vlásek, ale odvážně hájil Otce. A smysl biblických „přikázání“ – ty mají sloužit životu.
Ježíš vystupoval proti pokrytectví a věnoval se i hříšníkům.
Stálo ho to život.

Rozumíme-li co znamená „boží království“,  nadchla-li nás možnost patřit mezi Ježíšovy učedníky, pak nás služba druhým a světu těší.

Ježíš se při ukřižování nepral (někteří odsouzenci na smrt se vší silou brání). Ale nechce, abychom se podvolovali zlu jako ovce.
On sám se při procesu bránil. I my se máme bránit proti lži a násilí. To je hájení boží důstojnosti v nás. Nemáme čekat, že nás budou bránit druzí. 

Jako chartisté kdysi bděli nad dodržováním lidských práv, tak my bděme nad dodržováním Ježíšových pravidel v církvi. 

Ježíš nám nevyčítá: „Já jsem vám říkal, že Mesiáše zavraždíte. Neposlechli jste, dopustili jste se zločinu! Jste zločinci!“
Ale Ježíš si přeje, abychom se napravili a byli „strážci svého ohroženého bratra“. 

S Ježíšovou smrtí už nic nenaděláme, ale bylo by škoda, přeškoda, kdyby nám nepomohla k větší opatrnosti, abychom si nemysleli: „Nám se nemůže stát, že bychom ničili nevinného člověka.“

Ježíšovu smrt nemusíme obětovat Bohu. Jak by to bylo možné? Je možné se jen přidávat k Ježíšově obětavosti, k jeho hájení ponižovaných a odstrkovaných. K tomuto (bohulibému) činu nás přivádí naslouchání Božímu slovu a naše odpověď na ně. (Modlitba nás vede k dalšímu činu.)

Oznámka pro chlapy: Malíř Miroslav Rada nám – chlapům – namaloval obraz Ukřižování. Ježíš na obrazu není mrtvý, má vytržené ruce z hřebů a otevírá k nám svou náruč. Jeho tvář nevyjadřuje slávu vítěze. Má velkou starost, stále je ve světě mnoho a mnoho trápení. S Jiřím Lněničkou jsme znovu o obrazu mluvili. Ježíš si „nedá pokoj“, nic a nikdo mu nemůže zabránit, aby o nás pečoval. (Kdybychom si od něj nenechali poradit – pak nám není pomoci.)

Ježíš se smiloval nad ukřižovaným teroristou. Daroval mu milost, kterou nikdo jiný nikomu dát nemůže.

Vyhlášený Rok milosrdenství končí. Ale milosrdenství Boží neslábne.

S kým se nám podařilo smířit?

Nikdy není pozdě udělat k druhému první krok.

Kdy se smilujeme nad Ježíšem kvůli nám ukřižovaným?

Kdy se smilujeme nad těmi, kteří jsou pronásledovaní?

Smilujeme se nad těmi, kteří budou pronásledovaní?

	2013
Slavnost Ježíše Krista Krále       2 Sam 5:1-3       Kol 1:12-20       Lk 23:35-43       24. listopadu 2013

Připomínám, že králem Izraelitů byl původně Hospodin. Vedl je, vzdělával a pečoval o ně. To, že si pak na Hospodinu vytrucovali pozemského krále, bylo pohrdnutím Hospodinem …
Bůh nám neporoučí, respektuje naše volby, i ty nemoudré.
Izraelský král měl být vybírán Hospodinem, ale také lid jej volil (viz 1. čtení).

S prohlašováním Ježíše za krále je třeba být obezřetný.
Přestože slovo královský má pro nás stále velikou hodnotu, titul král byl nesčíslněkrát pošpiněn jednáním nehodných panovníků. (Kolikpak králů bylo slušných?)

Evangelisté si toho byli vědomi, proto s tímto titulem pro Ježíše šetří.
Pilátův nápis na kříži: „To je židovský král!“, byl posměšný (pro vojáky byl samozřejmě pobídkou k posměchu vůči odsouzenému).
Ježíš jen jednou na sebe vztahuje titul král – a to před Pilátem, v situaci, ve které nelze tohoto titulu zneužít k nějaké „parádě“.

Ježíš měl zdravé sebevědomí (Židé byli hrdým národem, Ježíš si byl navíc vědom svého Synovství). Označení „Syn člověka“ (v podstatě „jeden z lidí“), mu stačí. Ví, jakou cenu má člověk pro Hospodina.

Objevíme-li Ježíšovu velikost a důstojnost, nebudeme ho cpát do hermelínu, ani ho nebudeme chtít korunovat. Stejně by to nepřijal, nemá toho zapotřebí. 
Raději si všímejme, jakou důstojnost nabízí nám.

Nevím, proč máme zvláštní zálibu „vyzdvihovat a velebit jeho slabost a bezmocnost“. Byl Ježíš někdy slabý? Vždy byl „silný“!
(Gándhí měřil jen 152 cm, ale došel k veliké síle ducha, z které až mrazilo.)
Jen silný se nebojí rány, odváží se zastat se druhého a nechrání se za každou cenu. Ježíš se ani při mučení nenechal připravit o svou důstojnost.
I to, že byl kdysi pár let bezbranným dítětem, bylo projevem síly a obětavosti (bereme-li, že být dítětem bylo v jeho případě vlastním rozhodnutím.) Brzy nás všechny přerostl.

Nikdy jsem neuhýbal pohledem od utrpení lidí. Stále čtu další a další knihy o nacistických a komunistických lágrech. Rozhodně trápení nevyhledávám, ale snad rozumím tomu, co říká francouzský spisovatel Marcel Proust: „Duše sílí ze zármutku“. (Před týdnem nám to citovala paní průvodkyně Kateřina Rudnická v Osvětimi.) 
Soucit nás pudí k pomoci.
Ale na druhé straně mi vadí příliš zobrazovaného utrpení v kostelích, mám obavu, že to vede k otupění (jako krváky v televizi).
Obraz Ukřižovaného mně je znamením nesmírné lásky Boha k člověku, ale také usvědčením z našeho strašlivého hříchu náboženské nesnášenlivosti. 

„Mám moc Tě ukřižovat“, vytahoval se Pilát nad Ježíšem.
Pak se ukázalo, jaký je slaboch, nechal se zmanipulovat diplomacií židovských náboženských hodnostářů. Už jen zbičování nevinného bylo nemyslné …

Ježíš má nejvyšší moc: „Vejdi“, řekl teroristovi (který kajícně přiznal svou vinu). Takové rozhodnutí nikomu nebylo dáno.

Kdyby nám lotr po pravici zavraždil někoho blízkého, těžko bychom Ježíšovo milosrdenství snášeli.
Kdo vydrží nápor Ježíšova milosrdenství, pozná, že Boží odpuštění není úplně zadarmo, že od kajícníka něco vyžaduje (zdaleka ne každý se kaje, při Ježíšově popravě jen 50 %). Kdo se nad Ježíšovým milosrdenstvím nepohorší, zjistí, že každý jeho milosrdenstvím můžeme získat. Bez něho bychom dopadli zle.

Vraťme se k Ježíši králi. Prohlašovat Ježíše za Krále světa je ošemetné.
Ježíš totiž říká: „Boží království teprve přichází. Učí nás, kde a jak přichází, na čem stojí a jak a čím jej máme budovat.
Ne všichni jsou syny království; jen ti, kterým je dáno znát tajemství království nebeského. 
Někteří do něj vchází, někteří jsou mimo, někteří vstoupili, ale budou vyvrženi. Není tedy všude.“ 

Prohlásit Ježíše za Krále světa, by bylo tedy předčasné a matoucí!
Máme rozlišovat, kde a nakolik Boží království už je. 
„Slavná“ píseň: „Kristus vítězí, kraluje a vládne všem“, tedy není tak moc slavná, je poněkud ideologická (my starší jsme na ideologická prohlášení hákliví). 

Máme-li hlásat Ježíše světu podle evangelia (a ne podle svých „zbožných přání“), jsme povinni mluvit jazykem těch, ke kterým jsme posláni.
Kostelové řeči jsou často nesrozumitelné, nerozumíme jim ani my. 

Nepředbíhejme, boží království se teprve přibližuje a je teprve v pohybu, někdy se mu přibližujeme, jindy vzdalujeme. Ještě máme před sebou mnoho práce v budování božího království.

Boží království si nelze vyprosit ani pro sebe ani pro druhé. 

Nám je Boží království velkoryse nabídnuto. Jsme stvořeni k obrazu Božímu.

Mojžíš byl (adoptovaným) synem faraónovy dcery, tedy egyptským princem. Ale Hospodin ho jmenoval svým vyslancem v Egyptě – tak vystupoval před faraónem, ne jako egyptský princ.
Od Mojžíšových dob víme, že židé obřízkou patří do královského kněžstva.
My křesťané patříme křtem do královského kněžstva.

Šlechta přijala své tituly. I dnešní princové a princezny používají své tituly a společnost je sleduje, nakolik se královsky chovají.
Nepochybujeme, že je Ježíš Králem (podle božích představ!).
Říká-li Bůh, že jsme jeho dcery a synové, říká-li Ježíš, že jsme jeho sestry a bratří, pak platí, že jsme vznešené krve.
„Jsme jedné krve ty i já“, říká Ježíš (R. Kypling byl křesťan, tato slova použil ve své „Knize džunglí“).

Škoda, že naši rodiče a naši předkové nečetli Bibli, škoda, že biskupové a kněží nečetli pečlivěji Bibli, byli by nám říkali, že jsme z královského rodu.

Běda tomu, kdo s námi nejedná jako s princeznou a princem.
Běda nám, když s někým nejednáme jako s Ježíšovou sestrou nebo s Ježíšovým bratrem.

Vidíme, jak římský biskup František opravdu ve veliké úctě jedná s každým člověkem jako s Ježíšovým sourozencem. Ví, že být papežem, kardinálem, biskupem, farářem znamená sloužit.
Žádný církevní hodnostář ani žádný potentát není víc než bezdomovec.

Nikdo nesmí být beztrestně ponižován, umlčován nebo vyřazen. „Cokoliv jste udělali nejposlednějšímu, jako byste to udělali mně nebo Bohu“, říká Ježíš.

Prosím vás, říkejte svým dětem a vnukům, že jsou božími princeznami a princi.
My sami přijměme od Boha – třeba na stará kolena – toto jedinečné postavení.

Neubíráme anglické královně, ani dánskému králi jejich tituly. Ale před Bohem nemají větší důstojnost než my.
Šlechtici říkají, noblesa zavazuje. Vědí, že to, co jim odkázali a předali jejich předkové (především duchovní bohatství), mají dobře spravovat. Mnoho našich šlechticů přišlo (nejen za komunistů) o hmotný majetek, ale noblesní chování si zachovali.
Ježíš nebyl vlastníkem pozemského majetku, ale ukazuje, jak šlechtictví ducha vypadá.

Prvním českým králem byl Vratislav II., druhým jeho vnuk Vladislav II., ale jeho synové si královský titul neudrželi. (Dědičnost titulu českého krále si zajistil Přemysl Otakar I.)

My jsme dostali, získali svůj královský titul od Boha. Ježíš nám jej potvrdil.
Máme si svou vznešenost osvojit a zachovat.

Kdyby pokřtění dříve věděli, že jsou božími dětmi, nemohli by do sebe vzájemně střílet. Do božích dětí – do lidí – se nesmí střílet!! Nikdo je nesmí ponižovat.

Prosím Vás, každé ráno opakujme sobě a svým dětem, že jsme z královského zrodu, z Boží rodiny. (Nikdo to za nás neudělá.)

	2010
Slavnost Ježíše Krista Krále       2 Sam 5:1-3       Kol 1:12-20       Lk 23:35-43       21. listopadu 2010

Pilátův nápis „Ježíš – židovský král“, byl posměšný.
Známe „grafiti“ z 2. století hanobící křesťany – zobrazuje ukřižovaného Ježíše s oslí hlavou.
Snažili jsme se Ježíše rehabilitovat a prohlásit jej za krále králů. Ale často skrze světskou slávu. 

Svátek Krista Krále nebyl úplně šťastně založen, ale stavba svátku za nic nemůže, to my se potřebujeme narovnávat, vyvažovat do biblické rovnováhy. Máme k tomu velikou pomoc – „vodováhou“ slova božího, abychom nezůstávali pokřivlí. Nenapravíme-li se, nebudeme světu nic platní. Zřítíme se spolu s celou naší západní kulturou. 
Slovo král je historicky zatížené. 

Slovy sice uznáváme, že Ježíš je jiný král než pozemští vládci, ale přece jen jsme přitahováni mocí a slávou jako můry světlem. 
Dokonce i znamení kříže užíváme mocensky. Není nám varovným znamením ukazujícím, že se náboženská sebevědomá pýcha často nezastaví před ničím.
To vysvětlím.
Až po dlouhých letech naslouchání Písmu jsem se zarazil nad Ježíšovým varováním zbožných: Tehdy Ježíš počal kárat města, ve kterých se stalo nejvíc jeho mocných skutků, že nečinila pokání: „Běda ti, Chorazin, běda ti, Betsaido! Kdyby se byly v Týru a Sidónu dály takové mocné skutky jako u vás, dávno by byli oblékli žíněný šat, sypali se popelem a činili pokání. Ale pravím vám: Týru a Sidónu bude lehčeji v den soudu, nežli vám. A ty, Kafarnaum, budeš snad vyvýšeno až do nebe? Až do propasti klesneš! Neboť kdyby se byly v Sodomě odehrály takové mocné skutky, jako u vás, stála by podnes. Ale pravím vám: zemi Sodomské bude lehčeji v den soudu, nežli tobě.“ (Mt 11:20-23)
Ptal jsem se: „Co to je za hřích, který je horší než jednáních sodomských“?

Mnoho lidí si myslí, protože nečte pozorněji Bibli, že Sodoma byla potrestána za homosexuální jednání. 
Kdepak, tam šlo o mnohem horší zvrhlost. Sodomští si bezuzdně a svévolně dělali, co se jim zlíbilo. Zneužít hosty, znamená skandálně porušit všechna práva a zvyklosti, nejen slušnost. Je to naprosté bezpráví, nespravedlnost, zkaženost, pošlapání úplně všeho.
Znásilnění muže bylo nejen v Orientě (a dodneška mnohde je) největším ponížením. Žena je proti chlapovi bezbranná, ale muž se má bránit a raději padnout v zápase nebo v boji. 
Lot byl sice v Sodomě přistěhovalcem, ale získal významné postavení („byl městským radním“ – abych to trochu přirovnal), „sedával v bráně města“. Pohostinství je v Orientě uznávanou a posvátnou službou. 
My v Evropě známe podobnou strašnou bezbřehou zvrhlost nacistických a komunistických zločinců, kteří si naprosto dělali se svými oběťmi cokoliv se jim zachtělo a byli si bohorovně jisti, že je nikdo nikdy nepostaví před soud. 

Co má ale Ježíš na mysli, když prohlásil, že Kafarnaum klesne hlouběji než Sodoma?
Horší než znásilnění je jen ukřižování. To je tak strašným ponížením člověka, proto křižovat bylo možné jen otroky. Člověk přibitý jak červ řval bolestí, urážkami svých katů se je snažil vyprovokovat, aby ho zabili nebo je zoufale prosil, pro všechno možné na zemi i na nebi, aby se nad ním smilovali a jeho život ukončili. Kati se mučenému smáli, pásli se na jeho bezmoci a bolesti. „Milostivě“ mu dávali pít – žízeň byla součástí mučení – aby trápení trvalo co nejdéle.

Vyprávění o biblické „Sodomě“ není historickou zprávou o dávném městě. Sodomští jsou typem zvrhlých a bezuzdných. 

Kafarnaum bylo „Ježíšovým městem“. Tam jej lidé ochotně přijali, když jej nazaretští málem lynčovali k smrti. Jestli v Kafarnau Ježíš mohl vykonat mnoho zázraků, pak to znamená, že Ježíše uznávali. Proč tedy hrozba nejlepším farnostem, nejlepším sborům (Kafarnau, Chorazinu a Betsaidě)?
Zřejmě jde opět o typ lidských postojů. Tentokráte na rozdíl od pohanských měst Sodomy a Gomory  jde ovšem o lidi, kterým se dostalo Hospodinova vedení. Byli nejen absolventy „Mojžíšovy školy“, ale měli možnost vyučování Ježíšova (někteří možná byli i absolventy „Ježíšovy školy“ – to se týká nás křesťanů.) To je ale strašné!!
Kdo dostal víc, od toho bude víc požadováno, má větší odpovědnost!

Ježíšova slova se tedy netýkají jen příšerné pomsty Kaifášovy. Ten nemohl Ježíšovi zapomenout všechny jeho vyhrané spory a léčky. (Podle židovského práva mohl být žid popraven kamenováním a nanejvýše mrtvé tělo mohlo být jako odstrašující gesto a výraz prokletí pověšeno do západu slunce na nějaké dřevo.) Ale Kaifáš byl starý lišák a ve své nenávisti se pomstil Ježíšovi krutým způsobem. Dostal ďábelský nápad obvinit Nazaretského u nenáviděné okupační moci. Chytře to navlékl a dokonce donutil Piláta Ježíše ukřižovat. Sám si umyl ruce víc než Pilát. (Ježíše nám popravili okupanté, já jsem kamenem nehodil, já jsem hřeby nezatloukal.) „Tomu se říká, politika a diplomacie“. 

Pro přemýšlivého člověka je nepochopitelné, jak se vzdělaný, inteligentní a zbožný velekněz, snížil k takovému zločinu. Jak to, že byl tak šikovný manipulátor? Jak šikovně manipuloval se svým svědomím?
Kdo má oči otevřené, dojde mu na tomto případě, jak silným pokušením je moc a sláva.

Jako v případě „Sodomy“ nejde o jednu minulou událost, ale o stálé nebezpečí. Každý je v pokušení jednat jako bůh, který „ví“ co je správné.
Toto nebezpečí ale nehrozí jen pohanům („sodomským“), nýbrž i lidem, kteří se setkali se zjevením Boha. Lidem typu Kaifáše a i lidem typu Kafarnaa, typu „jidášského“, o lidi, kteří chodili do Ježíšovy školy. Neuchrání nás dokonce ani vysokoškolské teologické tituly nebo nejvyšší církevní svěcení.
Ohrožen tímto hříchem je každý, kdo si je jistý, že si s Bohem rozumí.

Děsíme se, jak mohli někteří lidé před pár lety v bývalé Jugoslávii mučit lidí stejným způsobem jako nacisté nebo komunisté. Copak se nikdy neděsili takových zvěrstev?
Děsíme se, jak někteří křesťané mohli a mohou strašně někoho ničit a ponižovat.

Ježíšovi učedníci byli poctiví. Píší-li: „Židé ukřižovali Krista Pána“, mluvili pravdivě do vlastních řad. 
Nezamlčují ani svá vlastní selhání.
Varují-li evangelia před nebezpečným jednáním „židů“, my si to překládáme a ta varování si vztahujeme především na nás – kteří patříme do „lidu božího“ (ke křesťanům nebo židům, já používám často název „kosteloví lidé“). To se ví, že k tomuto ohroženému druhu patřím i já (poměrně často přicházím do kostela).
Nekostelovým hrozí jiná nebezpečí.

Nám všem – kostelovým i nekostelovým – velice záleží na našem vzdělání a na vzdělání našich dětí. Své děti posíláme do hudebních a dalších zájmových kroužků.
Ale nepřehlédněme, že mezi nacistickými zločinci bylo mnoho vysokoškolsky vzdělaných lidí (právníci, lékaři atd.) Mnoho z nich bylo například milovníky vážné hudby. Řada z nich měla ráda své ženy, své děti, psy nebo koně, řada z nich se zachovala lidsky i k pár vězňům koncentračních táborů, ale ostatní strašným způsobem ničila.
Komunističtí zločinci v SSSR byli velikými milovníky literatury a poezie. Západní levicoví intelektuálové velebili sovětský režim za veliké náklady hodnotných knih. Přehlédli ovšem miliony nevinných obětí zvrhlého režimu.
Vzdělání nám rozšiřuje obzory a možnosti konat dobro. Krása a umění nás má činit lepšími.

Nepřehlédněme, že mravnost se neučí na univerzitách ani v uměleckých školách!
(Kde se učí? Učí se někde? Učím se ji já? Učíme ji ve vlastní rodině? Učíme se jí v kostele?
Proč bych jinak chodil do kostela? K čemu jinému by byla modlitba?
Proč by se nám Ježíš tolik věnoval, kdyby nás nemínil učit?)

My kosteloví si navíc potřebujeme hlídat své neblahé sklony. Znovu připomínám, že i příslušnost k pravému náboženství nestačí k porozumění Bohu a spolupráci s ním. 
Ježíš nikdy nepřeháněl a nevaroval nadarmo. Jeho varování před jedovatou zbožností nemáme přehlédnout. Je to životně důležité. (Odkazy nebudu uvádět, jsou nepřehlédnutelné.)

Jestli Ježíšova námaha, jeho láska a jeho utrpení nepovedou ke stálému velikému úsilí křesťanů o odstranění všech nízkostí, ponižování a nadvládě nad druhými, k větší lidskosti, pak bylo Ježíšovo úsilí nadarmo.
Podceníme-li Ježíšovo varování před náboženskou pýchou, jeho snaha nás zachránit bude nejen zmařena, dokonce nám hrozí, že budeme těmi, kteří pracují proti němu.

Vraťme se ke kráse Ježíšova královského jednání – vyhněme se raději označení Ježíše za krále – je tolik poznamenané násilím, pýchou a krví.
Ježíš nepřichází jako král, který chce mít další ctitele a poddané.
Snad nejúžasnější na něm je to, že si svou vznešenost, ušlechtilost a důstojnost nenechává jen pro sebe, ale nabízí ji každému z nás. Ovlivňuje nás svým příkladem, zve a láká nás ke královskému jednání s druhými. Jeho touhou je, abychom se k sobě chovali jako v královské rodině. Aby se naše vzájemné jednání zvýšilo a úroveň našich vztahů aby narostla.

Dobří rodiče jednají se svými dětmi s láskou, jsou přece z jejich rodu (a my si svých rodin většinou vážíme.) Ale jestli navíc poznám (uvěřím), že moje dítě je z královského rodu, že je sourozencem Ježíšovým, pak budu i s vlastním dítětem jednat ještě na nové úrovni.

Budu-li si všímat, jak se mnou jedná Bůh, bude mi to zdrojem radosti, posily, veliké krásy a nového sebevědomí. Budu se učit mít se rád jako mě má rád Bůh. Moje děti ve mně budou mít zdravějšího a lepšího rodiče, než na co bych se zmohl jen vlastními silami.

Budu si všímat, jak šlechetně Ježíš jedná s mým dítětem a jak mnoho mu na něm záleží. (Pro rodiče to je ještě důležitější, než Ježíšovo šlechetné jednání s ním.)
Vědomí, že starost a odpovědnost za své dítě nenesu jen s manželkou/manželem, pro mě bude nejen velikým bohatstvím, ale bude snižovat můj strach o dítě a tíhu z (někdy drtící) odpovědnosti. (Poctivý rodič ví, že řadu věcí dítěti zůstává dlužen – svou vinou, svými chybami, svou nevědomostí …)
To vše mě může ovlivňovat natolik, že já sám i s vlastním dítětem mohu jednat jako s královským dítětem.
Tak se může naplnit Boží příslib: „Budete mi královstvím kněží“. 

Boží příslib není nikdy jen v nějakém slovním prohlášení. To není pouze kusem papíru, ale velikou pomocí.
Na Ježíši tu pomoc a přátelství vidíme ještě v dalších konkrétních činech, než jaké zažili židé.

Občas znovu promýšlím, proč Ježíš založil Církev. Nemáme přece dobrou pověst, děláme mu velikou ostudu.
Někteří rodiče adoptují dítě z cizí rodiny, možná bychom řekli, z méně urozené rodiny. Chovají v sobě naději, že dítěti poskytnou dobré zázemí, aby mohlo prospívat na těle i na duchu. Více ovlivníme druhého zevnitř než zvenku. Je lepší mít druhého doma než v sousedství.
Možná proto si nás Bůh vzal do nejbližší rodiny.
Dobří rodiče pak nerozlišují vlastní a „nevlastní“ dítě.
Je pravdou, že ne vždy se adopce povede.

Jsem vděčný Bohu, že mi přes všechnu mou povrchnost a bídu ještě dává příležitost k růstu.
Nikdo jiný nám nenabízí tak velikou a milou blízkost. Ježíš nás přišel povýšit. Jsme z královského rodu. Má naději, že jeho královské způsoby jednání s druhými převezmeme.

	2007
Slavnost Ježíše Krista Krále       2 Sam 5:1-3       Kol 1:12-20       Lk 23:35-43       25. listopadu 2007

V 19. stol. upadal ve velké míře respekt světa k Církvi a ke křesťanství. Jako lék byl zaveden ideový svátek Krista Krále (v r. 1925).

Nám nedělá potíže prohlásit Ježíše za Krále. Ale nejprve je třeba se ptát, na co přistoupí Ježíš a na co ne. Jak rozumět Ježíšovu kralování. 

Dnešní úryvek evangelia ukazuje, jak rozdílně viděli Ježíše dva „synové smrti“.
Posměšný nápis na kříži „Ježíš král“ byl Pilátovou zlomyslností vůči Židům. Jeden ze zločinců se k tomuto posměchu přidal. Druhý zahlédl Ježíše v hlubší rovině. Klobouk dolů před ním.

I terorista se může stát Ježíšovým učedníkem. Mnoho zbožných židů o Ježíšovo učednictví nestálo. Ne každý z nás pokřtěných jsme Ježíšovým učedníkem.

Židé byli nemocní. Především nábožensky – ve svých představách o Bohu.
Někteří marodi za Ježíšem přišli. Z těch, co byli uzdraveni, byli někteří i zachráněni.
Mnoho židů se s Ježíšem minulo. Jen někteří přijali jeho životní styl. (Některé zájemce o učednictví Ježíš předem odmítl.)

Skličuje mě, jak otázce „Ježíše Krále“ nerozumíme.
Zkusme si přečíst několik vět:
Apoštol Petr po uzdravení chromého v chrámě říká Izraelitům: „Bůh našich otců oslavil svého Syna Ježíše, kterého jste usmrtili a vzkřísil jej z mrtvých.
Čiňte tedy pokání (změňte smýšlení) a obraťte se, aby byly shlazeny vaše hříchy! Pak přijdou časy občerstvení před Pánem a On pošle Krista Ježíše, kterého vám předurčil. Jeho musí přijmout nebe až do časů obnovy všech věcí, jak o tom mluvil Bůh ústy všech svých svatých proroků odvěkých. Mojžíš pravil: `Proroka jako mne vzbudí vám Hospodin, Bůh váš, z vašich bratří. Toho poslouchejte ve všem, co k vám bude mluvit. Kdo však toho proroka neposlechne,ten bude vyhlazen z lidu´.“
(srov. Sk 3:13-23)

Věta: „Ježíše musí přijmout nebe až do časů obnovy všech věcí“, dost uniká naší pozornosti. Přitom zásadně ukazuje k přijetí Ježíšova kralování.

Abychom si objasnili Ježíšovu pozici, použili jsme už kdysi tři postavy z českých dějin: krále Jana Lucemburského, krále Karla IV. a biskupa sv. Vojtěcha.
Jan Lucemburský pobýval v cizích zemích a Čechy zanedbával. Jeho syn Karel IV. naopak postavil Čechy na nohy.
Položíme-li si otázku, zda je Ježíš králem jako Karel IV. nebo jako Jan Lucemburský, automaticky nadšeně prohlásíme, Ježíš je král, který nás staví na nohy. Ježíš chodil mezi lidmi, uzdravoval nemocné, pomáhal, těšil, křísil … Přišel, aby zbudoval boží království.

Jak to je dnes? Je dnes Ježíš mezi námi? Uzdravuje, pomáhá, křísí mrtvé tak jako kdysi…?
Není z tohoto hlediska „mimo nás“, není spíše jako Jan Lucemburský, který se nacházel mimo své území?
Samozřejmě se Ježíš netoulá. Tak si pomůžeme postavou sv. Vojtěcha. Jeho péčí Čechové pohrdli. Překážel jim. Sami vzali svou vlády pevně do svých rukou.
Proto Vojtěch „vysypal prach ze svých bot“ a odešel na misie k Prusům.

Nemocní židé měli kdysi příležitost Ježíšovy péče. A některé marody Ježíš uzdravil.
Jenže v dalších záležitostech se na Ježíše téměř neobraceli.

Naši nemocní nejsou horší než židovští. Kdo z nás by si nepřál, aby mezi námi Ježíš působil jako kdysi v Izraeli.
Tak proč nemohl Ježíš po vzkříšení zůstat mezi lidmi? (Jednou přece stejně přijde.)
Proč? Vystrnadili jsme jej. Nestojíme o něj. 
Židé nebyli nemocní jen slepotou, malomocenstvím, zchromnutím a dalšími nemocemi.
Trpěli také duchovní slepotou, ale tvrdili, že vidí Boha přesněji než Ježíš a nenechali se uzdravit. Volali po Mesiáši, ale v ničem Ježíšovi nepředali kormidlo. Kolikpak lidí jej přijalo jako toho, kdo ví a vidí dál než oni?

Sv. Petr po Ježíšově nanebevstoupení říká: „Změňte smýšlení, obraťte se a pak přijdou časy občerstvení před Pánem. Jeho musí nebe až do času obnovy všech věcí přijmout. „

Co z toho plyne? Z nějakých důvodů Ježíš musel přerušit kontakt s lidstvem a jednou zase kontakt s lidstvem naváže.
A to není věc, kterou určují v nebi: „Ježíši, pošleme tě do služby tam a tam“. V nebi nepíší umístěnky. My rozhodujeme, kdy bude Ježíš moci přijít.
Až o něj budeme stát, rád přijde.
Proto se potřebujeme obrátit k Bohu a k jeho slovu. Dokud budeme setrvávat ve svých názorech, co by Ježíš mezi námi hledal. Nevnucuje se.

Až se naučíme číst pořádně Bibli, brát doslova to, co Ježíš říká, do té doby musí zůstat mimo nás. Pakliže chceme, aby Ježíš žil v exilu jako sv. Vojtěch, a aby se k nám navrátil, pak musíme napřed uznat, že jej potřebujeme.

Kdypak my se na Ježíše obracíme? V jakých záležitostech?
Je snadné se nechat „povznést“ písní Ježíši Králi. Náročnější je přiznat v čem Ježíše potřebujeme a v čem se na něj obracíme nebo neobracíme.
Budujeme vztahy podle jeho pravidel? Radíme se s ním, jak dnes vychovávat děti? Jak slavit neděli? Ptáme se, zda je spokojen s naší prací, s naším jednáním, s naší upřímností a držením slova?
Ptáme se, jak by se zachoval on, když hledáme čemu dát přednost, ptáme se, co by nám poradil při volbě školy, partnera, povolání? Obracíme se něj o radu, když jsme se dostali do nedorozumění, sporu nebo selhání?

Nejprve je třeba začít od poctivého a upřímného rozhovoru s nejbližšími. Umět druhého vyslechnout, neskákat mu do řeči a neprotlačovat svůj nápad za každou cenu.
To bude příprava ke čtení Bible, k naslouchání slovu Božímu. Nepřeskakovat, nevybírat si jenom myšlenku na den, která se mi líbí. Učit se naslouchat i tomu, čemu nerozumím (některým slovům druhých také porozumíme třeba až za pár let). Naslouchat i tomu, co mi z božích slov není zrovna příjemné.

Ježíš není Jan Lucemburský, který se z kdovíjakých důvodů potulovat po dalekých bojištích.
Ale Ježíš s námi není jako Karel IV, pozvedající blahobyt v zemi (to by to u nás jinak vypadalo).
Ježíšův osud je podobný osudu sv. Vojtěcha, prvního biskupa z české krve, kterému domácí rodáci házeli klacky pod nohy.
Vojtěcha po jeho odchodu Češi přemlouvali, aby se vrátil. Uvěřil jim, že stojí o jeho službu. Když se dozvěděl o vyvraždění svého příbuzenstva (Slavníkovců), znovu odešel na misie k pohanským Prusům.
Na osudech židovského národa vidíme tragédii neschopnosti vést dialog s Ježíšem.
I sv. Petr na Ježíšova slova: „Jdeme do Jeruzaléma, Syn člověka bude vydán...“, odpověděl (v řeckém originále stojí: „káral“): „Co takhle mluvíš!?“

V takovýchto chvílích se rozhodujeme zda bude Jeruzalémský chrám zničen nebo ne. A rozhodujeme to my, lidé.
Ježíš plakal nad Jeruzalémem, neboť se od něj lidé nechtěli nechat zachránit.
Ale ani apoštolové se neptali, co by mohli pro záchranu města udělat. Byli „chytřejší“ než Ježíš.
Nestáli o vysvětlení, k čemu by bylo Ježíšovo ukřižování dobré. Místo toho stále tvrdili: „To je nesmysl, nic takového se ti, Ježíši, nestane!“ (Tolikrát jsme si o tom říkali.)
Při zatýkání Ježíše se Petr pokoušel svého Mistra bránit. Ale bránil jej podle svého, ne podle Ježíše. Ježíš mu musel nařídit, aby odhodil zbraň.
Pak se Ježíše nikdo nezastal. Pak mu už ani nejbližší nevěřili, že je Mesiášem.

Ve více věcech si apoštolové nenechali od Ježíše říci. Do novozákonní doby vstupovali s celou řadou rabínských deformací. 
Jak by mohl Ježíš zůstat mezi lidmi?

Nakolik my stojíme o jeho druhý příchod? Mlhavě mluvíme, o očekávání jeho 2. příchodu, až přijde jako král. Čekáme nanejvýš jako v čekárně nádraží, až přijede vlak a tajně doufáme, že vlak s Ježíšem bude mít velké zpoždění.
Naše představa o jeho příchodu je spíše děsivá. (Proč nečteme Písmo pečlivěji?)

V čem se my na Ježíše obracíme?
Když jsme někdo marod nebo když se kluk neučil a maturita je přede dveřmi. Nebo při nějakém dalším karambolu.
Ale v ostatních záležitostech si stačíme sami. V zaměstnání a našem přístupu k práci, v držení (nebo nedržení) slova, při výchově dětí, si myslíme, že jsme dost chytří, při spravování města, řešení sporů, usmiřování (neusmiřování), při hospodaření (nebo nehospodaření) se vztahy, s časem, se slovem Božím ….
Když slyšíme slovo: „Prokletý, kdo spoléhá na člověka“, zdá se nám to přehnané.
Ale copak nespoléháme na své vůdce, na své duchovní rádce, na své faráře, na své rodiče, šéfy, na svou stranu, doktora, léčitele … Nebo na sebe?
„Co nám bude kdo vykládat?“
A na druhou stranu stále nadáváme na poměry. (Inu, nejsou podle Ježíšova kralování.)

Židé toužebně očekávali příchod Mesiáše (zbožnými skutky se snažili jeho příchod uspíšit). Když přišel, nepřijali jej. Otec nebeský mu poskytl asyl.
Je důležité si přiznat, že ani my zatím o Ježíše mnoho nestojíme.

Ježíš slíbil, že přijde podruhé.
Jeho království znamená uspořádání sebe a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel. (Nebešťané si už takovéto jednání osvojili.) Až budeme o takovýto způsob života stát, Mesiáš přijde podruhé a dopomůže nám k tomu svou blízkostí. Zatím nás nezanechal jako sirotky a bez úplné pomoci, ale jeho plná přítomnost samozřejmě udělá své.

Nemáme jen memorovat: „Přijď království tvé.“ Druhý Ježíšův příchod máme ze všech sil připravovat. (Nejsme v čekárně na nádraží.)
Ale nejprve potřebujeme vědět, co boží království obnáší. To je další objevování (krásné).