Když mì nakladatelství St. Anthony Messenger Press požádalo, abych spolupracoval s Richardem Rohrem na knize o mužské spiritualitì, a navázal tak na naše pøedchozí knížky [The Great Themes of Scripture: Old Testament (Velká témata Písma: Starý zákon), 1987, The Great Themes of Scripture: New Testament (Velká témata Písma: Nový zákon), 1988 a Why Be Catholic? Understanding Our Experience and Tradition (Proè být katolíkem? Pochopení naší zkušenosti a tradice), 1989], zaèal jsem okamžitì èíst veškerou dostupnou literaturu na toto téma. Nebylo jí však mnoho, protože o mužské spiritualitì toho bylo napsáno jen poskrovnu. Objevil jsem pouze ètyøi knihy, vzniklé relativnì nedávno, které byly svým zpùsobem prvními vlaštovkami zabývajícími se tímto tématem. Jsou to: What Men Are Like (Jací jsou muži) od Johna Sanforda a Georga Lougha (nakl. Paulist, 1988), The Intimate Connection (Dùvìrné spojení) od Jamese Nelsona (nakl. Westminster, 1988), A Man and His God (Muž a jeho Bùh) od Martina W. Pablea (nakl. Ave Maria, 1988) a Toward a Male Spirituality (Za mužskou spiritualitou) od Johna Carmodyho (nakl. Twenty‑Third, 1989). Z tìchto ètyø se pouze jedna – ta od otce Pablea (který je stejnì jako Richard františkán a exercitátor) – blížila tomu, co o mužích a jejich duchovním rozvoji chtìl sdìlit Richard. Vìdìl jsem, že to, o èem Richard hovoøí, je nové a dùležité a že by to mìlo být také publikováno. Takže jsem souhlasil s tím, že se do projektu pustíme.
Tato kniha pùvodnì vycházela ze ètyø Richardových pøednášek, které se konaly v rámci víkendových duchovních cvièení pro muže. Ženy pøítomny nebyly, protože cílem tìchto cvièení bylo zabývat se tématy, která se týkají pøedevším mužù, a také proto, že jednotlivé èásti byly vyhrazeny pro skupinová sezení, pøi nichž se mohli muži vyjádøit k otázkám, jimž by se v pøítomnosti žen vyhnuli. Zámìrem cvièení bylo vytvoøit atmosféru, v níž mohly bezpeènì vyplout na povrch jejich potlaèované obavy, pochybnosti, nadìje a sny, které by pak byly vyslyšeny a prodiskutovány v upøímném rozhovoru muže s mužem.
Ètenáøi této knihy budou možná chtít využít zde uvedených myšlenek podobným zpùsobem, a to buï individuálnì, v mužské skupince, nebo i se svými partnerkami. Abych usnadnil takové meditativní využití tohoto materiálu, rozdìlil jsem Richardovy výklady do jednotlivých oddílù, z nichž se každý zabývá jednou ústøední myšlenkou. Nìkteré oddíly jsou delší a jiné kratší, ale ètenáøi, kteøí znají audiokazety, na nichž byl tento materiál poprvé uveøejnìn, zjistí, že øazení témat je podobné jako u pùvodních duchovních cvièení.
Kazety, na jejichž základì vznikla tato kniha, nesou název A Man’s Approach to God (Mužský pøístup k Bohu) a byly vydány nakladatelstvím St. Anthony Messenger Press v roce 1984. Avšak pøedtím, než jsme se pustili do práce na tomto projektu, mne Richard požádal, abych do knihy zaèlenil také nový materiál z relativnì nedávných nahrávek, nesoucích název The Spirit in a Man (Duch v muži), které vydalo nakladatelství Credence Cassettes v roce 1988.
Na poèátku naší spolupráce jsem mìl v úmyslu držet se co nejvíce Richardových vlastních slov, ale jak už Richard nyní ví, nedokázal jsem být naprosto vìrný tomuto zámìru, i když jsem se o to snažil. Naštìstí pro mne je Richard velmi chápavý spoluautor, a ujistil mì, že i pøes urèité zmìny ve formulacích (jeho dikce se velmi liší od mého psaného stylu) cítí, jak jeho myšlenky procházejí slovy, která jsou èasto má vlastní.
Nicménì, jelikož Richardovi velice záleží na tomto tématu, rozhodl se pøidat také nìkolik dalších myšlenek vyjádøených svými vlastními slovy. Ty najde ètenáø v kapitole šesté, sedmé, dvacáté první a dvacáté osmé a taktéž v doslovu. Doufám, že výsledkem je souznìní dvou rozdílných hlasù.
Joseph Martos

Kdysi jsem se rozhodl, že budu zachovávat øeholní sliby. Ty první jsem jako františkán složil, když mi bylo pouhých devatenáct let. Vìèné sliby jsem vykonal v jedenadvaceti a povolání ke knìžství jsem pøijal, když mi bylo sedmadvacet. Dalo by se to dokonce nazvat pøemírou slibù v životì tak mladého a nezkušeného èlovìka. A pøesto se tyto sliby staly mou dobrou a nezbytnou „severní hvìzdou“, která dosud øídí, udržuje a obnovuje mùj život. Potøebuji tuto „severní hvìzdu“, jinak se mùj život stane „rákosem, kterým kývá vítr“ (viz Matouš 11,7).
Nikolaj Berïajev, ruský mystik a filozof, øekl, že „vnitøní rozdìlení pomalu ubíjí osobnost a dá se pøekonat pouze tím, že si èlovìk vybere, zvolí urèitý pøedmìt své lásky“. Dokud nemáme nìjakého Pána, jsme zatíženi tím, že chceme patøit jen sami sobì a ocitáme se v pasti svìta chvilkových zálib a nálad. Tak rozmarný a subjektivní je charakter svìta, v nìmž žijeme. Je to osamìlá a roztøíštìná existence. Není divu, že se muži opìt snaží nacházet svou „severní hvìzdu“ a zasvìtit svùj život takovým køes�anským mužským hnutím, jako je napø. hnutí Dodržovatelé slibu (Promise Keepers). Vždy budeme potøebovat sliby i muže ochotné se znovu a znovu slibem zavázat. Sedm slibù pro katolické muže uvádím na konci tohoto oddílu.
Podle mé zkušenosti je velká vìtšina mladých mužù nejprve fascinována archetypem bojovníka. Bojovník je ta èást muže, jež má své zacílení i odhodlanost, ale postrádá šíøi, kterou se vyznaèuje archetyp krále. Bojovník se musí podøídit dobrému králi, jinak se z nìho stane jakási „neøízená støela“. Celou polovinu cesty zaberou muži setkání s archetypy mudrcù a nároèných milovníkù. Dohromady tvoøí ètveøice tìchto archetypù vyrovnaného, kreativního a sebeusmìròujícího muže. To, co dnes nacházíme napø. v hnutí Dodržovatelé slibù, je velmi dobrý a urèitì potøebný výcvik bojovníka, ale už v menší míøe pravého krále èi mudrce. Mùžeme zde najít i mnoho negativního z provinilého a nevyrovnaného milovníka.
Toto hnutí ovšem nabízí užiteènou poèáteèní evangelizaci uprostøed sekulární a narušené kultury – tedy nìco, co zoufale potøebujeme. A katolická církev ani ostatní velké køes�anské církve to nezvládají pøíliš dobøe. Dovednost katolické církve se projevuje spíše v pozdìjších fázích vnitøního sjednocování a zrání v Kristu, ale nemá smysl hovoøit o rozjímání èi sociální spravedlnosti s muži, kteøí si Krista dosud nikdy nezamilovali.
Amerika je zemì nových hnutí a myšlenek. Nìkteré z nich jsou revoluèní, jiné jsou pouhým „plácnutím do vody“ a další se dovolávají toho nejnižšího, co mají lidé spoleèného. Všeobecnì vzato, americké myšlenky a hnutí mají sklon k praktickému øešení problémù, pragmatismu a pokrokovosti. V porovnání se zbytkem svìta se èasto zdá, že Amerika stojí v první linii na startu smìrem do budoucnosti. Vytváøíme nové trendy a zároveò úžasnì rychlým tempem nièíme všechny tradice. Kvùli tomuto dvojseènému „místu na špici“ nás mnohé jiné kultury nenávidí, závidí nám, kopírují nás a obdivují. Nyní je sféra naší pùsobnosti a vlivu celosvìtová, a to zejména díky americké nadvládì v oblasti masových médií. Bylo by dobré, kdybychom dokázali používat takovou moc s pokorou, moudrostí a milosrdenstvím.
Jedním z úspìšných pøíkladù zmínìného amerického vlivu je fenomén sdružení Anonymní alkoholici (Alcoholics Anonymous – AA), které založil Bill Wilson se svými spoleèníky v tøicátých letech 20. století. Toto hnutí se jistì zapíše do historie jako specificky americký pøíspìvek k západní i celosvìtové spiritualitì. Tak jak jsou Amerièané zvyklí, AA se vyhýbají jakékoli ideologii èi fanatismu a jdou pøímo k podstatì vìci. A v tom spoèívá i celý nový zpùsob utváøení církve – s minimem organizaèních struktur, v rámci podpùrného spoleèenství existujícího za konkrétním úèelem, s jasnými vyhlídkami a jednotlivcem, jenž je chránìn i osvobozen vírou a pøístupností celé skupiny. Nyní tento postup, èasto v ménì úspìšné formì, kopírují rùzné terapeutické, návykové, New Age a dokonce i evangelické komunity. Na mnoha místech už tato „paracírkev“ nahrazuje církev instituèní. Svépomocné skupiny a studijní kroužky naplòují ve støedu veèer spoleèenské místnosti kostelù mnohem více než úèastníci bohoslužeb své svatynì v nedìli dopoledne. Jak lze oèekávat, tato hnutí s sebou pøinášejí mnoho jak dobrých, tak špatných vìcí.
Mezi ty dobré patøí skuteènost, že „módní hnutí“ v americké spoleènosti èasto pøedstavují první etapu skuteèných duchovních cest. Nová duchovní hnutí èasto poskytují lidem pøíležitost pro první vyjádøení svého hledání a nalézání, první zkušenost s uzdravením a nápravou, první setkání s bezbranností a odpuštìním a také, což je nejdùležitìjší, první reflexi Božího jména a Boží tváøe. To si jistì zasluhuje úctu.
Pokud evangelizace èi konverze probíhá v katolickém kontextu, dochází k ní obvykle skrze urèité osobní svìdectví èi intelektuální hledání Boha, ménì èasto již prostøednictvím nìjakého spontánního setkání. Máme totiž sklon nedùvìøovat pøíliš spontánnímu pojetí náboženství. Když už k nìmu ale dojde, zdá se, že stále více lidí pak energicky zavrhuje svou katolickou tradici, aèkoli by mohla být moudrým a trvalým prarodièem celé jejich duchovní cesty.
Špatný vliv, který s sebou pøinášejí nová paracírkevní hnutí, spoèívá v tom, že mají sklon k bombastiènosti, chtìjí za každou cenu pøilákat davy, mají malý smysl pro teologii a historii, pøíliš se nestarají o širší pojetí sociální spravedlnosti a èasto jsou v zajetí jednoho krátkého kulturního okamžiku a jeho momentálních problémù. Tato hnutí jsou pøíliš malá na to, aby se stala velkými církvemi. Køehké vnitøní já, s nímž máme co do èinìní v sekulární Americe, je lehce pøístupné cizím myšlenkám, je promìnlivé a proteovské. (Proteus byl øecký bùh moøe, jenž mohl podle libosti mìnit své vzezøení a vyhnout se všem konfliktùm. Jen když byl pevnì uchopen, vrátil se do své pùvodní podoby a mluvil pravdu.) Postmoderní americký muž odtržený od historie a tradic má strach být pevnì uchopen v jakékoli pozici. A co je ještì horší, má málo duchovních poznatkù o svém pùvodním tvaru, o tom, kým už v Bohu je. A proto nemùže pouze být. Musí neustále manipulovat s realitou, øídit ji a ovlivòovat. To funguje dobøe ve svìtì obchodu, ale na cestì køíže je to katastrofa. Možná hnutí Dodržovatelé slibu správnì usiluje o to, aby muži mohli být pevnì uchopeni ve svém pùvodním tvaru. To je jistì pøíznakem zdraví a obnovy.
Avšak ona „fotbalová víra“, kterou dnes pozoruji u nìkterých køes�anských mužù, má co do èinìní spíše s vyhráváním než s bláznovstvím Ježíšova køíže a jeho vzkøíšením. Je to pochopitelné, uvìdomíme‑li si, kolik mužù je ubíjeno naší materialistickou a konzumní kulturou. Pøijali jsme západní filozofii pokroku za náš de facto vìrouèný systém namísto „Jonášova znamení“, které Ježíš pøislíbil jako své „jediné znamení“ (viz Matouš 12,39 a 16,4, Marek 8,13 a Lukáš 11,29). Také se cítíme ohroženi ženami, které, jak se zdá, si s námi v tomto pøechodném období vymìòují pozice. Nyní jsou to ženy, kdo vnáší do kultury agresivitu, zatímco muži hledají pocity, dokonce pøecitlivìlost, jež kdysi spadaly výhradnì do ženské domény. Tomu tedy øíkám obrat o 180 stupòù! Jsme už unaveni ze své role bojovníkù a objektù úspìchu, ale nemáme žádnou praxi ve vyjadøování svých pocitù a víry.
Prvním nezbytným krokem musí být základní evangelizace, abychom se zbavili svého návyku na „velkou lež“ – a vytvoøili nìjakou alternativu. Bùh se k nám dostane jakýmkoli možným zpùsobem. Jsem vdìèný za každého, kdo nás mùže uèit. Existuje mnoho zpùsobù, jak pokleknout a políbit zem. Slzy, objetí a velkolepé skupinové bohoslužby jsou pro dnešní muže velmi potøebné – a jistì pøedstavují silný, ale opuštìný proud katolické tradice. Boha nemùžeme nacházet pouze v hlavì. Nevìøící Tomáš se o to pokusil, ale Ježíš ho vyzval: „Polož svùj prst sem…!“ (Jan 20,27)
Potøeboval jsem svou „severní hvìzdu“, aby mi pomohla jít dál mým smìrem, vedla mì ven a vzhùru – pryè z Kansasu do zemì Oz. Jako mladý katolík jsem byl zbožný, konzervativní, idealistický a byl jsem si jist, že já (my) vlastním celou pravdu. Bylo dobré být mužem, pøíslušníkem bílého etnika, úspìšným Amerièanem a èlenem „té jediné pravé církve“, totálnì popírajícím stinné stránky všech tìchto identit. A tak mì Bùh, naštìstí, nikdy nenechal k „severní hvìzdì“ dojít. Byla to pouze rozjezdová dráha, abych se dostal na cestu. Tato cesta mì vedla k Ježíši, mému Králi – „Ježíši, mému osobnímu Bohu a Spasiteli“, øeèeno slovy evangelických køes�anù – a jejím smyslem bylo, abych pøestal lpìt na svém nároku na tentýž titul.
Král je pánem celé øíše reality. Èím více protivníkù jsi schopen udržet pohromadì, tím více jsi králem. Èím více nepøátel dokážeš milovat, tím více jsi v jeho království. Èím více lidí stojících stranou mùžeš zahrnout do svého svìta, tím vìtší je tvoje vítìzství. Skuteèný král je dokonce tak velký, že mùže nechat svého bojovníka jít po svých, protože ví, že ho jejich vzájemný vztah opìt pøivede nazpìt. Ježíš je Král králù. Jeho øíše je dost velká na to, aby udržela pohromadì všechno – a beze strachu. Když vidím takové úžasné muže, vím, že Ježíš je skuteènì jejich králem a nikoli pouhým maskotem jejich osobních královstvíèek. Když ale vidím muže, kteøí zpùsobují stále nové obìti a odstrkují druhé, vím, že Ježíšovo království ještì nepøišlo a že je to poøád ta stejná stará záležitost. Má slova by v takovém pøípadì odrážela slova Ježíšova urèená mladým bojovníkùm, kteøí ho chtìli v Getsemanské zahradì bránit pøed nepøáteli: „Pane, máme se bít meèem?“ ptali se. A Ježíš odpovìdìl: „Pøestaòte s tím!“ (Lukáš 22,50–51)
Žijeme v narušené kultuøe i narušené instituèní církvi. Všechny významné spoleèenské instituce, které vždy držely naše smysluplné systémy pohromadì, jsou nyní otevøenì zpochybòovány: vláda, právo, organizované náboženství, vzdìlávací systém, manželství i rodina. Nyní existují pro vìtšinu mladých lidí pouze dva zprostøedkovatelé smysluplnosti: ekonomický øád a média.
Není divu, že jsou lidé vydìšení. Je pro nì zøejmým pokušením pøevzít veškerou moc, pak zabednit okna, provést rychlé, problémy øešící zmìny a znovu nastolit starý poøádek. To je tzv. neokonzervativní a restauraèní pøístup: zpìt do minulosti, zpìt k národní pøíslušnosti, zpìt ke koøenùm, zpìt do „starých zlatých èasù“ (které vìtšinou nemají nic spoleèného se skuteènou tradicí).
Bohužel, pøesnì tohle Bible oznaèuje za nevíru. Nejjednodušší a nejjasnìjší zpùsob, jak rozpoznat rozdíl mezi pouhým náboženským systémem a odvážnou, vzácnou povahou biblické víry, spoèívá v tomto: náboženský systém má sklony ke kladení manažerských otázek ohlednì poøádku, øízení, úspìchu a množství. Avšak biblický Bùh nás neustále vábí a volá až za tuto hranici: do prostoru, kde není zapotøebí pøedvídat a ovládat výsledky – což je také jediný zpùsob, jakým se mùžeme nauèit oprostit se od naší vypoèítavé mysli a pøedat veškerou moc Bohu. Vlastnì jsem toho názoru, že èím víc se potøebujeme starat o výsledky a øešit problémy jen podle svých vlastních mìøítek nebo pádit k cílové pásce, tím více se ocitáme mimo øíši biblické víry a stáváme se nepøedvídatelnì nebezpeènými. Jsou z nás neužiteèné ratolesti, odøíznuté od vinného kmene (viz Jan 15,5–6), nebo, øeèeno Shakespearovými slovy, vydáváme jen „zmatený rámus, který nic neznamená“.
Nostalgie a strach nenapomáhají zdravému konzervatismu. Místo nich potøebujeme nìco na zpùsob „radikálního tradicionalismu“, jenž vìtšinou netìší ani konzervativce ani liberály.
Pro souèasného amerického muže to jsou neuspokojivé a strach nahánìjící zprávy. Cítí se mnohem pohodlnìji v oblasti managementu, øízení èi fotbalu než ve starodávné duchovní sféøe. Bojovník nevstupuje klidnì do noci exodu, exilu a Velikonoc. Je tøeba ho to nauèit, a to s autoritou, jinak tomu neuvìøí. Bude hledat takové krále, kteøí ospravedlní jeho malé a vypoèítavé bitvy. Z tohoto dùvodu mají v nejprvotnìjších lidských kulturách zásadní a povinný charakter iniciaèní obøady pro mladé muže. Uèitelé musejí být dìdové (kteøí již v sobì integrovali archetypy krále, bojovníka, mudrce i milovníka), nebo� jinak nejsou skuteènými „staøešiny“; nemají žádné pozitivní životní zkušenosti, které by mohli pøedat mladým.

Jazyk první poloviny mužské životní cesty je jazykem vzestupu, vážného a nezbytného idealismu, jenž je typický pro všechny zdravé mladé muže. Je to hrdinský jazyk vítìzství, úspìchu, triumfu nad vlastním egem a pøekážkami. Bez této vize a úsilí zùstávají muži pøikrèeni ve svém malém a sobeckém svìtì. Není pak divu, že z nìj vycházejí ven, aby byli „zranìni“, a� už úmyslnì, èi neúmyslnì, moudøe nebo hloupì. Je jen pochopitelné, že témìø všechny prvotní lidské kultury mají potøebu mužských iniciaèních obøadù, ochráncù a starších. Nìkdo musí dohlížet na první úsek cesty a vysvìtlovat, že cesta se skládá z více úsekù. Mluvme o moudrosti! Dnes trpíme nedostatkem znalostí jak o iniciaci, tak o pøechodu k dospìlosti. Bez nich bude náboženství stále více bez spirituality, bez skuteèné vnitøní promìny jednotlivých lidských bytostí. Nepochybnì právì v tom spoèívá podstata rozèarování nad západním organizovaným náboženstvím. Lidé už nedùvìøují novým vìrouèným systémùm, které pouze zakrývají stará ega.
Jazyk vzestupu se stává nebezpeèným v druhé polovinì mužova života. Stává se maskou sobectví, snahou dostat se vzhùru za každou cenu, zneužíváním moci, používáním ideologie a zásad za úèelem vyhýbání se mezilidským vztahùm – tím, co svatý Pavel ve svém listu Galatským nazývá zákonem místo Ducha. Tak vidíme, že velcí duchovní uèitelé, jako je sám Ježíš, mají dva soubory uèení: jeden pro prvotní zástupy a druhý pro vyspìlé uèedníky (viz Matouš 13,10–12 a 1. Korintským 3,1–3). Zanedbání tohoto rozdílu pùsobí mnoho duchovních škod. Organizované náboženství a vìtšina náboženských hnutí dává pøednost udržování svých èlenù v prvním úseku duchovní cesty. Daøí se jim lépe v roli manažera a hrdiny, a to i za cenu významné ztráty co do hloubky, iniciativy a kreativity. Falešní králové vyžadují poøádek a pøedvídatelnost, nikoliv kreativitu. Z organizaèního hlediska je to samozøejmì správné. Ovšem z hlediska duchovního je takový pøístup naprosto chybný.
Velcí duchovní uèitelé mají pro druhou polovinu cesty jiný druh moudrosti. Už se nejedná o „morálku ega“ v rámci dualismù, jež nadmíru zjednodušují náš svìt. Tento druh moudrosti si už nedìlá starosti s hranicemi a identitou. Už se netrápí otázkami typu „kdo jsem“ nebo „kdo je uvnitø a kdo venku“.
Tato jiná moudrost je „morálkou duše“, která si klade otázku: „Co skuteènì je?“ Teï už se muži setkávají s Bohem, jenž „dává svému slunci svítit na zlé i dobré a déš� posílá na spravedlivé i nespravedlivé“ (Matouš 5,45b). Jazyk se mìní z jazyka vzestupu a dosažení cíle na jazyk sestupu. My katolíci to nazýváme køížová cesta, která je ve všech kostelích zobrazena ve ètrnácti zastaveních. Obraz køížové cesty jsme si zachovali, ale v kultuøe pokroku se nám vytratilo její poselství. Bylo totiž pøíliš zamìøeno proti tomuto typu kultury.
Hrdinství už není cílem èi hlavní starostí. Nyní je cílem nìco, co už nemùžeme sami vyrobit, ovládat, èi dokonce vlastnit jako své: svatost. Svatost se dává a pøijímá; je to naprostá, ale tichá pøemìna. Nìkdy se dokonce podobá høíšnosti. Svatost zøídkakdy vypadá hrdinsky – vìtšinou se až po nìkolika stoletích, která uplynou od pohøbu svìtce, bez rizika otevírá kanonizaèní proces. Svatost souvisí s tím, kým jsme v Bohu, kde pøebývá naše „já“ se zcela novým vnímáním naší vlastní osobnosti a jedineènosti. Gabriel Marcel to nazývá „podøízením ‚já‘ jisté hlubší realitì, jež je daleko více mnou než já sám sebou“. Svatost souvisí s bytím v Bohu, zatímco prvotní hrdinský usek cesty má více spoleèného s konáním a dosažením svého „já“.
Svatý Pavel popisuje své obrácení na víru pøinejmenším ve dvou stupních. První stupeò zahrnuje dramatické setkání s Kristem na cestì do Damašku. Druhý stupeò popisuje mnohem jemnìji a skromnìji ve tøetí kapitole svého listu Filipským. Nepøekvapuje nás, že od první události ubìhlo už dvacet let a Pavel je nyní bezmocnì pøipoután ve vìzení. Poslechnìme si jeho pøekvapivá slova: „…jde‑li o spravedlnost podle zákona, byl jsem bez úhony. Ale cokoliv mi bylo ziskem, to jsem pro Krista odepsal jako ztrátu. A vùbec všecko pokládám za ztrátu, nebo� to, že jsem poznal Ježíše, svého Pána, je mi nade všecko. Pro nìho jsem všecko ostatní odepsal a pokládám to za nic, abych získal Krista a nalezen byl v nìm…“ (Filipským 3,6b–9a). Zákon, který ho nasmìroval k dobrému zaèátku, je nyní pøítìží. (Pokud pochybujete o tom, jak silnì to Pavel vnímal, pak vìzte, že v originále je místo slova „nic“ výraz hrubšího zrna, oznaèující exkrement.) To vše je pøekvapivé, uvìdomíme‑li si Pavlovu hrdinskou a mladickou lásku k zákonu, lásku, jež ho vedla k tomu, aby pronásledoval køes�any. Pavel byl opravdový vìøící, což je, zdá se, èasto dobrý zaèátek navzdory obvyklým excesùm.
Stejný model vidíme i u Jana Køtitele. Ten nejedl a nepil (Matouš 11,18), žil jako asketa v poušti, nosil hrubé obleèení a témìø pro každého mìl tvrdá slova. Bùh používá takové energie a absolutismu, aby pøimìl mladé muže vyrazit na duchovní cestu: „Amen, pravím vám, mezi tìmi, kdo se narodili z ženy, nevystoupil nikdo vìtší než Jan Køtitel, avšak i ten nejmenší v království nebeském je vìtší nežli on.“ (Matouš 11,11)
Cesta, kterou se ubírá Ježíš, obsahuje mnohem více trpìlivosti a slitování než Janùv pùvodní pronikavý hlas. Pøesto se Ježíš podøizuje Janovu køtu jako dobrému (a možná nezbytnému) poèáteènímu kroku. Jan køtil vodou, ale Ježíš nabízí další køest, køest „Duchem svatým a ohnìm“ (Matouš 3,11c).
Opìt zde jasnì vidíme dva dobré úseky duchovní cesty, ale dùležitá je jejich posloupnost a pøechod z jednoho do druhého, což se podle mého názoru dìje jedineèným pùsobením Ducha svatého. Tento pøechod nelze zvládnout logikou, pøesvìdèováním èi citováním Bible. Není divu, že katolická tradice klade takový dùraz na dùležitost duchovních otcù – zpovìdníkù a duchovních prùvodcù. Teoretické knižní odpovìdi v kritických okamžicích pøechodu nepostaèují. Pravidla, která nám pomáhají v prvním úseku cesty, mohou být nebezpeèná v dalších etapách. Budeme potøebovat pokoru – možná i autoritu – abychom se dokázali oprostit od toho, o èem se nám døíve zdálo, že nás zachraòuje. V Deptfordské trilogii od Robertsona Daviese øíká starý knìz to, co umožòuje vyslovit pouze vysoký vìk. Podotýká, že více než reflektovat jistotu a sílu mládí by uèení církve mìlo brát v úvahu zkušenosti celého života vèetnì nejistot, které pøináší vyšší vìk. Pak snad budeme schopni pochopit svùj život a možná ho uèinit snesitelným.
Vše, co je ve mnì, vèetnì veškerého duchovního rádcovství a celoživotní zpovìdní praxe, všechny upøímné životopisy svatých, které jsem kdy èetl, to všechno chce ve mnì povstat a zvolat: Ano, to je ten pravý lidský život! Je to Kristova ohleduplnost, jež nám trpìlivì pomáhá chápat a užívat léta našich radostí, potìšení i zmatkù. Církev, která by pøistupovala k lidem stejným zpùsobem, by byla dobrou zprávou pro devadesát devìt procent pøíslušníkù lidské rasy, rozhodnì lepší než další schùzka elity.
Mladý muž s požehnanou, zuøivou vášní pro øád øeší sice svùj vlastní problém, ale zanechává za sebou mnoho obìtí: slabé, outsidery, ženy‑partnerky, homosexuály, nekøes�any, høíšníky, které s pøezíravou blahosklonností miluje, „i když nenávidí høích“. Jeho vlastní ego ale zùstává nedotèeno ve své nadøazenosti a nedostupnosti – a dokonce ani Bùh s ním nemùže hnout. Zde je zapotøebí vyzrálých starých dìdù, aby tyto mladé divochy nauèili soucitu a trpìlivosti. Je jen pøirozené, že vìtšina kultur pohlíží na starší a „senáty“ jako na své vùdce. Nepøekvapuje nás, že autor Robert Moore ve své knize Král Bojovník Mudrc Milovník (King Warrior Magician Lover) zastává názor, že ve skuteènosti není možné získat „královskou energii“ (viz str. 138) døíve než kolem padesátky.
Jazyku sestupu se buï pøibližnì v polovinì života nauèíme (obvykle skrze utrpení a zkušenost bezmoci), nebo se nevyhnutelnì ocitneme na dlouhé cestì výèitek, zlosti a negativismu obklopujících naše cíle, zatímco se kolem nás budou hromadit životní zklamání a prohry. Pak si jen øíkáme: „Já mám pravdu a ostatní se mýlí. Mám právo na své úsudky a budu užívat svou drahocennou energii na to, abych je ospravedlnil.“ Navštívil jsem už pøíliš mnoho starých mužù i knìží v domovech pro pøestárlé, a proto nemám o existenci tohoto bìžného mužského modelu žádné pochybnosti. Když už jim støední vìk nedovolí pokraèovat ve vzestupu nebo popøít svou temnou stránku, pøíliš mnoho mužù se uzavírá do sebe, nebo naopak pokraèuje ve vyèerpávajícím bìhu na dlouhou tra�. A tak vzniká svìt mužù, kteøí neumìjí správnì stárnout, kteøí jsou emocionálnì, duchovnì i intelektuálnì nepøístupní – nebo pøinejmenším podivínští. To jsou ti tatíci, faráøi a vùdcové, kterým se všichni smìjeme, ale málokdy je bereme vážnì.

Výzkum iniciaèních obøadù u mladých mužù (zvyku, který se s výjimkou posledního tisíciletí v západních kulturách jeví jako univerzální) odkrývá nìkteré jasné a nemìnné vzorce tohoto fenoménu. Nìco, co je tak staré a co pøitom dosud trvá, zkrátka musí být správné. (Židé a katolíci to nazývají tradicí v tom nejlepším slova smyslu.) Rád bych pøedložil velmi struèné shrnutí toho, co považuji za opakující se vzorce v tìchto iniciaèních obøadech. Závìry budou hovoøit samy za sebe a vynesou na svìtlo vìci velmi staré i nezvykle nové (viz Matouš 13,52). Bude zde uvedeno dostateèné množství materiálu, jenž možná pobouøí liberála, ohrozí konzervativce, rozšíøí pohled fundamentalistovi, zklidní všechny náboženské horlivce. A zároveò potvrdí všechna jejich nejhlubší tušení.
Za prvé je pøíznaèným faktem, že vìtšina kultur s nejvìtší pravdìpodobností považovala mužskou iniciaci za absolutnì nezbytnou, zatímco jen málo z nich užívalo ženských iniciaèních ritù, které mìly ovšem od mužských velmi odlišné poslání a funkci. Jedinci na nejnižším stupni v jistém kulturním systému obvykle iniciací procházet nemusejí. Život je už nauèil tomu, èemu musí být èlovìk disponující urèitou mocí explicitnì vyuèen. To se nám ozøejmí, jakmile pokroèíme dál. Iniciace, jakož i mužské archetypy krále, bojovníka, milovníka a mudrce, se týkají moci a zpùsobu, jak ji užívat a jak ji neužívat. Když nìjaká kultura pøestane zasvìcovat své mužské nositele do správného zacházení s mocí a silou, lze pøedpokládat, že ji témìø okamžitì zneužijí, nebo pøed ní uniknou, což je obojí ztrátou pro jejich komunitu. A jakmile získají moc ženy, jak je tomu nyní ve vyšších vrstvách rozvinutého svìta, pak i ony potøebují iniciaèní obøady.
Nejranìjší køes�anské iniciaèní obøady, køest a biømování, byly povinné pro všechny vìøící. Ježíšova cesta bezmocnosti vyžaduje velký chirurgický zákrok na nás všech, mužích i ženách, na bohatých i chudých, na Židech i Øecích (viz Galatským 3,28). Nyní je zøejmé, že v køes�anské symbolice nalezlo své pokraèování mnoho pùvodních a pohanských iniciaèních prvkù: symbolické ponoøení / smrt, obøadné pomazání, obnažení, setkání s Bohem, zmìna šatù, osvícení ohnìm, nové jméno, prùvodci / kmotrové, nový spoleèenský status, širší rodinná identita.
Pro svátost biømování byl dokonce znovu stanoven typický iniciaèní vìk okolo puberty, ale symbolický políèek byl bohužel vypuštìn. Všeobecnì vzato zde existoval a dosud existuje model vyjadøující oèištìní, umrtvení, zkrášlení a naèerpání velkého množství mužské energie z odvážné symboliky iniciace. Symbolické utonutí se však postupnì stalo „køtìním“ sladkých miminek v bílých krajkách. Není divu, že už nìkolik století mužùm uniká smysl tohoto úkonu – vždy� se cítí tìmito nìžnými obøady poženštìni a oslabeni. Nejedná se o žádnou nepatrnou vìc; naopak, tato otázka si vyžaduje podrobné studium a reformu. Napø. popel, který byl odsunut na zaèátek postního období, by se mìl znovu objevit v naplnìném a úèinném rituálu. (Doufám, že tyto øádky budou èíst nìkteøí dobøí sakramentální teologové i dobøí biskupové.)
„Nevíte snad, že všichni, kteøí jsme
pokøtìni v Krista Ježíše, byli jsme pokøtìni v jeho
smrt? Byli jsme tedy køtem spolu s ním pohøbeni
ve smrt, abychom – jako Kristus byl vzkøíšen
z mrtvých slavnou mocí svého Otce – i my vstoupili
na cestu nového života. Jestliže jsme s ním
sjednoceni, protože máme úèast na jeho smrti,
jistì budeme mít úèast i na jeho zmrtvýchvstání.“
(Øímanùm 6,3–5)
V mužském iniciaèním obøadu se sdìluje pìt velkých poselství – a to skrze slovo, zkoušku, spoleèenství a symbolické poranìní. Nejdùležitìjší je, aby zasvìcovaný pøikládal naprostou dùležitost tomu, co se s ním dìje. To musí vyplývat ze vzájemného souhlasu mezi zasvìcovanými a zasvìcovateli. Nemùže se jednat o shromáždìní skeptikù nebo nezúèastnìných divákù, protože v takovém pøípadì nepùjde o iniciaci do nìèeho skuteèného èi trvalého. Obávám se, že když prvotní katolická teologie hovoøila o svátostných ritech, odrážela pøesnì tuto situaci v termínu ex opere operato (svátosti pùsobí v pøíjemci „mocí vykonaného obøadu“).
Iniciaèní obøady, stejnì jako všechny dobré liturgické úkony, jsou vždy veøejné, se spoleèenským uznáním starých i nových významù. Jakmile se jednou udály, jsou definitivní. Vìc je jasná a uzavøená: chlapec se stal mužem a není už tøeba se dál „pøedvádìt“, jak to musejí dìlat dnešní mladíci. Zdravé kultury hovoøí skrze potøebné posvátné rituály, jež „spasí“ jejich èleny. Zdá se, že když už nìkteøí lidé v církvi zaèali ztrácet víru ve svátosti, bylo to právì mužské hnutí, které znovuobjevilo jejich podstatný význam.
Nakonec je tøeba øíci, že tìchto pìt velkých iniciaèních poselství je v pøímém rozporu s mnohými moderními terapiemi a úsilím vynakládaným na zvýšení sebeúcty. Rùzné sekulární terapie musejí trvat na potvrzování primátu individuálního „já“. To je vše, co nám ponechávají. Ovšem bez mytologie nám zùstává pouze patologie – vèetnì její soukromé a neúèinné léèby. A bez „velkého náboženství“ se ocitáme oddìleni od rozsáhlejšího svìta smyslu a významu, od Boha, jenž nás zachraòuje pøed našimi malými „já“ a pøed naším osamìlým hledáním toho, co znamenáme. Muž, který prošel iniciací, ví, co znamená – ví, že sám je nositelem významu. Jak øíká apoštol Pavel, pak už jsou všechna dìlení nemístná. Jediný, na kom záleží, je Kristus, který je „všechno a ve všech“ (Koloským 3,11b). I ve mnì nepatrném…
Pìt iniciaèních poselství sdìluje následující myšlenky:
1) Život je tìžký. Buï si toho dopøedu vìdom a neplýtvej svým životem ve snaze si jej usnadnit tak, jak o to budou usilovat všichni muži, kteøí iniciací neprošli. Musíme být pøedem oznaèeni „køížem“, jinak strávíme celý svùj život tím, že se mu budeme vyhýbat. „Kámen, který stavitelé zavrhli, stal se kamenem úhelným…“ (Matouš 21,42, viz také Žalm 118,22)
2) Jsi smrtelný a jednou zemøeš. Chlapci musejí pøijmout lidskou smrtelnost jako skuteènost, a to prostøednictvím nároèných zkoušek, skrze zkušenost ponížení a strachu, skrze konfrontaci se smrtí a skrze strach z ní. Bez kosmologie, která odpovídá skuteènosti, se ocitáme v pasti naší patologie – a kdo pak za to mùže? Naše zranìní se musejí stát „posvátnými zranìními“, aby nás pøipravila na koneèné oproštìní se od tohoto svìta.
3) Nejsi ze všech nejdùležitìjší. Ten, kdo prochází iniciací, musí být správným zpùsobem zasazen do svìta, který od nìj vyžaduje úctu, jinak získá falešnou pøedstavu o sobì samém, jež se bude projevovat tím, že muž bude neustále vyžadovat dodávání pocitu jistoty (viz moderní hnutí usilující o zvýšení sebeúcty). Skromnost a pokora mají zásadní význam pro lidskou pravdu a štìstí.
4) Ty tu nevládneš. Mladík procházející iniciací musí být doveden k poznání mezních hranic svých vlastních zdrojù a schopnosti urèovat výsledky tak, aby se nauèil spoléhat na jiné. Svìt, v nìmž žijeme, není svìtem neomezeného pokroku, ve skuteènosti je sám omezený. A vládne mu Bùh. Tuto bezmocnost si musíme pøiznat.
5) Tvùj život se netýká jen tebe. Jsi èásteèkou nìèeho vìtšího a Nìkoho, kdo tì zcela pøesahuje. Tvým úkolem je naslouchat, být poslušný a vzdávat úctu, nikoliv soudit a kalkulovat. Jsi souèástí velkého a posvátného tajemství. Jinak se budeš domnívat, že pouze ty vytváøíš všechny vzory, zatímco tvým úkolem je objevit je.

„…to, co zbývá do míry utrpení Kristových, doplòuji svým utrpením za jeho tìlo, to jest církev“ (Koloským 1,24b).
1) Slibuji, že budu hledat Krista jako svého uèitele, svùj vzor a cíl svého života. Bez Boha jsem zatížený snahou patøit pouze sám sobì (viz Koloským 1,24).
2) Slibuji, že budu hledat jednotu s vìèným Kristem, jenž je skrytý i zjevný ve všech lidech a ve všech stvoøeních, zvláštì v tìch, kteøí jsou zranìní, odmítaní nebo se ocitají mimo mùj omezený pohled na svìt (viz Židùm 13,2).
3) Slibuji, že budu utváøet živé vztahy s nìkolika dalšími muži jako základní stavební kámen tajemství církve (viz Matouš 18,20).
4) Slibuji, že budu ve svém životì zachovávat duchovní kázeò, etiku evangelia ve svém soukromí i v zamìstnání a budu poskytovat bezplatnou službu pro potøeby svého spoleèenství (viz Matouš 6).
5) Slibuji, že budu podporovat misijní poslání své farnosti, sjednocovat svoji rodinu ve veøejné modlitbì se svou farností a vytváøet pozitivní, láskyplný a spravedlivý postoj ve veškerém úsilí naší farnosti (viz Korintským, 1,10–13).
6) Slibuji, že ponesu osobní zodpovìdnost za své èiny, že dostojím svým závazkùm, zejména manželským, otcovským, synovským a bratrským, a že budu plnì aktivním èlenem domácí církve (viz Efezským 5,21–33).
Slibuji, že budu vìrným katolickým mužem zachovávajícím jednotu s øímským biskupem a všeobecnou církví, a to skrze každotýdenní úèast na eucharistii a konkrétní starost o trpící na celém svìtì (viz Jan 13,1–20).
Závìrem bych chtìl pøedložit diagram, jejž používám pøi mužských duchovních cvièeních v rùzných zemích pro ty, kteøí se lépe uèí pomocí vizuálního znázornìní. Doufám, že vám poskytne obrazové znázornìní úsekù vzestupu a sestupu. Vezmìte ale v úvahu, že život se nikdy nepodobá pøímce, ale spíše spirále. Možná procházíme skrze tyto cykly velikonoèního tajemství mnohokrát, ale pokaždé na nové úrovni díky vedení Boží prozøetelnosti.
Doufám, že nám tento diagram pomùže pochopit, že to, co bývá dobré a nezbytné pro mladíka, mùže být èasto smrtelnì nebezpeèné pro staršího muže. Muž, který dodržuje své sliby, se bìhem doby, kdy je jimi vázán, stává postupnì „synem svého slibu“. Sliby pomohou mladíkovi nastoupit cestu a navedou ho správným smìrem, takže jednoho dne si bude dostateènì jistý a bude dost silný na to, aby pochopil pravý význam køíže. Pokud se snažíme zprostøedkovat mladému muži celou nauku køíže, buï mu pøebìhne pøed oèima a on z ní uvidí jen pouhé køes�anské logo (což je nejrozšíøenìjší nepochopení významu køíže, se kterým se dnes setkávám), nebo si vytvoøí „umìlé“ køíže (paralýzu, analýzu a neurózu), aby se sám pozvedl ke svatosti. Není žádným pøekvapením, že sám Kristus nemluvil o køíži ani nenesl svùj vlastní, dokud nedosáhl vìku minimálnì tøiceti let. Mladí muži (a tìžce pokoøení muži) obrátí každou duchovní nauku, dokonce i evangelium, pouze v další zpùsob vzestupu! Možná proto také Ježíš vyuèoval muže dospìlé, a ne malé dìti èi mladíky.
Muž v druhé polovinì života se však stává trpìlivým pøíjemcem daru. Nìkdo jiný musí rùst, zatímco on je pøipraven k sestupu (viz Jan 3,30). Nyní nìkdo jiný dává sliby jemu, sliby, které mùže dodržet jen Bùh sám.

Každý rùst je obtížný a bolestný. Mùj vlastní vhled do tohoto procesu a mé odpovìdi na otázky, které mi lidé pokládají, nevyhnutelnì vycházejí z mé vlastní zkušenosti, jakož i z èetby a rozhovorù s druhými. Možná budete považovat nìkteré knihy uvedené v poznámkách pod èarou za pøínosnìjší než to, o èem chci pojednat já, ale také proto je zmiòuji. Zkušenosti a názory jiných autorù se mohou více blížit tomu, co potøebujete slyšet, když postoupíte do další etapy svého duchovního vývoje.
Moje nahlédnutí do potøeb duchovního rùstu mužù vychází pøevážnì z mých vlastních zkušeností ve dvou velmi odlišných pastoraèních situacích. Pøes tøináct let jsem pùsobil jako pastýø komunity Nový Jeruzalém v Cincinnati ve státì Ohio, již lze oznaèit za komunitu vytvoøenou za urèitým úèelem. Nový Jeruzalém jsem spolu s ostatními založil s úmyslem vytvoøit køes�anské spoleèenství, které se bude zámìrnì lišit jak od modelu typické lokální katolické farnosti, tak od øeholního øádu. Nìkolik posledních let však pracuji jako jeden z vedoucích Centra pro akci a kontemplaci v Albuquerque v Novém Mexiku. Nesnažíme se zde vytváøet komunitu jako takovou, ale poskytujeme duchovní službu druhým, kteøí pracují v oblasti sociální spravedlnosti a nenásilné promìny spoleènosti. Již se mezi námi vytvoøila dobrá sí� mezilidských vztahù, ale spoleèenství zde vzniklo až jako druhotný následek naší duchovní služby, která je sice zamìøená aktivnì, ale pøesto má svùj základ v kontemplaci. Obì dvì situace, aktivní i kontemplativní život, vyžadují a podporují duchovní rùst, avšak každá odlišným zpùsobem.
Pùsobení v Novém Jeruzalémì mì nauèilo hodnì o tom, že muž potøebuje rozvíjet svou ženskou stránku, a poskytlo mi zkušenost, jakým zpùsobem o to prakticky usilovat. Když byla tato komunita založena, bylo mi osmadvacet let a vìkové rozpìtí vìtšiny mladých mužù se v té dobì pohybovalo zhruba od tøinácti do tøiceti let. Naším duchovním úkolem jako skupiny bylo posunout se od bìžné mužské stránky naší pøirozenosti smìrem k ženské. Pøítomnost žen, a posléze i dìtí, nás povzbuzovala k rozvíjení ženských ctností, jako je naslouchání druhým, schopnost vcítìní, dialog a dùvìra, jež jsou tak potøebné v každém spoleèenství, a to jak v rámci jednotlivých rodin, tak v rámci širší sociální skupiny. Mnoho našich èlenù, mužù i žen, rozvinulo tyto schopnosti na mimoøádné úrovni a komunita jako celek rostla v moudrosti týkající se mezilidských vztahù a dynamiky spoleèného života. Návštìvníci obdivovali naši schopnost dotýkat se toho, co se dìje uvnitø nás samotných i v druhých, a také obdivovali umìní to vše zpracovat pøi hledání a vynášení spoleèných rozhodnutí. Tato senzitivnost a praktická moudrost jsou stále jednou z nejsilnìjších stránek Nového Jeruzaléma.
Ve druhé polovinì sedmdesátých let se ovšem zaèalo dít nìco, co tento ženský dùraz na vztahy a spoleèenství narušilo. Tehdy jsem vedl svá první duchovní cvièení pro knìze ve Tøetím svìtì. Pøi této pøíležitosti na mne mìlo velký vliv, co jsem vidìl a slyšel v tìchto zemích; možná ještì vìtší, než mìly moje pøednášky na posluchaèe. Když jsem se vrátil do Nového Jeruzaléma, abych se s jeho èleny podìlil o své zážitky dosvìdèující politický a ekonomický útlak ve Tøetím svìtì, mnoho lidí v komunitì nebylo ochotno èi schopno na to pozitivnì reagovat.
Když si to nyní vybavuji, oznaèil bych to, co se tehdy dìlo, za krizi zpùsobenou støetem mezi subjektivním a objektivním pohledem na skuteènost. My jsme se ve spoleèenství stali mistry subjektivního, vztahového, mezilidského a rodinného vnímání skuteènosti, ale jako skupina jsme neumìli ani netoužili zabývat se objektivními problémy mimo nás. Byli jsme pøíliš zahledìni do sebe, mohli jsme do nekoneèna hovoøit o tom, co cítíme, ale nevìdìli jsme, jak si poradit s objektivními skuteènostmi, v nichž naše pocity ani v nejmenším nehrály žádnou roli. Byly to skuteènosti, které volaly po èinech, ne po pocitech.
Když jsem komunitu vyzval, aby se zaèala aktivním zpùsobem zajímat o èinnost pøispívající k nápravì spoleèenského systému, mnoho èlenù to odmítlo s odùvodnìním, že se pokouším zmìnit náplò a smìøování jejich spoleèenství. Bylo zajímavé, že nejhlasitìji èasto protestovali právì muži. Nalezli totiž v komunitì živý a pulzující prostor, kde poprvé v životì mohli objevovat a rozvíjet svou zanedbanou ženskou stránku, a najednou se cítili ohroženi možností, že o tuto dùvìrnou zkušenost pøijdou. Nìkteøí dokonce Nový Jeruzalém opustili, když slyšeli, že v kázáních mluvím o americkém vykoøis�ování Tøetího svìta a o potøebì zasazovat se o sociální spravedlnost. Vìtšinu z nich opìt tvoøili muži, protože ti v sobì nosili mnohem více sporných otázek ohlednì svého zamìstnání, životního stylu a politické loajality než ženy.
Ženy, jak se zdálo, s daleko vìtší svobodou naslouchaly tomu, co jsem øíkal, a také byly ochotny zaèít podle toho jednat. Èásteènì tomu tak mohlo být proto, že byly citlivìjší k potøebám druhých, a èásteènì také kvùli tomu, že nebyly ovládány žádnou profesní kariérou založenou na konkurenèním boji a konzumu. Avšak nejsilnìjším dùvodem ženské schopnosti postupovat novým smìrem byla skuteènost, že ženy byly mnohem pøipravenìjší posunout se smìrem ke své mužské stránce, než byli muži pøipraveni opustit svou novì objevenou stránku ženskou.
Nakonec však Nový Jeruzalém tuto krizi pøestál a kromì své pùvodní vnitøní orientace na vytváøení spoleèenství zaèal smìøovat také k nápravné aktivní èinnosti ve svìtì. Bìhem doby, kdy jsem tam pùsobil jako faráø, existovaly sice rozdíly v názorech, ale nedošlo k žádnému úplnému rozdìlení na jedny, kteøí dávají pøednost orientaci dovnitø, a na druhé, kteøí více podporují èinnost pro sociální spravedlnost a mír. Možná to bylo zpùsobeno také tím, že jako zakladatel jsem byl takøíkajíc schopen poskytnout komunitì otcovskou osobnost, kterou mohl každý buï následovat, nebo s ní zápolit.
Od té doby, kdy jsem Nový Jeruzalém opustil, abych v roce 1986 mohl nastoupit na nové místo duchovního pastýøe, se tu a tam dozvídám, že se èlenové komunity zabydlují buï v jednom, nebo druhém táboøe. Ti, kteøí cítí ustaviènou potøebu rozvíjet svou ženskou stránku, pùsobí trvale v oblasti subjektivní, zatímco ti, kteøí potøebují rozvíjet mužskou stránku své osobnosti, pùsobí stále více v oblasti objektivní èinnosti. Obì dvì skupiny se dosud respektují, ale není zde tolik jednoty, kolik by si obì strany pøály. Myslím, že je to pro život tohoto spoleèenství urèitá ztráta, ale asi to je jedna z nevyhnutelných bolestí rùstu – nerosteme totiž všichni naráz, stejným tempem a stejným smìrem.
Pokud jsme se v Novém Jeruzalémì snažili sjednotit mužství s ženstvím, lze øíci, že v Centru pro akci a kontemplaci usilujeme o sjednocení ženství s mužstvím. Míøíme ke stejnému cíli, ale pøistupujeme k nìmu z opaèné strany. Jak naznaèuje sám název, centrum se orientuje na èinnost, která je typickým projevem mužské spirituality, ale je také místem pro kontemplaci, jež je projevem spirituality ženské.
S výjimkou relativnì nevelkého poètu zamìstnancù centra dáváme pøednost formaci služebníkù pøed vytváøením komunity. Ti, kdo k nám pøicházejí, se buï pøipravují na službu v oblasti sociální spravedlnosti, nebo se v ní již aktivnì angažují. Pøicházejí, aby se pøipravili a vnitønì posílili, nebo aby naèerpali novou energii pro práci, kterou už vykonávají. Poskytujeme jim vše, poèínaje duchovním vedením a konèe napø. odbornými masážemi, pokud je potøebují. Nabízíme jim aktivní pøípravu v místní práci mezi chudými a dáváme jim sí� kontaktù, které jim mohou pomoci, až se vrátí na svá pùvodní pùsobištì. A co je snad nejdùležitìjší, poskytujeme jim prostor, kde se mohou setkat s dalšími služebníky a zamyslet se nad svou prací, navzájem se povzbudit a získat vhled do úèinnìjšího zpùsobu práce.
Jak je vidìt, centrum je zámìrnì nasmìrováno k aktivnímu životu. Zde dovolte malou odboèku: Jeden z bestsellerù osmdesátých let se jmenoval Hledání dokonalosti a autoøi v nìm analyzovali nejúspìšnìjší podniky a firmy v Americe.1 Zjistili, že nejdynamiètìjšími podniky byly bez výjimky ty, které byly nasmìrovány k akci. Namísto nekoneèného plánování a pøehodnocování, pøesouvání nápadù z jednoho výboru do druhého a produkování hald papírù se úspìšné firmy orientují na zavádìní nových myšlenek do praxe, na jejichž základì pak samy dál fungují. Tím, že nejdøíve tyto nové myšlenky realizovaly, byly schopny je v praxi otestovat. Tak zjistily, které z nich se osvìdèují a které je tøeba vylouèit nebo pøepracovat. Naopak u firem, jež nejprve teoretizují a vybrušují abstraktní myšlenky, aniž by je uvedly do praxe, existovala velká pravdìpodobnost, že budou muset posléze svùj pøístup zmìnit – tím ale ztratily výhodu prvního kroku.
Vìøte tomu nebo ne, ale tentýž kontrast mezi smìøováním k reflexi a smìøováním k èinnosti má svou obdobu v tradièní katolické spiritualitì. Nasmìrování k reflexi je ztìlesnìno v pøístupu Ignáce z Loyoly èili jezuitské spiritualitì a nasmìrování k èinnosti je obsaženo v pøístupu Františka z Assisi èili ve spiritualitì františkánské.
Jezuitský pøístup k rozpoznání toho, co je tøeba udìlat, když se vyžaduje nìjaké rozhodnutí, je teoretický, reflexivní, naplnìný modlitbou. Èlovìk si udìlá èas a pøemýšlí o rozhodnutí a o rùzných alternativách, prohovoøí je s duchovním rádcem, jenž mu pomáhá pochopit možné dùsledky jednotlivých možností, pomùže mu porovnat je s Písmem èi s uèením církve, které pak mohou definitivní rozhodnutí osvìtlit, a probere s ním jeho vlastní vìdomou èi nevìdomou motivaci v celé záležitosti. Pokud se jedná o velké rozhodnutí, doporuèuje se úèast na tøicetidenních duchovních cvièeních, kde se má èlovìk modlit, pøemýšlet a vyøešit si své vnitøní záležitosti døív, než se definitivnì rozhodne. Jedná se o spolehlivý pøístup k rozhodování, ale ne každý si mùže dovolit takový luxus a vìnovat tolik èasu na rozeznání správného øešení.
Františkánská metoda rozlišování je pøesnì opaèná. Svatý František mìl zvyk ptát se, co po nìm Bùh chce. Øešil to tak, že vzal Písmo na slovo vážnì a okamžitì podle nìj jednal. Podle souèasných mìøítek bychom mohli øíct, že František byl zvyklý radikálním, až zjednodušujícím zpùsobem uposlechnout toho, co øíká Písmo. A� už to hodnotíme jakkoli, je jasné, že byl nasmìrován k èinu, k aktivitì. Nìkdy si našel nìjakou pasáž v evangeliu a pak tyto myšlenky jednoduše uskuteènil, pøièemž pøedpokládal, že pokud interpretuje Boží vùli nesprávným zpùsobem, jeho rozhodnutí prostì nevyjde. Namísto snahy vyøešit vše teoreticky pøedem František umožnil, aby se èin stal jeho uèitelem. Reflexe u nìj byla na místì nikoli pøed èinem, ale až po nìm. Když nemìl vnitøní jistotu, kterou cestou se pustit, doslova se postavil uprostøed køižovatky, zatoèil se a pak se vydal smìrem, kterým upadl. Pro Františka byla Boží vùle jednoduše ochotou Boží vùli konat.
V církvi tak velké a rùznorodé, jako je katolická, existuje samozøejmì prostor pro oba zpùsoby rozlišování a oba jsou výhodné a užiteèné v rùzných situacích. (A je dobré, když jednou za èas napneme své síly a uplatníme ten zpùsob, jemuž bìžnì nedáváme pøednost.) Oba dva zpùsoby pøedstavují jak snahu o pochopení Boží vùle a její plnìní, tak slouèení ženské receptivnosti (vnímavosti, pøístupnosti) a mužské asertivity (prùbojnosti, prosazování). V naší blahobytné spoleènosti, kde disponujeme volným èasem, v nìmž si mùžeme vìci promyslet, dáváme pøirozenì pøednost jezuitskému pøístupu. Avšak teologové osvobození z Tøetího svìta poukazují na to, o èem americký Nejvyšší soud rozhodl v souvislosti s rasovou segregací – totiž, že opoždìná spravedlnost rovná se žádná spravedlnost. Pokud èekání na rozhodnutí znamená, že více dìtí zemøe na podvýživu, více lidí zahyne v dùsledku infekèních nemocí nebo kvùli zásahùm eskader smrti, více církevních pracovníkù bude uneseno, více rolníkù bude vyhnáno ze své pùdy, více rodin bude rozvráceno a více lidí bude odsouzeno žít v bídì, pak selhání vèasného zásahu znamená selhání køes�anù. Proto také teologie osvobození trvá na dùležitosti praxe – na praktickém uplatnìní evangelia pøi øešení problémù spoleènosti.
Ježíšovo evangelium není teorií urèenou k pøemítání, ale praktickým návodem k jednání. Ježíš nám ani tak moc neøíká, co si máme myslet, jako spíše to, co máme dìlat. Øíká nám, abychom nadevše milovali Boha a také svého bližního. Øíká nám, že se máme zasazovat o spravedlnost a riskovat kvùli tomu i pronásledování. Øíká nám, že máme obdarovávat chudé, navštìvovat uvìznìné, utìšovat trpící, oblékat nahé a poskytovat pøístøeší lidem bez domova. A øíká nám to dokonce formou pøikázání: „To je mé pøikázání, abyste se milovali navzájem, jako jsem já miloval vás.“ (Jan 15,12) A Ježíš sám svou lásku vyjádøil tím, že za druhé položil vlastní život.
Velká èást Ježíšovy nauky je skuteènì vcelku jasná a nevyžaduje žádné velké rozsuzování a rozeznávání, pokud jde o to jestli vùbec; jediné, co je tøeba rozpoznat, je jak a kdy. Nakonec jsme pøipraveni Ježíši naslouchat, když poznáme a uznáme, že problémy nespravedlnosti nevyøeší sentimentální dobroèinnost èi spiritualizace. Následovat Ježíše znamená jít v jeho stopách. Naše jediná volba spoèívá v tom, budeme‑li jej následovat, èi nikoli, budeme‑li uèedníky, èi nikoli, budeme‑li køes�any, èi nikoli, i když to žádný z nás nedokáže úplnì dokonale.
Jelikož žijeme v hmotném svìtì, se svým fyzickým tìlem a v kultuøe blahobytu, která odmìòuje naše vnìjší já, je obtížnìjší, ale i nezbytnìjší, abychom poznali svùj duchovní støed.
Jak ale najít to, co už tu pravdìpodobnì je? Proè to není evidentní? Jak tento støed probudit? Tím, že na nìj budeme myslet? Že se budeme modlit a meditovat? Tím, že budeme více v tichu a samotì? Ano, snad tím vším, ale nejvíce ho probudíme tím, když budeme žít – a když budeme žít vìdomì. Obroušené hrany našeho „já“, protrpìné a radostnì prožité, nás pøivedou zpìt do støedu. Èlovìk z ulice cítí vìtší chlad a odmítání a musí hledat svou vøelost ve vìtší hloubce. Hrdina se zoceluje, vyvíjí tlak na své vlastní egoistické hrany a pøitom zjiš�uje, že na nich vùbec nezáleží. Alkoholik rozpozná, jak ublížil své rodinì, a propracuje se k lítosti až za hranici svého vlastního „já“.
V každém pøípadì hrany našeho „já“ trpí, tvarují nás, èásteènì nás nièí, ale zjiš�ujeme, že všechny jsou nezbytné a že jsou dokonce souèástí celého problému. To, co poci�uje bolest, ji také nechává odejít, a støed pak stojí odkrytý a postaèující. My nenalézáme svùj vlastní støed, ale støed nalézá nás. Tìlo je v duši. Je jak místem dotyku, tak místem odevzdání se. Nevmýšlíme se do nového zpùsobu života, ale vžíváme se do nového zpùsobu myšlení. Cesty kolem obvodu nás vedou k životu ve støedu.
Pak tedy pomocí toho, co je jistì zaèarovaným i kouzelným kruhem, podrobuje støed všechny cesty po obvodu kritice. Vlastní bezohledné ambice mohou podnikatele pøivést k úplnému nezdaru a prázdnotì, která se stane bodem jeho konverze. Jsou proto ambice dobré, nebo špatné? Musíme skuteènì høešit, abychom poznali spásu? Klidnì mne nazvìte „mystikem høíchu“, ale to je pøesnì to, co reflektuje veškerá má pastoraèní zkušenost.
To ovšem neznamená, že se máme rozhodnout úmyslnì høešit. Jen se díváme na model, podle kterého tato skuteènost funguje. Dokonale to vyjádøila Juliána z Norwiche: „Obvykle prvnì upadneme a pozdìji to vidíme – a obojí je Boží milost.“ Jak to, že se nám tato moudrost vytratila? Vždy� zùstává skryta v bohoslužbì, jež se slaví jen jednou roènì, ale která má naprosto nejzásadnìjší význam – v bohoslužbì velikonoèní vigilie, kdy jáhen zpívá církvi o „felix culpa“, š�astné vinì, která pøedchází a žádá si vìèného Spasitele.
Je‑li Kristus dokonalým archetypem vìèného muže, a já myslím, že ano, pak je naše cesta tak trochu stejná jako jeho: máme postupovat ze shora dolù, z plnosti do prázdnoty, z pouhého slova do tìla zemì. Nazývá se to Vtìlením a je to druhé jméno spásy. Je to také stylem i nadìjí této knihy.

Jednou jsem vidìl v episkopální katedrále Boží milosti v San Franciscu malbu, která symbolicky vyjadøuje mužskost a ženskost v podobì, jaká se vyskytuje v naší kultuøe. Tuto malbu by bylo dokonce možné oznaèit jak za mytickou, tak za symbolickou, protože obraznì vyjadøuje to, co o sobì v jistém hlubokém rozmìru cítíme jako muži a ženy. Snad proto byla malba zavìšena v zadní èásti katedrály; protože se dotýkala nìèeho hluboko zasutého v lidské duši, upoutávala lidskou pozornost a volala po kontemplaci.
Obraz ukazuje šest postav, tøi mužské a tøi ženské, protkané v kruhu. Popisek vedle obrazu oznaèuje tøi mužské postavy jako Vládce a nazývá je Rozumem, Tvarem a Jazykem. Dívají se ven z kruhu a symbolicky pozorují, definují a pojmenovávají realitu. Energie z nich vychází smìrem ven, do tøí rùzných smìrù. Ženské postavy jsou oznaèeny jako Múzy a nesou jména Meditace, Pamì� a Píseò. Dívají se jedna na druhou a symbolicky nazírají, vzpomínají a upevòují své vzájemné vztahy. Jejich energie proudí do støedu kruhu, smìrem k jednotì a soudržnosti.
V tomto umìleckém znázornìní se zrcadlí krásná symetrie mužskosti a ženskosti, jak ji zakoušíme ve svých životech. Nejenže tento obraz symbolizuje zpùsob, jakým èasto vnímáme sami sebe jako muže a ženy, ale vyjadøuje také, jak prožíváme mužské a ženské rozmìry uvnitø nás samých. Pøipomíná mi to biblické poselství o stvoøení èlovìka: Bùh stvoøil lidi jako muže a ženu podle Božího obrazu (viz Genesis 1,27) a rozdíl mezi mužem a ženou následuje až po jejich pùvodní jednotì (viz Genesis 2,18–23).
Avšak po dlouhé vìky zdùrazòovala lidská kultura a spoleènost spíše rozdíly mezi muži a ženami než jejich mlèky obsaženou jednotu. Navzdory nekoneèné fascinaci jednoho pohlaví druhým oddìlily spoleèenské zvyky ostrým zpùsobem mužství od ženství a sexuální morálka se postarala o to, aby obì pohlaví zùstala oddìlená. Naše spoleènost nás nauèila pohlížet na opaèné pohlaví s podezøením a naše kultura v nás vypìstovala ducha konkurenèního boje o rùzné formy moci.
Protože vìtšina spoleèenských systémù byla dosud patriarchální nebo muži ovládaná, obvykle se na ženy pohlíží – zvláštì ve feministickém hnutí – jako na utlaèovanou spoleèenskou skupinu. V tomto kontextu je všeobecnì rozšíøeným názorem, že muži drží veškerou moc a ženy prohrávají. Pøi svých vlastních úvahách o antagonismu mezi muži a ženami jsem ale dospìl k závìru, že poražení jsou jak jedni, tak druzí. Všichni jsme pøipraveni o onu zdravou celistvost – a já bych dokonce øekl posvátnost èi svatost – která vychází ze sjednocení jak mužského, tak ženského prvku v našich životech. Dokonce bych zašel až k tvrzení, že muži celkovì trpí vìtší ztrátou než ženy. A také více v dùsledku této ztráty strádají.
Tímto mám na mysli skuteènost, že ženy si èasto najdou urèitou kompenzaci za kulturní stereotyp, do nìhož byly vrženy, a to tím zpùsobem, že se zapojí do mužské mocenské hry. Je pravda, že v minulosti to musely obvykle dìlat typicky ženským zpùsobem: jemnì a nepøímo používaly své ženské triky, aby muže kolem sebe ovládly. Mužùm se ale podobného východiska nedostává. Ženské chování bylo mezi muži pøísnì tabuizované, takže jim bylo znemožnìno rozpoznat a rozvinout uvnitø sebe ženské prvky, ženskou stránku celistvého lidství.
V posledních letech teologové Tøetího svìta jasnì vysvìtlili, že velká èást evangelia, které hlásal Ježíš a kterým žila prvotní církev, se zabývala osvobozením èlovìka. „Dobrá zpráva“ (což je základní význam slova evangelium) spoèívá v tom, že lidé mohou být osvobozeni z útisku, který je svazuje. Dobrá zpráva je, že ti, kdo pøijímají Boží lásku, mohou žít v Božím království a nemusejí se ocitat v pasti svìta. Dobrá zpráva je, že ti, kteøí se o sebe navzájem starají zpùsobem, jakým to èinil Ježíš, mohou zaèít žít v nebeském království už teï, protože nejsou zapleteni do vìcí, jež èiní z jejich života peklo. Život mùže být noèní mùrou stejnou mìrou pro muže i ženy, otroky i pány, chudé i bohaté, dokud je neosvobodí Boží láska uskuteèòovaná v praxi.
První, kdo pøijímali a reagovali na osvobozující poselství evangelia, byli samozøejmì chudí a bezmocní. Byli blahoslavení, protože vìdìli, že jsou chudí a že potøebují spásu (Matouš 5,3–12). Avšak hodnì z toho, co Ježíš uèil, bylo namíøeno nikoliv na chudé, ale na bohaté, nikoliv na slabé, ale na mocné. Ježíš evidentnì považoval utlaèovatele (èasto zosobòované v prvních tøech evangeliích „zákoníky“ a „farizeji“) za lidi, kteøí potøebují spásu ještì více než utlaèovaní. Potøeba jejich osvobození byla ještì vìtší, protože se ocitali v pasti své vlastní slepoty (Matouš 23,13–39).
To, co Ježíš tak zøetelnì vidìl ve své dobì, zùstává pravdou dodnes. Bohatí pøicházejí o své vlastní bohatství, mocní se stávají obìtmi svého vlastního postavení, utlaèovatelé jsou utlaèováni svým vlastním autoritativním chováním. I když oni to tak nevidí, je to pøesto pravda. Pøeneseme‑li toto evangelijní ponauèení na antagonismus mezi mužem a ženou, dospìjeme k závìru, že muži, údajnì dominující skupina, potøebují ve srovnání s ženami spásu daleko více. Myslí si, že mají svobodu, ale z velké èásti svobodní nejsou. Myslí si, že jsou vládci vymezující realitu, ale ve skuteènosti jsou chyceni v pasti, která se nachází na vrcholu jejich postavení.
Pokud tomu tak je, pak tím, že se celá situace pøevrátí vzhùru nohama, ženy nic nezískají. Jak se zdá, nìkteré feministky vìøí, že kdyby se mužské a ženské role zamìnily, ženy by se osvobodily z útlaku patriarchální spoleènosti. Avšak kdyby se role pouze obrátily, ženy by se dostaly do stejné pasti, v níž se nyní nacházejí muži, až na to, že by se jednalo o matriarchální systém ovládaný ženami.
Osvobozující Ježíšovo evangelium spoèívá v poselství, že spása se nalézá nikoliv v nadvládì, ale v partnerství, nikoliv v uzurpování moci, ale v jejím sdílení. Chudí se nespasí tím, že oloupí bohaté. Slabí nedosáhnou spásy tím, že si podrobí silné. Utlaèované nespasí to, že uèiní ze svých pánù otroky. Pøevrácení rolí pouze neustále zachovává høíšné lidské podmínky, do nichž Kristus vstoupil, aby je vykoupil.
Poselství evangelia, jež øíká, že osvobození pøichází skrze sdílení moci, má pro lidskou spoleènost dalekosáhlé dùsledky, jako napø. potøebu vzájemného spoleèenství, spolupráce a komunikace mezi jinak protikladnými spoleèenskými skupinami. Teologové osvobození vyjádøili potøebu sdílení bohatství mezi hospodáøsky rozvinutými zemìmi a Tøetím svìtem, potøebu sdílení spoleèných zdrojù mezi bohatými a zaostalými zemìmi a potøebu sdílení moci mezi vìtšinovými a menšinovými etnickými skupinami. Pouze pokud dochází ke sdílení vzájemných darù, pozná svìt evangelijní skuteènost Božího království.
Závìr vyplývající z této dobré zprávy pro osobní spiritualitu má svou obdobu i v oblasti vztahù mezi mužem a ženou: mužský duch, mužský rozmìr duše disponuje dary, které mohou být stejnì jako na obraze v katedrále charakterizovány Rozumem, Tvarem a Jazykem. Jedná se o schopnosti levé mozkové hemisféry, schopnosti logického a diskursivního myšlení, vìcnosti a pøesného rozlišování, racionálního uvažování a rozhodování, organizace a øádu. Nazývám je „umìním rozlišování“. Naopak ženský duch disponuje dary, které mohou být charakterizovány Meditací, Pamìtí a Písní. Jedná se o schopnosti pravé hemisféry, schopnosti kreativity a intuice, pochopení a syntézy, cítìní a emocionality, vztahovosti a spojování. Nazývám je „umìním sjednocování“.
Rozlišování bez sjednocování je pouze odcizením a samotou. Sjednocování bez rozlišování je propadnutí druhému a závislostí na nìm. V obou pøípadech se ale nedostává lásky, o niž ve spiritualitì vždy jde.
Duchovnì celistvá osoba v sobì integruje jak mužský, tak ženský rozmìr lidského ducha. Stává se androgynem, oboupohlavním èlovìkem v nejlepším smyslu tohoto slova, které je odvozeno od dvou øeckých slov, znamenajících „muž“ a „žena“ (androgunos: aner – muž, gune – žena). Žádná stránka nepøevládá, protože první dodává energii druhé a druhá posiluje první. Androgynita je schopnost být maskulinní ženským zpùsobem a být femininní mužským zpùsobem. Androgynní osoba rozlišuje mužské od ženského, což je mužský dar, ale zároveò mužské s ženským sjednocuje, což je zase dar ženský. Androgynita je schopnost duchovnì celistvého èlovìka být jak mužem, tak ženou, a využít energií obou pohlaví rozlišujícím, ale pøesto kreativním zpùsobem.2
Obraz Vládcù a Múz je nádherným symbolem androgynity právì z toho dùvodu, že rozlišuje mužské od ženského, a pøitom je sjednocuje v jediném umìleckém díle. Nejprve nám pøedkládá povrchový mýtus mužskosti a ženskosti, ale po delším pozorování nás pøivádí k pohledu míøícímu za hranici oddìlených stereotypù a k jejich uchopení v rámci sjednoceného celku. Snad právì proto nazval autor Peter Rogers své dílo Nové paradigma. Pokusil se ukázat nový obraz toho, co znamená být èlovìkem: znamená to nebýt ani výluènì mužským typem ani výluènì ženským typem, ale vyváženou souhrou obou.
Taková je vize, které musíme v dnešní dobì dosáhnout, pokud máme jen pomyslet na spiritualitu. A takový je také cíl, který musíme mít pøed sebou, jestliže vùbec máme dosáhnout svatosti, jež je také celistvostí.

„Ve svìtì, kde poøád všichni pøed nìèím unikají,
kdo jedná opaènì,
musí vypadat, jako by prchal.“
– T. S. Eliot, Rodinné shromáždìní3
Psycholožka Anne Wilsonová‑Schaefová v posledních letech napsala nìkolik knih o návykovosti a závislosti nejen na drogách, ale také na zpùsobu lidského myšlení a chování v moderní spoleènosti.4 Když poprvé psala o spoleèenském systému, ve kterém my Amerièané žijeme a pracujeme, pojmenovala ho systém bílého muže, protože spoleènost v této zemi ovládají bílí muži. Ale postupnì si uvìdomila, že se do tohoto systému vèlenilo i mnoho žen a brání ho stejnì houževnatì jako vìtšina mužù. Zjistila také, že to není jediný systém, na nìmž jsou lidé žijící v této spoleènosti závislí, a proto analyzovala celý proces související s existencí souèasné americké návykové spoleènosti.
Anne Schaefová popisuje ve svých knihách utlaèenost utlaèitelù, otroctví otrokáøù, bezmocnost mocných. Naprostá vìtšina mužù v naší spoleènosti je závislá na urèitém zpùsobu myšlení, cítìní a chování. Ten je systematicky láká do pasti, aniž by si to uvìdomovali, podobnì jako závislost na alkoholu, nikotinu èi drogách pomalu, ale jistì uvìzòuje své obìti. Muži vìøí, že vládnou sociální realitì, kterou vytváøejí, ale ve skuteènosti jsou v ní uvìznìni. Jejich celu tvoøí ètyøi zdi, které doktorka Schaefová chápe jako ètyøi mýty, tedy ètyøi zastøešující víry, jež definují duševní obzor vìtšiny mužù.
První mýtus øíká, že systém bílého muže je to jediné, co existuje. Muži ovládaní tímto systémem neznají žádný jiný zpùsob nazírání na realitu. Jsou závislí na svém jednorozmìrném pohledu na svìt, který jim realitu zprostøedkovává. Nebaví je nic jiného než hra o moc, postavení a bohatství. Tato hra se hraje v zasedacích místnostech amerických korporací, na burzách s cennými papíry a komoditami, na høištích profesionálních sportovních klubù, ve vládì, v kanceláøích vysokých úøedníkù a v luxusních ètvrtích na pøedmìstí. Seznam je nekoneèný, protože tento mýtus zahrnuje tak èi onak vše v našem životì. Takto žijeme všichni. Do urèité míry jsme na tomto systému a na realitì, kterou nám pøedkládá, závislí všichni.
Druhý mýtus zní: Systém bílého muže je pøirozenì nadøazený. Jiní lidé mohou myslet, cítit a chovat se jiným zpùsobem, ten je však mimo rámec reality. Postoje a konání tìchto lidí jsou v nejlepším pøípadì kuriózní a zábavné, v nejhorším špatné a hrozivé. Z této pozice nadøazenosti mohou ti, kteøí jsou zaèlenìni v systému, vytváøet úsudky i za ty, kdo stojí mimo nìj. A tak jsou ženy slabé, èernoši neschopní, Mexièané líní, Rusové nespolehliví, chudí neproduktivní, nevzdìlaní zaostalí. Seznam je tak dlouhý, kolik jen mají bílí muži pøedsudkù. To proto, že jejich systém urèuje, co je správné, dobré a pravdivé.
Podle tøetího mýtu systém bílého muže všechno zná a všemu rozumí. Neexistuje nic, co by nespadalo do jeho kompetence èi zorného pole, a když už, tak to není dùležité. Systém a ti, kteøí ho ovládají, vìdí, co je pro každého to nejlepší a co je nejlepší pro svìt. Vìdí, co chce Bùh, a vìdí, jak Bùh chce, aby lidé žili. Mohou tedy uzákonit pravidla ekonomiky, politiky a dokonce i morálky. Ti, kteøí jsou na systému závislí, nemají žádné pochybnosti o tom, jak se vìci mají a jaké by mìly být.
Ètvrtým mýtem je pøesvìdèení, že je možné být zcela logický, racionální a objektivní. Vše, co stojí za poznání, se dá zpøedmìtnit a zmìøit. Dá se to zapoèítat do hrubého národního produktu, dá se to zmìøit a zvážit na vahách politické moci, dá se to pozorovat a vìdecky analyzovat nebo to lze uzákonit èi do nìjakého zákonu zahrnout. A jestliže existuje nìco, co se nedá poznat pomocí moderních technologií tohoto systému, je to irelevantní a není tøeba brát to v potaz. Pocity, zásady, nadìje, ideály, práva a jiné nehmotné hodnoty mají význam jen tehdy, pokud se dají zhmotnit a zmìøit.
Aèkoli první tøi mýty ukazují, jak èásteèný a neúplný ve skuteènosti systém bílého muže je, teprve ètvrtý mýtus nám odhaluje, proè je také návykový. Podobnì jako se alkoholik zaplétá do „lihové logiky“, jak to nazývá hnutí Anonymní alkoholici, stejnì tak lidé zaklínìní v tomto systému vykazují omezené uvažování a vnímání. Jejich závislost na systému je oslepuje do té míry, že nevnímají nic mimo nìj. Jsou schopni vidìt a cítit jen to, co posiluje jejich závislost, anebo naopak to, co ji ohrožuje. Oni sami si pøipadají logiètí, i když ve skuteènosti uvažují nesouvisle. Myslí si, že jsou racionální, aèkoliv se chovají iracionálnì. Jsou pøesvìdèení, že jsou morální, pøestože dìlají vìci, kterými nièí sebe i ostatní.
Anne Wilsonová‑Schaefová dále uvádí, že zmínìné ètyøi mýty zastøešuje ještì jeden, který všichni ètyøi podporují, stejnì jako ony ètyøi zdi podpírají strop, jenž definitivnì uzavírá vìznì uvnitø malé cely. A stejnì jako tomu pomyslnému stropu, ani tomuto mýtu nikdo nevìnuje velkou pozornost, i když je zde stále pøítomen. Je to víra, že je možné být Bohem. Vìtšina bílých mužù by samozøejmì popøela, že tato víra je souèástí jejich systému, ale to jen z toho dùvodu, že nedokážou rozpoznat, kam až jejich víra mùže vést. Jestliže je Bùh jediná nadøazená bytost, která definuje realitu a která všechno ví, pak si tím, že vytváøejí a udržují návykový systém, si bílí muži hrají, a� už vìdomì, èi nevìdomì, na Boha.
Tento postoj jsem zaznamenal v knize Boba Woodwarda, kde autor do urèité míry zpochybòuje bezúhonnost bývalého øeditele CIA Williama Caseyho.5
Skuteènì rouhaèské je to, že systém bílého muže nahradil Boha, a rouhaèský je i zpùsob, jakým si tento systém pøivlastòuje Boží atributy. A� už to nazveme vlastenectvím, národními zájmy, loajalitou vùèi firmì èi vìrností katolické církvi, požadavek bezpodmíneèné oddanosti a slepé poslušnosti je stejný jako ten, který klade droga na závislého.
Jestliže mají lidé, a zvláštì muži, najít v dnešní spoleènosti hlubší spiritualitu, je tøeba, aby se odpoutali od samoúèelných názorù na svìt. V mytologiích se tento nezbytný proces èasto zobrazoval jako tzv. zabití draka. Ježíš to nazývá „slepotou“, a to trestuhodnou slepotou:
Farizeové, kteøí tam byli,
to slyšeli a øekli mu: „Jsme snad
i my slepí?“ Ježíš jim odpovìdìl: „Kdybyste
byli slepí, høích byste nemìli. Vy
však øíkáte: Vidíme. A tak zùstáváte
v høíchu.“ (Jan 9,40–41)

Cesta našeho duchovního vývoje se neøídí podle žádné vnitøní mapy, jež by nás vedla, a proto je potøeba se na chvíli zastavit a zjistit, kde jsme, to znamená zamyslet se, kde se nacházíme jako produkty naší kultury, jako muži, které si naše spoleènost pøedstavuje pod pojmem „typický muž“. Uvádím na tomto místì názornou mapku dvou cest, na nìž se dnes mnozí muži vydávají. Bude užiteèné si nejdøíve prostudovat tento náèrt, než se dostaneme k podrobnìjšímu popisu v této kapitole.
Zamìøme se nejprve na výchozí bod naší cesty – model bìžného muže. Jedná se o mužnost, jak ji obecnì chápe a charakterizuje naše spoleènost. Tento typ pøedstavují John Wayne, James Bond a Rambo. Je to mužnost byznysmena, finanèního magnáta, podnikatele. V politice je to zprostøedkovatel moci a ten, kdo má moc rozhodovat. V armádì je to velitel, nejvyšší šarže, bojovník. Kovboj èi šerif, policista èi detektiv, dobrodruh èi pirát – tito a jiní pøedstavitelé, které známe z filmù a literatury, zosobòují model bìžného muže.
Bìžný muž je vždy mužný, jasný a pøímý. Není na nìm nic zženštilého. Je to typický muž, který patøí jen sám sobì. Ostatní muži ho respektují pro jeho sílu, zdatnost a úspìch. Ženy ho obdivují, bojí se ho a chtìjí ho, ale nikdy ho nemohou vlastnit. Naopak on vlastní je: pøítelkyni, manželku, milenku. Je svým vlastním pánem a nikomu jinému nepatøí. Je nezávislý a sebejistý, inteligentní a znalý, vynalézavý a schopný. Jestliže je potøeba nìco udìlat, on to udìlá. Nikdy nedopustí, aby mu jeho emoce nebo city druhých zhatily plány. Svou emocionální a duchovní stránku obìtuje.
A� tak èi onak, bìžný muž je v západních kulturách vzorem mužnosti. Je to pøesnì ten idol, k nìmuž jako malí kluci vzhlížíme, když sníme o tom, až z nás budou dospìlí muži. Je to také pøedstava, kterou se øídíme, když se snažíme chovat mužnì. Je to maska, již si nasazujeme, když si nejsme jistí svou mužností. Je to zkrátka to, co si muži i ženy pøedstavují pod oznaèením mužnost.6
Ale pokud se chceme duchovnì rozvíjet, musíme se z tohoto bodu zaèít pøesouvat nìkam jinam. Typ bìžného muže je pouze zaèátek duchovní cesty.
* * *
První posun na cestì je smìrem k ženskosti. Toto byl nepochybnì jeden z faktorù ve vývoji Ježíše v muže, ale jelikož víme velmi málo o Ježíšovì životì pøed jeho veøejným pùsobením, zvolme si jinou postavu Nového zákona. Nazvìme tuto èást cesty cestou Jana, nejmilejšího uèedníka, podle oznaèení, které dal Jan Evangelista sám sobì: „uèedník, kterého Ježíš miloval“.
U Poslední veèeøe Pánì sedìl právì tento uèedník nejblíže Ježíši a podle Janova vlastního vyprávìní si položil hlavu na Ježíšovu hruï. Vìtšina mužù by tento akt dnes považovala za spoleèensky nepøijatelný a pro mnoho z nás mužù by to bylo emocionálnì nemožné. Zkrátka bychom to neudìlali, protože by to vypadalo pøíliš zženštile, nebo dokonce homosexuálnì. A pøesto se tento muž cítil zjevnì velmi dobøe, když mohl pøijmout náklonnost a vyjádøit své pocity pøed ostatními, a dokonce pøed jiným mužem. Proto mùžeme považovat Jana, nejmilejšího uèedníka, za svatého patrona první cesty v mužském duchovním vývoji.
Pro vìtšinu z nás zaèíná duchovní cesta smìrem k ženskosti skrze vztahy se ženami. Když se postupnì uèíme navazovat vztahy se ženami v našich životech – s matkami, babièkami, sestrami a ostatními pøíbuznými ženami, s partnerkami a koneènì s manželkami – zjiš�ujeme, že obývají úplnì jiný prostor než bìžný muž. Pro nedostatek lepšího oznaèení budeme tento typ nazývat bìžná žena. V rámci kulturních stereotypù je bìžná žena pøesným opakem toho, co jsme zde popsali jako bìžného muže. V negativním slova smyslu je to ona žena v nesnázích, ta, která potøebuje být zachránìna a ochraòována mužem. Poznáváme ji bìžnì v literatuøe a v médiích jako partnerku, manželku, hrdinovu matku, ale nikdy jako hlavní hrdinku. Nikdy není iniciátorkou, aktivním úèastníkem nebo tím, kdo rozhoduje; vždy jen pøihlíží, poutá mužskou pozornost a pøijímá dary. V pohádkách ji reprezentují Popelka, Snìhurka a Šípková Rùženka.
Avšak i v pohádkách mùžeme pozorovat pozitivní stránku této bìžné ženy: je milující, starostlivá, trpìlivá, pilná, pùvabná a okouzlující. Pøesto ale musí èekat, až budou její ctnosti odmìnìny, musí dìlat vše pro to, aby si princovu pozornost zasloužila. V americkém kontextu tento typ ztìlesòuje dokonalá hostitelka, dokonalá manželka, dokonalá matka. Je atraktivní, nápaditá, ohleduplná, spolupracující, podporující, nápomocná, mírná a starostlivá. Je to model ženy, který se dívky tradiènì uèí napodobovat a chlapci oèekávat.
Už jako kluci objevujeme, že ženská realita je jiná než ta naše, pøesto na ní vidíme cosi fascinujícího a pøitažlivého. Ženskost je nìco, po èem toužíme, ale protože si uvìdomujeme svou èistou mužskost, vnímáme tuto ženskost jako nìco zcela mimo nás. Abychom ale dosáhli toho, po èem toužíme, musíme nìjakým zpùsobem vstoupit do svìta žen a nauèit se mluvit jejich jazykem. Musíme se nauèit být zranitelní a citliví, musíme si dávat pozor na to, jak mluvíme a jak se chováme, musíme se nauèit tajemství dvoøení – a to vše proto, abychom získali objekt svých tužeb.
V tomto ohledu moderní spoleènost už nabízí možnosti cesty za poznáním ženskosti, které ve starovìku a støedovìku nebyly dostupné. Když se ještì manželství domlouvala (obvykle mezi otcem a nastávajícím ženichem), mladí muži se nemuseli uèit vybranému umìní dvoøit se. Mohli odkládat objevování ženskosti na neurèito jako nìco, co mohli nebo mìli objevit sami v sobì. Jen stìží si muži uvìdomovali, že když si vydobyli právo vybrat si své nevìsty sami, poskytli zároveò ženám právo vybrat si svého budoucího partnera. Pomalu, ale jistì mìní ženy kulturní stereotyp dokonalého manžela.
Už od 60. let 20. století probíhají v naší kultuøe zmìny, díky nimž se stalo nutné a žádoucí, aby muži rozvíjeli ženskou stránku svého „já“. Kromì sexuální revoluce, jež dodala mužùm a ženám odvahu zrovnoprávnit obì pohlaví, se v období 60. let zlepšil pøístup žen ke vzdìlání a zvýšil se jejich poèet v podnikání, což pøimìlo muže zaèít brát ženy opravdu vážnì. Poprvé v historii zaèalo hodnì mužù zpochybòovat úèel a efektivnost válek a upouštìt od bezpodmíneèného vlastenectví. Sociální vìdy jako psychologie a sociologie zaèaly doceòovat a prosazovat výhody celistvosti ve vývoji osobnosti a integrovaného zpùsobu života. Literatura, umìní i média pøestaly prezentovat model mužnosti jako èistì mužský stereotyp a nahradily ho modelem, kde ženská stránka vyvažuje mužskou. Stalo se daleko pøijatelnìjším, že se muži zdokonalují v tradiènì ženských schopnostech naslouchání, porozumìní, starostlivosti a péèe. A Johna Wayna nahradili Alan Alda, Patrick Swayze a mladí intelektuálové s dobøe placeným zamìstnáním.
Sám jsem se stal svìdkem tìchto zmìn bìhem tøinácti let, kdy jsem byl pastýøem komunity Nový Jeruzalém v Cincinnati. Komunita se zaèala rozvíjet na poèátku 70. let 20. století jako místo duchovních cvièení pro støedoškoláky, ale brzy se zaèaly zúèastòovat i dívky, manželské páry a starší lidé. Vìtšina z nich však byli mladí muži a ženy a, jak se dalo oèekávat, nìkteøí se do sebe zamilovali, vzali se a zaèali budovat rodiny. V polovinì 80. let už vìtšina tìchto párù vychovávala dìti a celá polovina z ètyø set èlenù spoleèenství byly dìti a dospívající.
Jestliže si poslechnete první kazety, které jsem v této komunitì nahrál,7 uslyšíte, že neustále trvám na tom, jak je dùležité obrátit se k Bohu a odevzdat se mu. V kontextu modelù mužskosti a ženskosti jsem mìl na mysli odvrácení se od mužských schopností nezávislosti a ovládání k ženským schopnostem dùvìry a vytváøení vztahù. V tomto období jsem vnímal celou køes�anskou duchovní cestu právì v tìchto souvislostech; upøímnì øeèeno, jako mladý knìz jsem se nacházel pøesnì v tomto úseku své duchovní cesty a byl jsem si jistý, že chlapci, s nimiž jsem pracoval, potøebovali vést tímto smìrem. Tehdy jsem si ještì neuvìdomoval, že dívky možná potøebovaly slyšet nìco úplnì jiného a že obrácení k Bohu má u žen znamenat nejprve obrácení se k mužským stránkám. Ale já jsem tenkrát kázal nìco jiného a to slýchali i mladí muži v komunitì.
Jako skupina tedy celá komunita smìøovala k více ženskému životnímu postoji. Všichni jsme horoucnì naslouchali jeden druhému, vedli dialog, byli plni souhlasu a porozumìní, a to jak na úrovni komunity, tak v rodinném prostøedí. Mladým mužùm se zde otevíral zcela nový svìt, svìt vnímavosti a dùvìry, který jim odhaloval neomezené možnosti navazování partnerských a rodinných vztahù. Stali se z nich milující a velmi starostliví otcové, èastokrát mnohem lepší než ti, se kterými vyrùstali.
Nejprve jsme tím byli všichni nadšení; zdálo se, že rizika, která mladí muži podstoupili, když se rozhodli rozvíjet ženskou stránku své osobnosti, se vyvážila jejich spokojeným rodinným životem a relativním souladem v celé komunitì. Netrpìli jsme žádným druhem soupeøení ani rozpory, jakými procházely jiné charismatické skupiny, jak jsme se dozvídali. Ale postupem èasu jsme zaznamenávali nejrùznìjší problémy, které vyvstávaly v rodinách, jak dìti rostly. Koneènì nám pomalu zaèalo docházet, že souèástí všech problémù bylo to, že potomky v podstatì vychovávaly dvì matky. Dìti nemìly v rodinì žádnou zkušenost se silným mužským modelem.
Jedna vìc je, když se muži podaøí rozvinout svou ženskou stránku, ale nìco úplnì jiného je, když u této stránky zùstane. A to se právì stalo mužùm v komunitì Nový Jeruzalém. Nikdo je nemùže samozøejmì z nièeho obviòovat, protože jim nikdo nikdy neøekl, že jejich duchovní cesta musí v urèitém bodì nabrat jiný smìr. Všichni jsme si mysleli, vèetnì mne, že duchovní rozvoj se ubírá víceménì jen jedním smìrem. Ovšem realita naší zkušenosti nás postavila tváøí v tváø krátkozrakosti tohoto názoru.
Jestliže se muži podaøí úspìšnì navázat kontakt s ženským elementem své osobnosti a v tomto prostoru zùstane, jeho postoj se výraznì pøiblíží k modelu, který jsme nazvali bìžná žena. Má tedy, jak doufám, všechny pozitivní vlastnosti daného vzoru, o což jsme se snažili v naší komunitì, ale stejnì tak to pøináší i mnoho rysù negativních. Proto se mezi námi objevilo mnoho mladých otcù, kteøí trpìli žalostným nedostatkem vzorových maskulinních vlastností, jako jsou schopnost zamìøení, rozhodnost, sebevìdomí, vnitøní autorita. Nìkteøí z nich i ve vìku okolo tøiceti let stále ještì hledali ve svém okolí náznak vedení, ujištìní, èi dokonce záchranu.
Kulturní stereotyp muže, který zùstává uzamèen v ženském prostoru své osobnosti, je reprezentován vzorem slabocha, sentimentální baèkory, zženštìlého muže. Tento stereotyp budeme nazývat povrchní žena. Nemá hloubku ani sílu, zvláštì pokud negativní aspekty tohoto typu ženskosti pøevyšují ty pozitivní. Na konci 70. let bylo v naší komunitì mnoho dobrých, ale zjemnìlých mužù. Byli sympatiètí, ale upøímnì øeèeno, tìžko mohli nìkoho inspirovat nebo vyprovokovat.
V urèitém bodì naší spoleèné duchovní pouti si proto mnozí z nás zaèali uvìdomovat potøebu jakéhosi druhého kroku, který by mìla udìlat vìtšina mladých mužù, ale stále jsme si nebyli jistí, jak by mìl tento další krok vypadat. Odpovìï pøišla zcela neèekanì od feministek.
Jednoho dne pøišla do mé kanceláøe Pat Brockmanová, sestra uršulinského øádu, která byla v komunitì od jejího založení, a ukázala mi knihu od Betty Friedanové nazvanou Druhý stupeò.8 Autorèina teze spoèívala v tom, že až do souèasnosti ženské hnutí urazilo jen pùl své cesty: osvobodilo ženy od mužské nadvlády a umožnilo jim pøenést se do mužského elementu, ale až pøíliš èastým výsledkem byly ženy, které se vžily do mužského stereotypu natolik, že se staly stejnì špatnými jako ti muži, které nenávidìly. V podstatì popisovala pøesný opak toho, èím procházeli muži v Novém Jeruzalémì, èímž vytvoøila dokonalou paralelu. Friedanová vyzývala feministky, aby jako ženy pokraèovaly ve svém vývoji a dosáhly hlubší a celistvìjší podstaty svého ženství. Najednou nám bylo s Pat jasné, že onen druhý stupeò, který byl potøebný pro spoustu mužù v naší komunitì, nespoèívá v hlubší ženskosti, ale v návratu k mužskosti na hlubší úrovni.
* * *
Pøi hledání biblického obrazu této druhé etapy, to jest cesty k opravdovému muži, jak jsme jej nazvali, jsem se nakonec rozhodl pro cestu Jana Køtitele. V evangeliích je Jan Køtitel znázornìn jako pøesný opak Jana, nejmilejšího uèedníka. Je to divoch, který žije sám na okraji pouštì, chodí v hrubém šatu a jí syrovou potravu. Ví všechno o lidské høíšnosti, takže ty, kteøí jsou ochotni vyznat se ze svých høíchù, povolává Jan ke køtu, a ty, kdo nejsou ochotni dát se na pokání, nazývá pokrytci, lháøi a plemenem zmijí. Jan se s nikým nemazlí. Není tu proto, aby si hrál na dobrosrdeèného chlapíka.
Aby si mohl zachovat svou bezúhonnost a upøímnost, žije Jan Køtitel schválnì na okraji spoleènosti, protože odtud mùže otevøenì øíkat, jak se vìci mají. Nemá šaty, jaké nosí muži z lepší spoleènosti, má jen jednoduché obleèení z velbloudí srsti a kùže. Také se nedá pøedpokládat, že si dává tento oblek do èistírny. Co se týèe stravy, jí kobylky a vèelí med. Tohle jedí lidé na poušti, ti, kteøí byli vylouèeni z vìtšinové spoleènosti. Pro mne pøedstavuje Jan Køtitel tu divokou, nespoutanou stránku Boha.
Køes�ané èasto zapomínají, že Bùh je ve Starém zákonì zobrazen mnohem bouølivìji než v Novém. Hned na zaèátku Bible, v knize Genesis, Bùh shlíží na zemi a nelíbí se mu, jak lidé žijí, a tak se rozhodne seslat na nì potopu a zaèít znova od zaèátku. To je pìknì divoké! Pozdìji si vybere jednoho chlapíka jménem Abrahám a øekne mu, aby si zabalil vìci a vyrazil pøes pouš� na jakési místo, které v životì nevidìl. Sdìlí Abrahámovi a jeho ženì, kterým je asi tak sto let, že se jim narodí syn – a on se opravdu narodí! Ale vzápìtí Bùh zasadí Abrahámovi ránu pod pás, když mu naøídí, že musí obìtovat svého jediného syna, a to všechno potom, co mu sdìlí, že se stane vùdcem velkého národa! Toto je naprosto svobodný Bùh, který se snaží utvoøit duchovnì svobodné lidi.
Tolik jsme si „zkrotili“ Písmo svaté, že už nevidíme tuto Boží nespoutanost a divokost, ani když nám zírá pøímo do tváøe. Bùh se lidem zjevuje v podobì planoucích keøù, sloupù kouøe a ohnì, hromù a bleskù nad vrcholky hor. Faraon egyptský poznává drsné zpùsoby divokého Boha, když dospìje k pøesvìdèení, že jeho plány na rozšíøení impéria jsou dùležitìjší než lidská svoboda. Izraelité si myslí, že jsou za vodou, protože jsou národ Bohem vyvolený, ale Bùh srovná jejich královstvíèko se zemí, protože nedodrželi to, pro co byli vyvoleni. Bùh není loajální k firmì a nezdá se, že by lpìl na nìjakých spoleèenských nebo kmenových hodnotách. Hospodin je Bùh všech lidí a vytváøí si své vlastní pestré seskupení.
Proroci byli také pìknì divoká parta. Museli, protože byli mluvèí právì toho nespoutaného Boha. Boha, který se pøíliš nestaral o chrámy a o obìti, ale zato ho moc zajímalo, jak se zachází s lidmi. Pøeètìte si Bibli, tam to všechno je. Máme sklon si myslet, že proroci byli vìštci, kteøí pøedpovídali køes�anskou budoucnost, ale oni znamenali mnohem více, protože pojmenovávali všudypøítomné iluze. Byli to neknìží, pøišli s radikálním poselstvím od nebezpeèného Boha a za svou snahu byli umlèováni, pronásledováni a zabíjeni (viz Matouš 23,29–36). Až do posledního proroka, Jana Køtitele, bylo ochoèené náboženství vždy ohrožováno osobami s mravní bezúhonností.
A proto je Jan, archetyp divokého muže, dokonalý svatý patron druhého stupnì cesty, která vede k opravdovému muži. Už jen na poslech se ta cesta zdá být velmi nároèná a ještì nároènìjší je podniknout ji.
Duchovní cesta k opravdovému muži je tak tìžká proto, že je velmi snadné nesprávnì pochopit, co se o ní øíká. V postavì Jana Køtitele je hodnì rysù, které mohou být zamìnìny za rysy nezávislého drsného chlapíka a siláckého hrdiny, což je ve skuteènosti charakteristika povrchního (negativního) muže. Pokud jste už alespoò nezaèali první cestu, nebudete mít potuchy, co druhá cesta obnáší, a budete si myslet, že jen potvrzuje charakteristiku bìžného muže. Jestliže mùžeme cestu Jana, nejmilejšího uèedníka, charakterizovat jako posun smìrem ke sjednocení s ženskostí, pak cesta Jana Køtitele musí být chápána jako cesta z ženskosti zpìt k mužskosti, která znovu sjednocuje obì charakteristiky.
Celá cesta, jež dává mužské duši plnì se rozvinout, musí jít ve šlépìjích obou Janù, ne jen jednoho z nich. Hlavní dùvod, proè je cesta toho druhého Jana o tolik tìžší, je ten, že pokud vystrèíte hlavu pøíliš, mùže skonèit na nìèím podnosu, což se samozøejmì stalo právì Janu Køtiteli. Je to stejnì riskantní cesta jako onen vnitøní posun smìrem k ženskosti. Je to cesta zpìt, ven do vnìjšího svìta, kde èíhá nebezpeèí, nejistota a témìø jisté selhání. Není divu, že mnozí radìji zùstávají v bezpeèném svìtì myšlenek a názorù.
Z vlastní zkušenosti a ze zkušeností mnoha mužù, s nimiž jsem pracoval, vím, že s velkou pravdìpodobností existují pøirozené èasové úseky, které odpovídají dvìma cestám. Bìhem prvních dvaceti let svého života vkládáme vìtšinu své energie do pouhého osvojení si charakteristiky bìžného muže. Obzvláštì v letech dospívání se tolik snažíme pøiblížit se tomu, co považujeme za mužský vzor, ale ve skuteènosti si jen budujeme základní tábor, ze kterého mùžeme vyrazit na duchovní výpravu. To ovšem v té dobì ještì nevíme.
Když máme smùlu – a vìtšina mužù v naší spoleènosti ji má – myslíme si, že tím, že jsme pøišli na svìt, jsme už také dorazili do cíle, a zbytek života strávíme ve stereotypu povrchního muže. Ale když se nám nìjakým zpùsobem podaøí najít element ženskosti – a� už v ženì, v chudých, v náboženství, nebo kdekoliv jinde – a uvìdomíme si, že se musíme rozvíjet tímto smìrem, strávíme dalších pøibližnì dvacet let tím, že se budeme dvoøit vìèné ženskosti, snažit se ženy potìšit a najít svou vlastní vnitøní duši.
Asi tak ve ètyøiceti až pìtaètyøiceti letech se muži dostávají do krize støedního vìku, jež nìkdy bývá oznaèována jako mužská menopauza. Pro ty z nás, kteøí se zasekli u modelu povrchního muže, to znamená, že dostali ránu do svého vlastního mužského ega, což Jung a další psychologové vysvìtlují jako poslední pokus ženského elementu v nás dostat se do našeho vìdomí, protože jinak vkroèíme do druhé poloviny našeho života s tím, že jsme duševnì vyvinuti pouze napùl. Pro ty z nás, kterým se podaøilo proniknout k ženské stránce svého „já“, to však znamená zásah do naší duše, o níž jsme si mysleli, že je celistvá. Místo toho, aby nás obtìžoval náš nevìdomý ženský element, zjiš�ujeme, že v nás pùsobí zmatek právì onen nevyužitý potenciál mužský.
Nechci však vzbudit dojem, že se vše odehrává v pravidelných dvacetiletých cyklech. Toto je jen schematický pohled na typický mužský duchovní vývoj, který se pravdìpodobnì odehrává u vìtšího poètu mužù. V reálném životì neexistuje žádná typická duchovní cesta; každý muž je jedineèný.
Další nedorozumìní, kterému se chci vyhnout, je dojem, že první cesta musí být dokonèena pøed zapoèetím cesty druhé. Když mluvíme o duchovním vývoji jako o cestì, je to jen jednoduchý symbol pro vysoce komplikovaný vývojový úkol. Nikdy se nám nepodaøí splnit ho celý, nìkdy dokonce ani jeho první èást. Dosažení duchovní celistvosti pomocí spojení s ženskostí je samo o sobì celoživotní úkol. Nikdy není možné tento proces zcela dokonèit a my budeme uvnitø sebe neustále nacházet nìkteré aspekty povrchního muže, které budeme muset konfrontovat, pøemìnit a doplnit ženskou stránkou svého „já“. Nemá smysl odkládat následování Jana Køtitele jen proto, že ještì setrváváme ve smìru vytyèeném Janem, nejmilejším uèedníkem. To by znamenalo uváznout v typu povrchní (negativní) ženy.
Jestliže existuje nìjaká léèka na cestì dnešní mužské spirituality, pak je nastražena právì v tomto úseku. Už tolik toho bylo napsáno o tom, jak je dùležité umožnit mùžùm, aby rozvinuli svou ženskou stránku a povzbuzovat je k tomu, až se nakonec zdá logické považovat první èást cesty za celou odyseu. Èást celého problému samozøejmì také spoèívá v tom, že v naší západní kultuøe, a dokonce i v naší náboženské tradici, je jen málo prùvodcù, jež by nás mohli dovést do hloubky mužskosti, a témìø žádní uèitelé a rádci, kteøí by této hloubky již dosáhli a vrátili se zpìt, aby nás navedli správným smìrem. Velmi nutnì potøebujeme mentory – rádce na naší mužské duchovní cestì.
Je zajímavé, že anglické slovo „mentor“ pochází z øecké mytologie. Mentor byl moudrý a dùvìryhodný rádce krále Odyssea. Když se Odysseus vydal na svou dlouhou pou�, svìøil Mentorovi svého syna Telemacha a ustanovil ho jeho uèitelem a ochráncem jeho duše. Zdá se, že otec je jen zøídkakdy zasvìcovatelem svého syna. Vìtšinou je to nìjaký jiný muž, kdo vede chlapce na cestì k dospìlosti. (Možná, že náš problém tkví nejen v tom, že máme zoufale málo „kmotrù“, ale i v tom, že oèekáváme pøíliš mnoho od svých biologických otcù!)
Poslední úžasný paradox spoèívá v tom, že podle nìkterých názorù byl Mentor maskou Atény, øecké bohynì války a moudrosti. Jinými slovy, jediným dùvìryhodným prùvodcem Odysseova syna Telemacha byl muž s duší ženy, jež byla sama váleèníkem a mudrcem. Staøí Øekové dobøe vìdìli, že aby se z chlapce stal muž, musí se nejprve odlouèit od ženskosti a pak se do ní vrátit. Totéž mùžeme vidìt u Ježíše, když opouští svou matku a jde si sednout mezi uèitele do chrámu, kde jim naslouchá a klade otázky (viz Lukáš 2,46). Když se ho na to Maria zeptá, Ježíš neváhá a odpoví, že pøece musí být tam, kde jde o vìc jeho Otce (viz Lukáš 2,49). Pøesto se vrací s matkou domù a až o osmnáct let pozdìji se cítí pøipraven promluvit veøejnì o Bohu. Staøí Øekové i Písmo svaté kladli daleko vìtší dùraz než my na jednotlivé etapy cesty, na jejich naèasování a na nezbytné cíle.
V pøípadì mužù mluvíme o nezasvìceném, tedy „neiniciovaném“ muži jako o puerovi („puer“ znamená latinsky „chlapec“ nebo „dítì“). Jestliže je dnes mezi námi mnoho puerù, je to nejen proto, že máme jen málo poznatkù o univerzálních iniciaèních obøadech mladých mužù, ale i proto, že je tak málo mentorù a prùvodcù na tìchto cestách. Kdo pùjde první?
Bìžní šéfové, trenéøi a uèitelé poradí mladému muži, jak se dostat z problémù. Skuteèný rádce ho navede do problému a pak ho vyvede ven. Vìøte obìma Janùm, že udìlají totéž.

„Existují dva zpùsoby, jak se stát prorokem. Jedním z nich je sdìlit zotroèeným, že jsou svobodní. To je tìžká cesta Mojžíšova. Druhý zpùsob je sdìlit tìm, kteøí si myslí, že jsou svobodní, že jsou v podstatì zotroèení. To je ještì tìžší cesta Ježíšova.“
– Richard Rohr
Mým prvním úkolem ve službì jáhna bylo vydat se za indiánským kmenem Akomù v Novém Mexiku. Ještì než jsem se tam rozjel, ostatní františkáni se mì snažili pøipravit na kulturní šok a øíkali mi, jak moc jsou tito lidé odlišní. Upozoròovali mì, že v kmeni Akomù vládne matriarchát, což znamená, že hlavními vùdci kmene jsou ženy. Tyto ženy jsou silné, rozhodné a øíkají mužùm, co mají dìlat. Jestliže jsem chtìl pracovat s tìmito lidmi, musel jsem se, dle rad ostatních, nauèit vycházet se ženami.
S touto „prùpravou“ jsem strávil první dny v rezervaci jen tím, že jsem pozoroval a naslouchal a snažil se rozpoznat spoleèenské struktury, které v kmeni Akomù pøevládaly. Po nìkolika týdnech mi však došlo, že mezi tìmito lidmi a pøáteli doma není zas tak velký rozdíl. Jediné, co bylo odlišné, byla upøímnost, s jakou Akomové popisovali zpùsob fungování jejich spoleènosti. Ženy u nich mají moc a každý to ví, kdežto v bìlošské kultuøe každý pøedstírá, že moc mají muži. My muži si myslíme, že držíme otìže pevnì ve svých rukou, ale vìtšinu každodenních rozhodnutí, z nichž se skládá náš život, dìlají ženy.
Nìkde jsem èetl anekdotu, která vtipnì, ale pøesnì odráží tuto situaci. Jednoho muže se ptali, kdo u nich v rodinì rozhoduje. Muž odpovìdìl, že o všech malých, nepodstatných vìcech rozhoduje jeho žena a o velkých, závažných vìcech rozhoduje on. Když byl požádán, aby to upøesnil, vysvìtlil to takhle: „Moje žena rozhoduje o tom, kde budeme bydlet, kam budou dìti chodit do školy, jak se bude dìlat rodinný rozpoèet, kam pojedeme na dovolenou a tak dále. Ale v tìch zásadních vìcech, jako napøíklad jestli se dá vìøit Rusùm, jestli máme dobrou vládu a jak bychom mìli posilovat ekonomiku – o nich rozhoduji já.“ Tento vtip je legraèní a smutný zároveò, protože ten muž byl evidentnì ošálen a vìøil, že skuteènì má moc rozhodovat.
Ani v práci nejsou muži tak mocní, jak se zdá. Jestliže pracují manuálnì, pak dìlají jen to, co se jim øekne, což je obvykle stejná vìc poøád dokola, každý den. Pokud jsou vedoucí nebo manažeøi, vždy mají nad sebou nìjakého šéfa, který jim naøizuje, co mají a nemají dìlat. Pokud jsou dealeøi nebo obchodní cestující, vždycky se musí snažit vnutit se zákazníkùm. A i když jsou to vysocí úøedníci, vìtšinu svých takzvaných rozhodnutí stejnì èiní pod tlakem ještì vyšších úøedníkù, správních rad nebo tržních zákonù. Mnoho mužù je placeno za to, aby dìlali to, co jim naøídí nìkdo jiný. Ve skuteènosti neovládají své vlastní životy. Není proto divu, že jich tolik na vše rezignovalo.
Tento nedostatek kontroly nad svým životem má za následek to, že na dùležitosti získává v naší kultuøe zábava a dovolená. Stres z toho, abychom stihli všechny termíny, abychom naplnili nìèí oèekávání, obavy z toho, že za námi už je další muž pøipravený vzít nám práci, jakmile nìco zkazíme, zpùsobují, že se pro muže stává nutností vypadnout z tohoto maratonu a zapomenout na práci. A tak se nemùže rozhodnout, že se nebude dívat na televizi, že nepojede na víkend pryè nebo že nepojede na dovolenou, protože zkrátka potøebuje tyto úniky z každodenní døiny. Naše kultura poskytuje mužùm iluzi, že mohou svobodnì rozhodovat, ale ve skuteènosti je úèinnì zbavuje možnosti naplánovat si jiné, nové aktivity ve svém volném èase. Muži mají málokdy šanci uèinit rozhodnutí, které by výraznì zmìnilo jejich život nebo svìt kolem nich. Musejí hrát tu hru až do konce, jinak nedostanou odmìnu.
Tento trend se projevuje mimo jiné i tím, jak málo lidí chodí v Americe k volbám. Navenek jsme pyšní na naši demokracii, ale nakonec jde k všeobecným volbám ménì než polovina oprávnìných volièù a k místním volbám ještì ménì. Napøíklad prezidentských voleb se ve Spojených státech úèastní jen asi ètvrtina dospìlých obèanù. Mnoho Amerièanù pak ve veøejných prùzkumech odpovídá, že buï cítí bezmoc nìco na zavedeném systému zmìnit, nebo nevidí mezi kandidáty žádný rozdíl. Tvrdí, že a� zvítìzí kdokoli, za skuteènými vládními rozhodnutími bude stejnì stát mocná lobby a ekonomické zájmy. A ze stejných dùvodù se neobtìžují apelovat na Kongres nebo se zapojit do obèanských iniciativ.
Systém bílého muže tímto zpùsobem vytváøí pouhou iluzi moci, zatímco skuteènou moc rozhodovat potlaèuje. A proto musí mužùm nabízet iluze úspìchu v podobì povýšení, prémií a jiných symbolù prestiže. Muži podvìdomì vìdí, že pøemístìní na jiné místo v onom pomyslném labyrintu neznamená únik z totálnì ovládané hry, kterou jsou nuceni hrát. Vìtší psací stùl, vlastní kanceláø, vìtší dùm, nové auto, dražší dovolená – to jsou v podstatì prázdné odmìny, které muži dostávají za to, že se vzdají své svobody a vloží veškerou svou mužskou energii do služeb systému.
Muži si musejí vštípit pravidla systému do pamìti pomìrnì brzy. Když jsem uèil na Støední škole Rogera Bacona v Cincinnati, vìtšina chlapcù by se dala považovat za takzvanì normální. Byli chytøí, ale ne geniální, vypadali docela dobøe, ale nebyli vyloženì hezcí, byli zdraví, ale nebyli to skvìlí atleti. Pøesto naprostá vìtšina z nich se sebou nebyla spokojena. Jestliže nebyli zvoleni do studentského senátu, jestliže nevypadali jako filmové hvìzdy, jestliže se nedostali do fotbalového týmu, hned se cítili jako nuly. Øekli byste, že františkánská chlapecká škola by jim mìla nabídnout trochu jiný, více køes�anský pohled na svìt, ale škola se ve skuteènosti zakládala na stejném systému hodnot jako okolní vìtšinová spoleènost. Katolická výchova, stejnì jako každá jiná v naší kultuøe, uèí dìti systému motivací a odmìn, který je typický pro systém bílého muže a v nìmž se z neúspìchu vždy viní jedinec, nikdy samotný systém.
Souèástí útlaku nás mužù je samozøejmì i fakt, že se uèíme sami utlaèovat ty, kdo mají ménì významné postavení než my. Obzvláštì pak utlaèujeme rasové menšiny, homosexuály, chudé a ženy. Psychologicky vzato (tzn. v zotroèené psychologii systému bílého muže) to musíme dìlat, abychom získali pocit nadøazenosti, když se nám nedostávají skuteènì hodnotné schopnosti. Když se nám už nemùže podaøit prosadit nìjakou skuteènou zmìnu v chodu svìta, vytvoøíme si alespoò iluzi možnosti zmìny, abychom vùbec mìli nìjakou sebeúctu.
Mužská emancipace je tedy složitìjší proces než emancipace ženská. Ženy vìdí, že jsou utlaèovány, a to už je sám zaèátek procesu emancipace. Ženy znají ty hry, které muži hrají, zatímco my muži si ani neuvìdomujeme, že náš systém je vlastnì systém her. A i když na to pøijdeme, spokojíme se s tím, že tak to prostì na svìtì chodí, že tak to má v životì být, protože systém bílého muže už za nás realitu definoval. Ale takhle to v životì být nemusí. Ve skuteènosti existuje cesta ven z tohoto systému – cesta, která, jak øíká Ježíš, není z tohoto svìta.
V jazyce Bible se tato cesta nazývá spása – záchrana pøed tímto svìtem a jeho falešnými sliby. V mytickém jazyce lidových povìstí je to cesta osvobození divocha. V jazyce psychologie je to cesta uvolnìní tvùrèí energie opravdového muže. V jazyce spirituality je to dvojí cesta Jana, nejmilejšího uèedníka, a Jana Køtitele. V jazyce teologie to znamená cestu do tajemství Nejsvìtìjší Trojice, poznání, že jsme stvoøeni k obrazu Božímu, a úèast na našem vykoupení.9
Díky snahám hnutí za ženskou emancipaci jsou ženy podstatnì dál na cestì za spásou než muži. Ženy si uvìdomily svùj útlak, pojmenovaly ho a vìdomì zapoèaly cestu do mužské èásti svých androgynních „já“. I v pøípadì, že nejsou vìdomì zapojeny do hnutí za ženskou emancipaci, už naèerpávají svou skrytou mužskou energii k organizování domova, k udržování fungující rodiny a zaøizování potøebných vìcí.
Je ironií osudu, že jsou to právì ženy, kdo má v naší patriarchální spoleènosti moc rozhodovat o vìcech každodenního života. Nìkteré ženy si to neuvìdomují, ale vìtšina mužù si to ani nepøipouští. Spousta mužù je natolik fascinována tím, co se v naší kultuøe považuje za mužnost, že se ještì vùbec nepokoušejí o využití své ženské stránky. Muži natolik uvázli v pravidlech systému bílého muže, že ani necítí potøebu nìjaké emancipace. Vùbec nejsou rozhoøèeni tím, že instituce, které manipulují jejich životy, je psychologicky vykastrovaly a znemožnily jim poznání jejich vlastní hlubší maskulinity.
Mužská emancipace je proto proces obtížnìjší a potøebnìjší než emancipace ženská. Obtížnìjší proto, že vìtšina z nás si potøebu emancipace neuvìdomuje, a potøebnìjší proto, že naše otroctví udržuje celý systém v chodu. Osamìlý, nezdravý a návykový charakter mužských životù je pøíliš vysoká cena za snahu udržet tuto patriarchální spoleènost.
Podobnì jako Thomas Merton se èasto cítím jako prùvodèí ve vlaku, který se øítí vstøíc strmé skále. Bìhám sem a tam v ulièkách mezi sedadly a øíkám lidem, aby vyskoèili døív, než bude pozdì, a oni na mne v úžasu civí a podivují se mému nesouvislému projevu. Není možné nìkoho osvobodit, pokud on sám není pøesvìdèen, že osvobození potøebuje. V chudších spoleènostech je to tak nìjak snazší. Ale naše spoleènost, jež nám zajiš�uje dostatek pohodlí støední tøídy, se dokáže vyhýbat této otázce už velmi dlouhou dobu – možná napoøád.

„Hrdinové všech dob už šli pøed námi, labyrint je už prozkoumán; zbývá jen následovat smìr hrdinské cesty. Kde jsme si mysleli, že nacházíme hnìv, najdeme Boha; kde jsme si mysleli, že jdeme smìrem ven, pùjdeme do støedu své existence; kde jsme si mysleli, že jsme osamoceni, budeme s celým svìtem.“
– Joseph Campbell10
Témìø ve všech kulturách se muži nerodí, ale utváøejí se. Daleko více než u žen pøikládaly tradièní kultury velký význam pubertì a iniciaèním obøadùm chlapcù. Je to témìø, jako by biologická zkušenost menstruace a porodu byla pro ženy dostaèující iniciací, ale muži musejí neustále podstupovat nejrùznìjší zkoušky, omezení, výzvy, tresty, úsmìšky, obøízky, izolace, hladovìní, obnažování a popohánìní do dospìlosti. Fenomén iniciace je témìø univerzální; jedinou skuteènou výjimkou je moderní svìtská západní kultura. O náhradu se s malým duchovním úspìchem snaží organizace skautù, akt biømování, rùzné chlapecké kluby.
Historicky probíhal celý proces zcela jasnì. Chlapec musel být nejprve odlouèen od ochranáøské ženské energie a pak byl zaveden do rituálního prostoru, kde mohl pøijmout novou mužnost jako svátost; musel postoupit rituální bolestivé a zraòující zkoušky, spojit se s ostatními muži a zavázat se k vìrnosti kmenovým hodnotám. Tento model je tak dobøe zdokumentován, že je až k neuvìøení, že jsme ho tak snadno mohli opustit. Souèasné gangy, projevy krize pohlavní identity, romantizování válek, nesmyslné násilí a homofobie budou dle mého názoru nekontrolovanì narùstat, dokud se zase neobjeví moudøí rádci a staøešinové, kteøí zaènou chlapce uèit. V minulých dobách se tìchto rolí úspìšnì zhos�ovali medicinmani, knìží a šamani. Nyní chlapci vzhlížejí ke svým trenérùm, náèelníkùm vojenského výcviku èi fundamentalistickým kazatelùm a hledají u nich to, co jim už neposkytuje církev. Nìkdy mají dokonce k duchovním odpor, pravdìpodobnì proto, že jsme jim pøíliš dlouho nabízeli kamení místo chleba, morální minimum místo odvážných poutí, povinné zasvìcené dny místo riskantních výprav za poznáním.
Mužská iniciace je vždy spojena s tìžkostmi, nesnázemi a bojem a obvykle s uctivou konfrontací s mimorozumovým chápáním, podvìdomím èi divokostí, chcete‑li. Pøipravuje mladého muže na to, aby byl schopen orientovat se v životì ne vždy jen podle logiky, racionálna a pragmatismu. Upøímnì øeèeno, iniciace ho pøipravuje na konfrontaci s lidským duchem.
Vzhledem k tomu, že v dnešní dobì už neexistuje žádný takovýto trénink, moderní muž je nejen chycen do pasti svého pohodlí, ale také do pasti své psýché a do toho, co považuje za rozum. Toto je mýtus modernismu, který se posledních sto let ztotožòuje se západní kulturou. Je to stejný druh mýtu, jako byl mýtus Dia, mýtus Quetzacoatla nebo mýtus Adama a Evy. Protože muži nejsou iniciováni do oblasti posvátného, myslí si, že jejich mýtus je v podstatì objektivní pravdou a univerzálním øádem. Jsou natolik polapeni v pasti modernismu (tj. filozofie pokroku + pravda rozumové, levé hemisféry mozku + nezávislost a rozvoj jedince), že jsou stále ménì schopni uskuteènit setkání s pøesažnou realitou. Sekularismus stojí v tomto smyslu za vìtšinou souèasného nedostatku víry. Ateismus a agnosticismus byly pøed nástupem modernismu naprosto nemyslitelné. A stále nemyslitelné zùstávají pro moudøe iniciované muže.
V klasických pøíbìzích o spáse a na mytických poutích muži tradiènì procházejí nìkolika stupni vìdomí: od jednoduchého stupnì pøes hlubší vìdomí až k osvícení. Existují mnohem jemnìjší rozdíly mezi tìmito stupni, ale pro úèely naší knihy budou tato tøi rozlišení staèit. Pøesnì totiž odpovídají radám zenových uèitelù, kteøí øíkají, že je tøeba zaèít u selského rozumu, pak pøemýšlet, studovat, èekat, bojovat a hledat, jako by to všechno záleželo jen na vás, a to vás dovede zpìt k selskému rozumu. Ten ale budete nazírat zcela novým zpùsobem, který se selským rozumem vùbec neøídí.
Puer neboli neiniciovaný muž zaèíná svou pou� u jednoduchého stupnì vìdomí. Všechno je bájeèné a pravdivé, èerné a bílé, naplnìné tajemstvím a významem, které se skrývají hned pod povrchem. Skuteènì vìøíme až do svých zhruba sedmi nebo osmi let, i když nìkdo si vystaèí s jednoduchým vìdomím mnohem déle. Je to ona nevinnost („nezranìnost“), kterou si mnoho lidí v chránìných rodinách a v nekomplikovaných spoleènostech snaží udržet vìtšinu svého života. Je naivní, a èasto i nebezpeèná, ale vyznaèuje se bohatým vnitøním životem pøíbìhù a významù a také jasnými odkazy, které lidem umožòují procházet životními tìžkostmi bez následkù. Zkrátka jdou dovnitø, naleznou svùj transcendentní cíl a náhle pøekonávají všechny nespravedlnosti, rozpory a utrpení mnohem snadnìji. Je to ta známá Boží terapie, která provází lidské tvory životem už od poèátkù všech dob. Øíká se tomu docela jednoduše víra. A funguje to lépe než cokoli jiného. Jsou to Adam a Eva v ráji, kteøí jsou spolu zajedno, jsou to zvíøata, stvoøení, Bùh.
Ale abychom mohli napsat zbytek Bible, musíme z ráje pryè. Stále jíme jablka ze stromu poznání a dostáváme se k hlubšímu vìdomí. Zaèínáme se vzdìlávat, pøemýšlet, uèíme se umìt si poradit a kontrolovat události kolem. Stává se z nás spletenec rozporù, názorù a užiteèných popøení. Víme, že odpovìdi na naše otázky jsou nìkde tam venku. Poøád èekáme, až se nìkde objeví, èteme knihy, døepíme na zadku s prozatímním pocitem jistoty, dokud na nás nezaútoèí další pocit úzkosti.
Takhle se odehrává vìtšina naší cesty: mezi Scyllou a Charybdou, mezi Minotaurem a Sirénami. To jsou ti Izraelité, kteøí chodí ètyøicet let v kruzích po poušti. To je ten moderní vzdìlaný liberální intelektuál, který hledá svrchovanou pravdu v pocitech, vysvìtleních a politické korektnosti. Ve sféøe hlubšího vìdomí toho víme pøíliš na to, abychom se vrátili do ráje, jehož vchod a cestu zpìt ke stromu života støeží cherubové s míhajícími se plamennými meèi (viz Genesis 3,24).
Nevíme toho však dost na to, abychom byli osvíceni. A to je pøíèinou pocitu úzkosti a bøemenem moderních mužù. Jsou uzavøeni ve sféøe hlubšího vìdomí a stále znovu se vracejí k osvìdèeným zdrojùm: rozumu, øádu, kontrole a moci. Je to dobré, potøebné a pøedvídatelné. Bez tohoto druhého stupnì neexistuje žádná touha, bohatství, žádné opravdové porozumìní. Obvykle se hrdina nedostane ke stupni osvícení, dokud nedostal mnoho ran pod pás a neprošel mnoha zklamáními a paradoxy. Právì boj s temnotou a zármutkem posiluje a uèí mužskou duši. Fyzicky prožívá onu temnotu v podobì bolesti a handicapu jako Jákob své zranìní (Genesis 32,26). Intelektuálnì se temnota a absurdita vìcí odráží v rébusech a koánech,11 stejnì jako v hádankách sfing a „ne‑odpovìdích“ zenových uèitelù. Jsem pøesvìdèen, že mnohé z toho, co kázal Ježíš na hoøe, má stejný základ, ale západní církev nemá dost trpìlivosti, aby hledala moudrost, která pochází z tøetího stupnì vìdomí – z osvícení.
Pokud jsme ochotni dát se vést, budeme dovedeni až k osvícení. Jedinec ve skuteènosti nemùže sám chtít, zvolit si, nebo se dokonce rozhodnout, že chce být osvícen. Ještì neví, co to vùbec osvícení je! Všechno, co mùže dìlat, je být na to pøipraven. Vždy� život znamená pøipravovat se, nalaïovat se, procitat. Všimnìte si, kolik Ježíšových podobenství a zásad se týká stavu pøípravy a uvìdomování si. Nejsnadnìjší náhradou je samozøejmì náboženství. Jednoduché pøítomné vìdomí nahrazuje odpovìïmi a pøíliš snadnou jistotou o minulosti a budoucnosti. I když to zní zvláštnì, náboženství se bìžnì vyhýbá skuteènému osvícení. Vykazuje se klanovým omezeným myšlením, které se spíše než na odvážném hledání Boha zakládá na strachu a moci.
Osvícení se týká spíše „ne‑vìdìní“ než vìdìní a „ne‑uèení“ než uèení. Je to jakási druhá a dobrovolnì zvolená naivita, jež se nesnaží zapomenout na všechny rozpory a komplikovanost všech stupòù. Osvícení vyžaduje odevzdání se, nikoli rozhodnutí; dùvìru, nikoli odhodlání; a více nezištné vùle než cokoli jiného. Nemùžete být osvíceni pomocí nìjakého programu, rituálu nebo morálky. A právì tohle leží pámbíèkáøùm v žaludku. Ale jak øíká Ježíš, vítr vane, kam chce (viz Jan 3,8). Musíme zùstat na té cestì, naslouchat jejím promluvám, vnímat jak její agonii, tak její extázi, a usilovat o dar ze všech darù nejvzácnìjší a nejdùležitìjší – otevøenost. Vše, co ve skuteènosti mùžeme dìlat, je držet se opodál (v mytologiích se to obvykle symbolizuje zabitím draka) a doufat, že poznáme tajné dveøe vedoucí ven ze složitosti. Když pøestaneme na ty dveøe klepat, bude to proto, že si uvìdomíme, že na nì klepeme zevnitø.
Jde o již zapomenutý úkol spirituality, který nás má udržet na této cestì a sdìlit zvláštì mužùm, že taková cesta vùbec existuje.

„A komu Svatý grál slouží?“
– Percevalova rozhodující otázka po návratu z rytíøské výpravy
Cesta za divokým mužem, èili moudrým mužem, má ve svìtových mytologiích pøekvapivì jednotné vzorce hrdinova konání. Hrdina mùže mít tisíc možností, kterou cestu zvolit, ale za jeho odboèkami se skrývají klasické a nemìnné modely. Barry Lopez vyjadøuje pøesnì mùj názor, když øíká, že pravdu mùžeme najít, když budeme hledat rozeznatelný vzorec.12 Není vùbec pøekvapením, že základní tajemství víry není pro katolické køes�any tak pøesvìdèivé jako výpovìï Kristova zjevení: Kristus zemøel, vstal z mrtvých a znovu pøijde. Život znamená smrt, neúspìch a absurditu; život znamená obrodu, radost a krásu; tento vzorec je nevyhnutelný, všeobecný a spásný. Ježíš je pro nás poslední tvùrce mýtu, který odkrývá, jak se vìci mají, a tím nám øíká, že máme dùvìøovat a oèekávat stejnou cestu. Než Ježíš pronesl poslední vìtu na tomto svìtì, všechna spoleèenství vstøebávala stejného Ducha a stejný vzor.
Nejprve je potøeba zdùraznit, že se bìžnì mluví o tzv. dvou zrozeních, která jsou potøebná pro posun k osvícení. První zrození je pøirozené, biologické; do druhého musíme být iniciováni. Není jisté, že se to vùbec stane. A tak velcí náboženští vùdci hovoøí o naléhavé potøebì konverze, o volbì, hledání a odevzdání se. Než se takto „podruhé narodíme“, tak v podstatì nechápeme nic. Jsme buï nevinní, cyniètí, nebo se zmítáme v povrchních dojmech. Ve východních kulturách tomu øíkají zaslepení, iluze nebo marná touha; køes�anský západ má tendenci to nazývat „stavem prvotního høíchu“. Toto se jasnì odráží napø. ve spisech svatého Pavla. Høích je daleko více stav vìdomí (nebo nevìdomí!) než individuální nemorální chování. Bez duchovní cesty se objevuje zcela obrácený úkaz lidí, kteøí se zdánlivì høíchu vyhýbají, ale stále ve stavu høíchu žijí! Neklejí, nepijí alkohol, nejsou nevìrní, ale høeší z totálnì neosvíceného vìdomí, které se obvykle zakládá na obavách nebo spoleèenských konvencích. Tím chci øíci následující: cesta, stezka, vzor jsou nezbytné. Co se stane na té cestì je do jisté míry libovolné, a pøece urèeno Prozøetelností. S tím nic nenadìláme.
Z beztvárného neiniciovaného života náhle pøichází volání. Hrdina je urèitým zpùsobem veden až za hranice svého „já“ smìrem k hledání, k dobrodružství, k nìjakému transcendentnímu cíli. Toto volání mùže pøicházet buï zevnitø, nebo zvenèí – pomocí pøíkladu èi okolností –, ale budoucí hrdina je vždy vylákán jinakostí, tajemstvím, posvátným místem. To je první stupeò znovuzrození. Je to práh poznání a v tomto bodì na sebe náš souhlas bere mnoho podob, ale musí zde být jasné rozpoznání a jasné ano. Mnoho lidí naneštìstí v tomto bodì váhá. Není nikdo, kdo by jim øekl, co toto volání znamená, odkud pøichází a kam nás zavede. O kolik pøicházíme jenom proto, že nám v dnešní dobì chybí duchovní vùdci a rádci!
Takto obvykle zjistíme, že cesta pokraèuje, až když potkáme nìjakého ochránce, který pomáhá, povzbuzuje, dává sílu a smìr budoucímu hrdinovi. Na cestì nejsme nikdy sami. Vždy je tu nìjaký moudrý staøešina, andìl strážný, svatý patron, otcovská postava, která jednak urèuje smìr cesty, jednak varuje pøed nebezpeèím a pøekážkami, na nìž hrdina bìhem cesty narazí. Obvykle je mnoho démonù a drakù, kterým musí èelit, ale jen jeden spolehlivý prùvodce. Negativní element má mnoho tváøí, ale pozitivní je obvykle prezentován jako èistý, jednoduchý a krásný, avšak stále tajemný. Dnes je bìžné, že si èlovìk eklekticky vybere to nejlepší z mnoha tradic a uèitelù, než nìjakého zaène následovat. Vìtšinou to nikam nevede, protože hlídaè brány je ochranáøské ego, které samo rozhoduje o tom, kdy a zda se vzdá.
A tak práh první zkušenosti normálnì èlovìk pøekraèuje, když se mu zhroutí jeho vlastní systém logiky, významu a pravdy. Jak øekl Carl Gustav Jung, skuteèné setkání s nadpøirozenem znamená vždy zánik ega! To je pøípad Persea, který se utkává s hadí hlavou Medusy; Ježíše, který se cítí zrazen Petrem, Jidášem, davem a nakonec i Otcem; je to i pøípad moderního muže, který zpøíma èelí svému stínu selháním, uvìznìním èi obvinìním. Aby se zrodil muž, musí chlapec zemøít. Potíž je v tom, že v blahobytné spoleènosti, jako je ta naše, se dá „dìtinské velikášství“ udržet až do pozdního vìku penìzi a tím, že se èlovìk plete do cizích vìcí, nebo tím, že se odstìhuje. Jednoduše øeèeno, na Boha už v nás nezbude místo, dokud nás budou naplòovat naše falešná „já“. Ježíš øekl, že dokud pšenièné zrno nepadne do zemì a nezemøe, zùstane samo (viz Jan 12,24).
Jakmile odpadne ochranné pouzdro našeho „povrchního já“, mùže se odhalit naše „skuteèné já“. Skuteèné „já“ ví, kdo je a co musí udìlat, a – co je na tom nejlepší – má také energii, aby to udìlalo, a� to stojí cokoli. A to je celý úkol: pochopit volání, pochopit cíl, úèel a výzvu, která provází každého hrdinu životem. Jednoduše øeèeno, hrdinou je ten, kdo dává všanc svùj život pro nìco, co je vìtší než on sám. Pro nìco se musí vypravit – a není to zrovna žádný výlet – ale to „nìco“ ho musí pøesahovat. Zaèali jsme být velice cyniètí vùèi existenci opravdových hrdinù. Nahrabat si majetek se stalo v poslední dobì natolik pøijatelné, že v mnoha pøípadech za hrdiny považujeme proslulé osobnosti. Jste „hrdina“, pokud vydìláte milion dolarù, a „hlupák“, pokud je rozdáte. Postavit klasickou hrdinovu pou� na hlavu ve prospìch vlastních zájmù nás staví do rozporu s témìø všemi známými literaturami, legendami a ústními tradicemi. Zcela urèitì nás to staví do rozporu s Ježíšem, Buddhou, Abrahámem a všemi proroky. Jestliže muž nemùže stvoøit nìco velkého ve skuteèném smyslu slova, jeho život nemá žádnou univerzální platnost ani transcendentní význam. Má pøerušené spojení s „láskou, která hýbe sluncem a ostatními hvìzdami“, jak napsal Dante. V tomto smyslu je jeho život katastrofou; je doslova „odtržen od hvìzd“.
Jestliže ètete duchovní pøíbìhy pozornì, urèitì jste si všimli, že se v nich vždy objevuje úkol v rámci úkolu, zápas v rámci zápasu. Nestaèí zabít draka, zachránit princeznu, nebo dokonce zemøít na køíži. Hrdinùv skuteèný úkol je uchovat si humor, nalézt duši, podporovat svobodu, objevovat radost, rozvinout své pøedstavy, a to vše bìhem zabíjení drakù! Na malichernost, urážlivost nebo sebelítost není èas ani prostor, jinak èlovìk není hrdina. Rozmrzelý a nevlídný svatý vùbec svatým není. Naši skuteèní démoni jsou tiší, nenápadní, maskovaní a èasto se zjevují zèistajasna, v podobì pýchy, negativismu nebo sebe‑zaujetí, jež vyplouvá na povrch ve støedním vìku a kazí to zdánlivì dobré ovoce, jež pøinesly døívìjší úspìchy. Bez duchovní káznì a pravidelného pokání by mnoho z nás vyhrálo spoustu bitev, ale prohrálo válku. Bylo nepøedstavitelnì smutné, když jsem pøi své práci potkával zahoøklé, smutné, ale „úspìšné“ biskupy na odpoèinku, a rozmrzelé staré vdovce, kteøí vinili svìt ze své samoty. Nemìli žádného Sancho Panzu, který by je doprovázel, když bojovali s vìtrnými mlýny života.
Poslední etapy tohoto jednotného mýtu zahrnují návrat. Hrdina dostává na konci své pouti tradiènì nìjaký dar nebo svatý grál. Don Quijote stále hledá svùj „chléb, který chutná lépe než pšenice“; Prométheus dostává oheò; Šalamoun je obdarován moudrostí; Iásón zlatým rounem a Ježíš pøedává Ducha svatého. Èasto také hrdina získá vìènou ženskost v podobì krásné dívky, princezny nebo královny. A posvátný manželský svazek dojde naplnìní, když oba splynou v jedno a žijí spolu š�astnì až do smrti. Království je teï zdravé a úrodné, protože došlo ke spojení mužského a ženského elementu v jednu zcela novou realitu. Dùležité je, že onen dar se pøedává dál. Grál není urèen pro soukromé vlastnictví, není zdrojem moci ani prestiže. Vždy je urèen celému spoleèenství, pro spoleèné blaho. Obávám se, zda jsme ještì schopni porozumìt tomuto stavu. Až pøíliš èasto se náš zájem soustøeïuje na dùchodová pojištìní, samoúèelnou politiku a golfová høištì na Floridì. Ještì žádná civilizace nepøežila, aniž by její moudøí staøešinové mìli za povinnost pøedávat duchovní dary svým následovníkùm. Je to tím, že jsme sobeètí, nebo tím, že my sami jsme si nikdy žádný dar nezasloužili? Spíš se domnívám, že je to ten druhý pøípad.
Mezi velkými hrdiny nejsou samotáøi. Nejsou mezi nimi ani žádní úspìšní zbohatlíci, kteøí vysají mìsto a pak zmizí ještì pøed západem slunce. V pøíbìzích je vždy zøejmé, že hrdiny nakonec ovlivní mnoho postav, rádcù a okolností – a vìtšinou proti jejich vlastní vùli. To, co pohanské mytologie interpretují jako osud, je v køes�anských legendách milost èi prozøetelnost Boží. V každém pøípadì však hrdinu formují a utváøejí jeho skutky, zápasy, a pøedevším jeho nepøátelé. Hrdina se nikdy nestvoøí sám. V poslední kapitole pøíbìhu se hrdina vrací domù, zpìt ke své komunitì. Znovu se se svým darem pøipojuje ke svému lidu. Odysseus se musí vrátit na Ithaku, svatí nám musejí pomáhat tady na zemi, Ježíš øíká, že ho potkají nikoli ve vznešeném Jeruzalémì, ale na prostých cestách Galileje. Koneckoncù hrdina je hrdinou právì proto, že se umí znovu zaèlenit do svého spoleèenství.
Pokud se na osvícené vìdomí podíváme z vnìjšku, až neuvìøitelnì se podobá vìdomí povrchnímu. Druhou nevinnost mohou neiniciovaní lidé zamìòovat za nevinnost prvotní. Rady moudrých a divokých mužù se tìm, kteøí zùstali v pùlce cesty, mohou zdát neškodné a irelevantní. Konec cesty za nalezením moudrosti totiž vypadá úplnì stejnì jako její zaèátek:
„Neustaneme ve zkoumání,
a až vše prozkoumáme,
dospìjeme tam, kde jsme zaèali,
a poprvé poznáme to místo.
T. S. Eliot, „Little Gidding“13

Až do minulého století trávili muži vìtšinu svého èasu tím, že tvoøili a vyrábìli vìci. Obvykle to byli farmáøi, kteøí pìstovali, šlechtili a sklízeli ovoce své práce zpùsobem velmi materiálním a všedním. Mezi muži bylo také mnoho øemeslníkù a stavitelù. Vyrábìli vìci, které mìly formu i obsah, což èinilo jejich svìt snesitelným, dodávalo mu to krásu a obohacovalo komunitu, v níž žili. Pracovali rukama, hlavou i srdcem; zhotovovali hmotné výrobky potøebné v lidské spoleènosti a pøímo na výsledcích své práce mohli vidìt dobro, jež vykonali pro sebe i druhé.
V naší vysoce pøetechnizované spoleènosti se stále více mužù už nemusí angažovat v tradièní sféøe mužské èinnosti – výrobì pøedmìtù. Místo toho se angažují v procesu „výroby“ penìz. Mìní zamìstnání a dokonce i kariéry, jen aby vydìlali víc penìz. Vkládají buï jen málo, nebo vùbec žádné investice do zboží, které vyrábìjí, nebo do služeb, které poskytují. Vydìlávání penìz není jen startovní èárou, je to i cíl.
To je drastický posun v orientaci mužù pøi konfrontaci se svìtem, v nìmž žijí. Nedávný prùzkum v posledních roènících støedních škol ukázal, že devadesát procent chlapcù považuje za hlavní náplò svého života „vydìlat hodnì penìz“. Ne zamilovat se a založit rodinu, ne nìco nového vynalézt nebo objevit, ne probádat tajemství pøírody, ale zkrátka a dobøe jen vydìlat peníze – a to hodnì penìz.
V novinách a èasopisech si èas od èasu pøeètu o mužích, kteøí vydìlají tisíce, a nìkdy i desetitisíce dolarù jen jedním telefonním hovorem. Obchodují s cennými papíry, spekulují na trhu se zemìdìlskými plodinami èi s nemovitostmi a bìhem nìkolika vteøin jsou schopni udìlat to, o èem sní každý školák – vydìlat spoustu penìz. Na jedné stranì je to zajímavé, protože to dobøe ilustruje, jak funguje systém bílého muže. Ale na druhé stranì je to dìsivé, protože to ještì více odhaluje, jaké jsou naše kulturní hodnoty.
Obzvláštì je to pak odstrašující ve sféøe spirituality. Ve skuteènosti totiž muž, který je zainteresován v pouhém „vytváøení“ penìz, nevytváøí vùbec nic. Peníze jsou jen fikcí stvoøenou pro usnadnìní výmìny zboží a služeb. Je to nìco, co ve skuteènosti vlastnì nic není – pøesnìji øeèeno, není to žádná vìc. Z pohledu spirituality je to jen iluze. Peníze jsou hrou èísel, která podporuje falešný obraz sebe sama a zvìèòuje falešný dojem moci.
Jak už jsme vidìli, mužská energie je pøirozenì smìrována ven. Už tisíce let se mužská energie zamìøuje na vnìjší svìt, na vytváøení vìcí, na utváøení, udržování a zlepšování životních podmínek. V terminologii sexuality se hovoøí o tzv. falické energii, protože jeden ze základních mužských pudù smìøuje k pohlavnímu styku a rozmnožování. Velký psycholog Sigmund Freud vìøil, že sama civilizace je produktem falické energie, která se sublimovala a nasmìrovala v jiných formách než v sexu. A� už s Freudem souhlasíme, nebo ne, je jasné, že jak mužská sexuální energie, tak mužská produktivní energie smìøují ven.
V moderní západní spoleènosti je však mužská energie jen zøídkakdy smìøována ke vzniku života a produkci skuteèných vìcí. Jiný slavný psycholog, Carl Gustav Jung, Freudùv žák, vytvoøil hypotézu, že vnìjší svìt je bílé plátno, na nìž promítáme vnitøní život naší duše. Jestliže je to pravda, pak je dnešní duše západního muže zcela urèitì promítána jako fikce: jako peníze, které jsou prázdným symbolem prestiže a moci.
Peníze jsou prázdný symbol právì proto, že pøedstavují zároveò nic a všechno, když nebudeme brát v potaz papír nebo kov, ze kterého jsou vyrobeny. Peníze nemají žádný opodstatnìlý význam, a proto snesou jakoukoli pøedstavu, kterou si do nich chceme promítnout. Mimo to je papír a kov sám o sobì prakticky bezcenný. Proto je tedy smìøování nìèího života k pouhému vydìlávání penìz tak nebezpeèné. Jde o doživotní závazek vytváøení nìèeho, co je ve své podstatì nesmyslné a bezcenné, ale pøesto tomu pøiøazujeme všemožné hodnoty a nepøimìøenou dùležitost.
Až do støedovìku nebyly peníze v Evropì nikdy bìžnou komoditou a vìtšina lidí své zboží a služby jednoduše smìòovala. V období renesance se po vynálezu tisku zaèaly poprvé šíøit papírové peníze. Existuje zajímavá historka o tom, jak nìjací mniši hrdì ukazovali svatému Františku z Assisi peníze, které nìkdo daroval jejich øádu. František vzal peníze mezi zuby, odmítl se jich dotknout, šel na latrínu a tam je vyplivl. Nejenže vidìl, že jsou bezcenné, ale navíc chtìl zahnat falešnou pøedstavu, že mniši tím, že peníze shromažïovali, vykonali nìco, na co by mohli být pyšní. I v dnešní dobì mají mniši v buddhistických klášterech zakázáno pøijímat peníze v jakékoliv podobì. Mohou pøijmout dary pouze v podobì skuteèných vìcí – potraviny, obleèení, hrnèíøské výrobky, døevo atd. Je více než podivuhodné, že nìkteøí buddhisté praktikují duchovní cvièení, která chtìl zavést svatý František, a my františkáni je nepraktikujeme.
Ale abyste mi dobøe rozumìli: nechci øíci, že všichni františkáni, nebo dokonce všichni køes�ané, by se mìli okamžitì vzdát všech svých penìz a nemít s financemi nic spoleèného. Chci pouze zdùraznit, že velcí duchovní vùdci minulosti, vèetnì Ježíše, Buddhy a svatého Františka, varovali pøed uctívám penìz jako modly. Je pøíliš snadné zamilovat se do penìz, být uchvácen honbou za penìzi a pøiøazovat jim jakýkoliv význam a hodnotu. Pokud peníze nebudou explicitnì spadat pod vládu Boží, nikdy nebudou neutrální nadlouho. Budou se dožadovat vìrnosti a oddanosti. Ti, kdo chtìjí rozvinout svou spiritualitu, musejí být velmi opatrní v tom, jak na peníze nahlížejí a jak s nimi zacházejí. Není žádný dùvod vìøit tomu, že démon penìz je vymýcen, dokud ho vìdomì nepojmenujeme, nepokáráme a nenahradíme nìèím lepším, doufejme, že nìèím smysluplnìjším.

Muži jsou èasto agresivní. Zdá se, že mají vrozenou potøebu bojovat a úèastnit se potyèek s okolním svìtem, jen aby si dokázali, že ho dokážou dobýt.
Je však tato potøeba skuteènì vrozená, nebo je to nìco, co se muži teprve uèí? Vzniká jako genetická informace, anebo se vytváøí vlivem okolního prostøedí? Psychologové stále nejsou v této otázce zajedno. Každopádnì jde dle mého názoru o dùležitý problém.14
Dokonce i prùzkumy u dìtí zaznamenaly tuto tendenci. Když dìti dostaly kus plastelíny, dívky ve vìtšinì pøípadù vytvoøily zakulacené, kruhovité, uzavøené, jakoby opevnìné a chránìné vìci, èasto podobné tvaru ženské dìlohy. Chlapci naopak vytváøeli rovné vysoké vyènívající tvary podobné tvaru penisu. Kde se to nauèili?
Kdo z vás, když jste byli malí kluci, nekopal na chodníku do plechovky nebo kamínku? Kdo z vás nesebral ze zemì kámen a s námahou ho nehodil na nìjaký cíl, nebo jen tak, aby se vidìlo, jak daleko dohodíte? Kdo jste nikdy neskoèil pøímo doprostøed louže, jen proto, že tam zrovna byla? Kdo z vás si nikdy nehrál s meèi z klackù a atrapami zbraní? Kdo z vás se nikdy nevyšplhal na strom nebo neprozkoumal jeskyni, jen aby vidìl, kam až se dá zajít? My muži jsme zkrátka takoví.
Nìkteré dívky a ženy jsou také takové. Ale my zde hovoøíme o mužské vìtšinì a o typickém mužském vzoru, abychom mohli pochopit mužskou psýché a rozvinout mužskou spiritualitu. To znamená, že nejdøíve ze všeho musíme pochopit naši vlastní povahu a základní orientaci. Musíme nejprve zjistit, kde jsme, než zaèneme uvažovat o tom, kam duchovnì smìøujeme.
Proè jsme my muži takoví? Jedna široce uznávaná teorie vývojové psychologie øíká, že tento model pochází (nebo je zdùraznìn) z èistì mužské snahy oddìlit se od matek. Dívky tento úkol øeší mnohem pozdìji, v pubertì, kdy si musejí vytváøet svou vlastní identitu ženy, odlišnou od identity matky. Ale kluci tomu ve svém vývoji musejí èelit velmi brzy.
Všechny dìti zaèínají svùj život v mateøském lùnì. V prùbìhu prvních mìsícù na svìtì je pak mateøská nìha a péèe jakýmsi rozšíøením vyživujícího prostøedí dìlohy. Ale postupem èasu si zaèínáme všímat, že jsme jiní než naše máma. My máme penis, ona má prsa. My nosíme kalhoty, ona nosí suknì. Poøád nám øíká, že jsme jako táta, a že až vyrosteme, tak budeme jako táta. Takže už v raném vìku zaèínáme chápat, že se musíme obrátit smìrem ven, pryè od mámy, aby z nás bylo to, co z nás má být.
Avšak pøíliš èasto táta není po ruce. Vìtšinou je to máma, kdo je tady, když potøebujeme nakrmit, umýt, obléct, utìšit. Když už nám bylo øeèeno, že nejsme jako máma, pomalu se vymaòujeme ze své poèáteèní závislosti na ní a hledáme nìkoho jiného, ke komu bychom se mohli pøimknout. Ale ten nìkdo tady není, alespoò ne dostateènì blízko. Nejsme schopni vytvoøit si modely vztahù a nauèit se umìní jejich navazování, jež dívky již tradiènì ovládají od útlého vìku a využívají je po celý svùj život. My musíme najít nìkoho nebo nìco jiného, na co bychom mohli zamìøit svou životní energii. A zamìøujeme ji smìrem ven, na vìci kolem nás.
Po zbytek života už žijeme s touto èasnì získanou vnìjší orientací. Z dìlohy a z domova se dostáváme do svìta televize, kreslených seriálù, hraèek, kamarádù, her, sportù, škol, klubù, obchodu, politiky a snažíme se nìèím být a nalézt smysl svého života. Intimita není zrovna naše silná stránka a u nìkoho chybí úplnì. Zdá se, že jsme lepší v odlouèení než v soužití. Cestu životem si agresivnì vybojováváme tím, že strkáme do všeho kolem nás a zkoušíme hranice svých možností. Ty jsou však, pokud jich dosáhneme, témìø výhradnì mimo nás.
Muži tedy nejsou zrozeni èi pøipraveni k objevování a prozkoumávání svého vnitøního svìta, sféry své psýché, své duše. Zde se samozøejmì znovu dopouštím zobecnìní, protože dozajista existují muži, kteøí jsou pøirozenì introvertní, rozjímaví, citliví, tvùrèí a umìlecky založení. Ale vìtšina z nás jen ztìžka objevuje svou vnitøní spiritualitu a málokdy si uvìdomuje, že je v nás duch a že se potøebuje rozvíjet.
Totéž platí i o mezilidských vztazích. Vztahy jsou realitou duchovní sféry, nikoli objekty ze svìta hmotných pøedmìtù. Aèkoli musí vždy existovat nìkdo, ke komu si daný vztah vytváøíme, objevování a navazování nových vztahù, které znamenají víc než bìžné a pracovní známosti, je duchovní úkol, nikoli vnìjší spoleèenská dovednost. K tomu je zapotøebí, abychom byli v neustálém kontaktu se svými pocity a abychom byli citliví k na první pohled nerozeznatelným citùm druhé osoby. Vyžaduje to sebepozorování, sebepoznávání a sebereflexi. Mùže to dokonce vyžadovat i sebeovládání, sebevzdìlávání a nìkdy i zmìnu našeho vnitøního „já“ – zmìnu myšlení, pocitù nebo postojù. A pøece nás náš chlapecký život na tyto požadavky nijak nepøipravuje.
Jedním z prvních úkolù mužské spirituality je proto smíøit se s tím, co jsme, a uvìdomit si, že to, èím jsme se stali omylem, nás vybaví pro to, èím se ještì máme stát. Pokud chceme najít sami sebe a pokud chceme nìkdy najít Boha, musíme se nauèit dívat se dovnitø sebe. Musíme najít svùj støed.
V jistém smyslu jsou lidé jen povrchové struktury s omezeným pøístupem do støedu svého bytí. Žijeme na hranicích svých životù, zamìòujeme to okrajové za to hlavní, pøíliš rychle vydáváme povrchnost za podstatu a vìøíme, že to, co vidíme na obvodu je nezbytné pro naše štìstí.
To neznamená, že co nacházíme kolem sebe, musí být nutnì špatné. Kdyby byly hranice našich životù špatné, snadnìji by se o nich moralizovalo. Ale hranice a okraje nejsou špatné v takové míøe, jako jsou pomíjivé, náhodné, nìkdy klamné a pøíliš èasto potøebují ochranu a výzdobu. Naše kùže není špatná, ale pøece jen to není naše duše. Zùstáváme na povrchu své duše tak dlouho, že se to zdá celá vìènost. Jen málo lidí nám øekne, že existuje nìco víc.
Dejme tomu, že kdysi dávno mìli lidé snadnìjší a pøirozenìjší pøístup ke své duši. Nejsem si o nic víc jist, že taková doba vùbec existovala, než že existovala zahrada v ráji, kde bylo vše obnažené a v souladu. Ale pokud taková doba byla, žili v ní lidé, kteøí byli buï velmi milováni ve svém støedu, anebo velmi trpìli na svém tìlesném povrchu. Pravdìpodobnì obojí. My ostatní musíme znovu objevit ráj a svízelnou cestou se do nìj vrátit. Tento pohyb zpìt do ráje je alfou a omegou celé Bible. Znamená jak probuzení, tak utišení, jak vášeò, tak poddání se, jak péèi, tak lhostejnost. Je to jak støed, tak povrch, a my neovládáme ani jedno z toho. Ale nìkde zaèít musíme. Pro vìtšinu z nás je startovní èára na okrajích høištì. Ale tam zùstat nemùžeme! Posun za ony okraje se nazývá konverze, sjednocení èi svatost.

Jednou jsem se díval na poøad Phila Donahuea, který dìlal rozhovor se skupinou mužù, jež se navzájem povzbuzovali ke komunikaci se svým hlubším „já“. Mysleli to dobøe, to bylo zøejmé, ale nemohli prostì sdìlit ani Donahueovi ani publiku, co cítili uvnitø. Nemìli zkrátka schopnost, o které si myslíme, že je vlastní ženám: intuitivnì pochopit a sdìlit své pocity. Byli to tzv. nevyvážení muži s pøíliš silným mužským elementem a potlaèenou ženskou stránkou. Snažili se tento rozdíl vyrovnat, ale jedna hodina v televizi jim na to zkrátka nemohla staèit. Jejich pocity a slova nebyly propojené; pravdìpodobnì vždy nechali na ženách, aby za nì vyjadøovaly, co cítí.
Je zajímavé, že nìkteré ženy v publiku se na muže rozzlobily a nadávaly jim do slabochù a hlupákù, protože nevìdìli, jak a co chtìjí øíci. Promítly na muže typický mužský stereotyp a kritizovaly je za to, že nemají tuto schopnost v malíèku. V tomto pøípadì se muži snažili navázat kontakt s ženskou èástí svého „já“, zatímco ženy se chovaly typicky „mužsky“ (tj. podle vzoru povrchního muže) a shazovaly muže kvùli jejich neúspìchu. Jak ironické! Tato pøíhoda mi znovu potvrdila, jak moc mohou být muži – a èasto také jsou – oslabeni systémem bílého muže, a také jak se ženy mohou nevìdomky – a velmi èasto – zaprodat témuž systému. Ve zmínìném poøadu muži nenávidìli sami sebe (a pøítomné ženy) za to, že takovou situaci vùbec mohli dopustit. Ale vìdomì na jinou alternativu nepøišli.
Naše spoleènost založená na technologiích, a zvláštì pak svìt obchodu, muže nijak nepodporují v hledání vnitøní cesty k sebepoznání a k duchovnímu rozvoji. Ve skuteènosti dìlají pravý opak. Pokud jste vysoký úøedník nebo soukromý podnikatel, strávíte tolik èasu tím, abyste udržel krok s ostatními nebo byl lepší než oni, že už vám èasto nezbývá èas na navazování vztahù s jinými lidmi, natož pak se sebou samým èi s Bohem. Jestliže máte klasickou pracovní dobu „od osmi do pìti“ v kanceláøi nebo továrnì, spoleènost vám nabízí spoustu rozptýlení, podnìtù a omamných lákadel, která zbaví vaši mysl stresu a nudy z rutinní práce. A takovýto svìt vám samozøejmì nikdy nenaznaèí, že existují i jiné èinnosti, jiný vnitøní smìr, z nìhož nikdo nebude mít žádný výdìlek.
Celkem vzato ani církev nenabízí nìjakou významnou pomoc. Západní svìt udìlal z církve jen další korporaci, s „obchodním øeditelstvím“ v biskupovì kanceláøi v centru mìsta a s mnoha „filiálkami“ ve vhodných lokalitách po celém mìstì a pøilehlém okolí. Ve ètvrtém století našeho letopoètu, když bylo køes�anùm poprvé dovoleno otevøenì praktikovat svou víru, dopustili køes�ané, aby byla církev pøetvoøena k obrazu øímského impéria, místo aby trvali na tom, že Ježíšovo evangelium naopak pøetvoøí imperiální systém. Biskupové a knìží najednou získali vysoké funkce v nové obrovské náboženské organizaci.
Evangelium se však strukturou církve vùbec nezabývá. Jeho posláním je obracet na víru a pøetváøet jak jednotlivce, tak samotnou spoleènost. Vìdci zabývající se Biblí dávají ztìžka dohromady úryvky Nového zákona, aby mohli podat alespoò povrchní a neurèité svìdectví o tom, jaká byla organizace rané církve. Ale už v prvním století našeho letopoètu se lidé zabývali víc strukturalizací evangelia než jeho duchovní náplní, a tak organizace jako taková brzy nabyla vrchu. Ve ètvrtém století se ty èásti evangelia, které se daly nìjak utøídit, v církvi zachovaly a to, co se utøídit nedalo, se v podstatì vynechalo.
Ale jak chcete zorganizovat duchovní cestu? To nejde. Jak chcete zorganizovat sebe‑pøetvoøení a konverzi? To je nemyslitelné. Mùžete naznaèit smìr. Mùžete naèrtnout záchytné body. Mùžete nabídnout radu a podporu. Ale nemùžete organizovat a ovládat duchovní rozvoj právì proto, že je to záležitost ducha, a toho nelze vidìt ani ovládat.
Takže muži, kteøí mìli v církvi hlavní slovo, tøídili to, co se dalo vidìt a ovládat. Pomocí kanonického práva a kodexù veøejné morálky vytvoøili pravidla chování. Svìtský stav byl nucen konat dobro v podobì pøijímání svátostí a pøispívání na církev, nesmìl páchat špatné skutky, které byly nakonec úhlednì rozdìleny na smrtelné høíchy a lehké høíchy.
Dalších nejménì sedmnáct století církvi dominovala mužská touha organizovat a ovládat, jež projevovala malou toleranci ke skuteènému duchovnímu vývoji a spoleèenské promìnì. Vlastnì jsem pøesvìdèen, že lidé s vnitøní duchovní autoritou a vyspìlostí instituce, jako je církev, ohrožují. Nejsou totiž závislí na jejich systému a organizaci. Zcela urèitì existovaly výjimky, ale byly to výjimky právì proto, že pravidlem bylo nìco jiného.
Jaké byly tedy tyto výjimky? Rád bych uvedl jako pøíklad rané klášterní hnutí. Jak se s postupem èasu stávala církev více a více organizovanou a systematickou institucí, jedinci a pozdìji celé skupiny mužù a žen se rozhodli vystoupit ze systému a zkusit žít evangelium v poušti, na horách a jiných místech, kde mohli dosáhnout duchovního prozøení bez vnìjších pøekážek. Nakonec se samozøejmì i klášterní život stal systematickým a organizovaným a vìtšinu pùvodního charismatu ztratil. To se ale stále vynoøovalo v pravidelnì se opakujících pokusech reformovat kláštery a navrátit jim jejich pùvodní smysl. Mnoho tìchto pokusù bylo nakonec úspìšných.
Za další výjimku v mužské nadvládì v církvi se dá považovat uctívání Panny Marie a kult svatých. Nic z toho se na poèátku neplánovalo ani neorganizovalo; jednoduše se to stalo. Lidé cítili potøebu navázat kontakt s ženskou stránkou Boha a sebe samých, a tak se zcela spontánnì obrátili k tìm postavám, které tuto stránku reprezentovaly. Možná šlo o snahu vyrovnat vnìjší mužskou dominanci v církvi a ženskost v Bohu a v nás. Na rozdíl od klérem urèované liturgie a svátostné praxe byly oslavy Panny Marie a svatých svátky, které organizovali obyèejní lidé a ve kterých mohli plnì vyjádøit své pocity. Nakonec se i tìmto oslavám dostalo oficiálního schválení, a tím i urèité organizované kontroly, ale lidové oslavy na poèest Panny Marie i našeho Pána v sobì vždy nesly prvky spontánnosti, emocionálnosti a plodnosti, jež podnítily jejich vznik.
Nìkteré pøípady, které odporují témìø výhradní nadvládì mužù v církvi, jsou až humorné. Napøíklad knìžský šat. Èím výš se dostávají knìží v církevní hierarchii, tím bohatší roucha a zdobenìjší šperky mohou nosit. Tento ženský styl oblékání se objevil ve ètvrtém století našeho letopoètu s imperializací církve a od té doby je stále aktuální. Jakoby se podvìdomá touha mužù po rovnováze mezi mužskou a ženskou stránkou vyjadøovala tím, že muži budou nosit ženské šaty.
Naštìstí tato situace v církvi pomalu, ale jistì doznává jistých zmìn. Ty ale nejsou pro nìkteré lidi dost rychlé ani rozsáhlé, ani nejsou nijak významnì nápomocné laikùm. Ale pokles poètu knìžských povolání v Evropì i Americe zpùsobil, že stále více žen využívá pøíležitostí ke službì v církvi, což jim bylo v minulosti zapovìzeno. Tyto ženy vnášejí opìt do muži ovládané církve alespoò èást opravdového ženského elementu, který tato instituce tak dlouho postrádala. Ženy se úèastní všech farních rad, liturgických výborù a pastoraèních služeb, navštìvují nemocné, vìnují se duchovnímu vedení, vychovávají mladé køes�any, a dokonce uèí v semináøích.
Ti, kteøí jsou proti službì žen v církvi, si èasto myslí, že ženy se chtìjí zapojovat v církvi jen proto, aby získaly moc a autoritu nad muži. Vidí v pøítomnosti žen v církvi jistou hrozbu své vlastní mužské nadøazenosti. Kromì toho se muži nedokážou smíøit s tím, že souèasný církevní systém z nich dìlá obìti klamu a vlastní deprivace. A proto nedokážou ocenit dar, který se jim nabízí v podobì toho, co odmítají.
Snad budou jednoho dne poci�ovat to, co muži v televizním poøadu Phila Donahuea nebyli schopni vyjádøit, totiž že je potøeba, aby pøestali potlaèovat ženskou stránku své osobnosti. Ale dokud tuto cestu nenastoupí samotní jedinci, pravdìpodobnì si neuvìdomí, že instituce musejí udìlat totéž. Nedokonalý muž dá pøednost nedokonalé instituci, protože se v ní cítí vyrovnanìjší, i když jde o falešnou rovnováhu. V podstatì jsou závislí jeden na druhém. Nedokonalá instituce potøebuje – a snaží se udržet – nedokonalé muže na nízké úrovni duchovního vývoje, aby si zajistila vlastní existenci.
Po šestnácti letech práce v oblasti duchovních cvièení po celém svìtì jsem pøesvìdèen, že dùkazy jsou zdrcující. Nejen svìt, ale i církev mají obrovský strach z celistvosti.
Sexuální polarita patøí mezi nejranìjší okouzlení a zároveò mezi základní tabu. Lidé, kteøí jsou osvícení v otázkách rasismu, války a chudoby, zùstanou èasto nadále otevøení i v otázkách rovnoprávnosti mezi pohlavími a sexismu. Jde o staré archetypy a my podvìdomì víme, že pokud si s nimi budeme zahrávat, zahráváme si skoro se vším. Asi se nebudeme posouvat kupøedu moc rychle, protože v sázce je hodnì a je to dùležité. Je to úzká a zrádná cesta, která se proplétá mezi sexualitou a spiritualitou. Ale lidské bytosti nemají jinou možnost a ani církev nám nemùže bránit v tomto posvátném svazku.

„Tak teï už víš, že otcové,
jež neumí milovat své syny,
plodí syny, kteøí neumìjí milovat?
Nebyla to tvá vina
ani má. Potøeboval jsem
tvou lásku, ale zvládnul jsem to bez ní.
Teï už nepotøebuji nic.
– Richard Shelton15
Velká èást lidského rodu poci�uje nesmírnou touhu po otci. Týká se to i žen, ale pøedevším mužù. Za celé roky svého pùsobení v knìžské službì, kdy jsem pracoval v komunitì, vedl duchovní cvièení a pøednášel po celém svìtì jsem zjistil, že je to jedna z nejèastìjších ran v lidské duši. A také jedna z nejbolestivìjších.
Když jsem jednou uspoøádal sérii nìkolika pøednášek v Kalifornii, pøišel za mnou do haly jeden mladík, kterému mohlo být nìco pøes dvacet, a naléhavì mì prosil, zda by se mnou mohl mluvit. Pozval jsem ho do svého pokoje, a když jsme byli sami, sdìlil mi svùj životní pøíbìh.
To, co mi vyprávìl, vypovídalo hodnì o jeho otci – inženýrovi. Když byl malý, zeptal se svého otce na Boha a otec mu stroze odpovìdìl: „Matematika je mùj bùh. Pokud nìco nemùžeš dokázat, tak o tom nemluv. Pokud se nìco nezakládá na logice, tak to pro mne neexistuje.“ Ale jeho syn zastával pøesnì opaèný postoj. Byl to velmi citlivý, vnímavý mladý muž, a tak si s otcem zùstali cizí. Oba žili ve dvou zcela odlišných svìtech, které se nikdy nemohly protnout. Nikdy se mezi nimi neudálo nic životodárného.
Když mi onen mladý muž svùj pøíbìh vyprávìl, cítil jsem, jak si užívá, snad i vychutnává, tuto novou zkušenost. Asi po hodinì se najednou odmlèel a podíval se na mne: „Vy mì posloucháte!“, zvolal udivenì. „Mùj táta mì nikdy neposlouchal, ale vy ano! Mám vás za to moc rád.“
V tu chvíli jsem si byli velmi blízcí, možná blíž, než ten mladík vùbec kdy byl nìjakému dospìlému muži. Ale já jsem musel brzy odejít na další pøednášku. Tak jsem se s ním pomodlil a podržel chvíli jeho ruce ve svých. Nakonec jsem se zvedl a položil jsem ruce na jeho hlavu, abych mu požehnal. Pak jsem øekl, že už musím jít.
„Nechci, abyste odešel,“ prosil mì zoufale.
„Ale já mám za nìkolik minut pøednášku. Proè nechceš, abych odešel?“
„Když jste se mì dotkl, bylo to moc pøíjemné.“ Vzápìtí se lekl, abych si jeho slova nevyložil špatnì a dodal: „Nemyslete si, že jsem gay nebo tak nìco, jen jsem se cítil dobøe, když jste se mì dotknul. Mùj otec mì nikdy nevzal za ruku a nikdy mì nevyslyšel. Mùžu za vámi zase nìkdy pøijít?“
Druhý den jsme se potkali znova, pak znova a tak dále. Potøeboval nìkoho, komu by mohl sdìlit své pocity, kdo by poznal, jaký doopravdy je, kdo by pochopil hloubku jeho bolesti. Potøeboval nìkoho, kdo by ho ujistil o své náklonnosti a potvrdil mu, že je tím, èím je. Zkrátka potøeboval otce.
Kdykoliv si na toho mladíka vzpomenu, uvìdomím si, že byl jen jedním z celého zástupu. Tisíce a tisíce mladých i starých mužù cítí totéž. Vyrostli bez otcovské lásky, bez otcova pochopení a náklonnosti. A pøesnì po tomhle dychtí a hledají to u uèitelù, trenérù, knìží, vedoucích skautských oddílù a kohokoliv, kdo jim onu náklonnost projeví. Pozdìji, ve vojenské službì nebo ve svìtì obchodu, hledají totéž u svých nadøízených. Jsou z nich dobøí týmoví hráèi nebo dobøí vojáci, jako tøeba Oliver North, který by pro svého prezidenta udìlal cokoli, pokud by to ovšem pan prezident odsouhlasil.
S touhou po otci se setkávám v mnoha rùzných podobách. Napøíklad v souèasné dobì jsem kaplanem ve vìzení v Albuquerque, což je sama o sobì velmi machistická hispánská subkultura. Kdykoliv se vìzni setkávají a komunikují mezi sebou nebo s dozorci, pøedvádìjí svùj machismus s obvyklými nadávkami a ostrými slovy a dìlají ze sebe drsòáky. Ale když jsou pak se mnou o samotì, všechno se zmìní. Najednou jsou z nich malí kluci, kteøí se snaží stùj co stùj upoutat mou pozornost a já jsem pro nì „padrecito“ – tatínek.
Vzpomínám si na jednoho muže, který za mnou pøišel. Byl to svalovec, na jedné paži tetování Panny Marie Guadalupské, na druhé obrázek nìjaké nahotinky. „Kouknìte, otèe, umím s ní hýbat,“ zatnul sval a hýbal paží. V jeho oèích se zraèila touha malého kluka zaujmout svého tátu.
Èastokrát si vìzni vymýšlejí rùzné dùvody, aby se mnou mohli být o samotì a povídat si se mnou. Žádají o svolení jít ke zpovìdi, i když ve vìzení nedìlají nic, z èeho by se museli zpovídat. Ale pøijdou s èímkoliv a doufají, že to staèí na høích, jen aby mi pak mohli vyprávìt o svých intimních pocitech a vnitøním „já“.
Když vyslechnu vìzòovu zpovìï, vždy mu položím ruku na hlavu nebo na rameno, abych mu dal požehnání. Bez výjimky se všichni rozpláèou, když se jich dotknu. Svìsí hlavu, abych nevidìl slzy v jejich oèích, ale já slyším, jak popotahují jako malí kluci, kteøí potøebují pohladit a obejmout. Samozøejmì by mì to nikdy nenechali udìlat. Ale vždy se po tom snaží ještì navázat rozhovor, jen abych se u nich ještì chvíli zdržel.
Ano, touha po otci je velká a hluboká rána, kterou si mnozí z nás neseme s sebou, aniž bychom si ji uvìdomovali nebo ji pøinejmenším umìli pojmenovat. Jedná se o deprivaci, kterou se neustále snažíme pøekonávat, o potøebu, již chceme neustále uspokojovat. Nejsme schopni být sami sebou; nemùžou z nás být dospìlí muži, protože poøád potøebujeme být nìèími synáèky. Potøebujeme, aby nás ten nìkdo mìl rád. Odlouèení od toho, kdo je stejný jako my (otec), je do jisté míry ještì zhoubnìjší než oddìlení od toho, kdo je naším pravým opakem (matka). Jestliže mì mužský svìt nepøijme, pak už si nikdy nebudu jistý sám sebou.
Jak moc destruktivní je touha po otci? Jak daleko je muž schopný zajít, jen aby uspokojil potøebu uznání, které mu jeho otec odpíral? Co by mohl udìlat, aby se zbavil potlaèovaného vzteku, když už ne pøímo na svého otce, tak na vše, co jeho otec pøedstavuje?
Nìmecká psycholožka Alice Millerová napsala studii o muži, s nímž se v dìtství hrubì zacházelo.16 Otec ho zbil za každý sebemenší pøestupek, a� skuteèný, nebo jen domnìlý. Nikdy na syna nevolal jeho jménem. Když chtìl, aby k nìmu hoch pøišel, zapískal na nìho jako na psa. V chlapci kypìla nenávist, ale nebyl schopen dát svému vzteku na otce volný prùbìh. Tak ho potlaèoval v sobì a pøiživoval tím svou nenávist. Pozdìji se syn dozvìdìl, že jeho dìdeèek (o kterém skoro nic nevìdìl) byl Žid. Jeho zdeformovaná mysl ho dovedla k pøesvìdèení, že židovská krev byla dùvodem chování jeho otce.
Ten chlapec se jmenoval Adolf Hitler. Zbytek jeho destruktivního pøíbìhu už znáte.

Touha po otci (Father Hunger) se také nìkdy nazývá „rána po otci“ (Father Wound). Psychologové užívají tohoto termínu, aby zdùraznili zranitelnost mužské psýché jako dùsledek absence otce v rodinì – a� už proto, že zemøel, opustil rodinu, tráví vìtšinu èasu v práci èi mimo domov, anebo protože se vyhýbá kontaktu se svými dìtmi. V každém pøípadì je výsledkem hluboká bolest, deprivace, jež mùže vést k malému smyslu pro vlastní vyrovnanost a hranice svého „já“, mysl, jež postrádá spojení s tìlem a s pocity, neèinnost nezapáleného ohnì.
Když jsem vedl duchovní cvièení v Peru, jedna sestra, která slouží v ústøedním vìzení v Limì, mi vyprávìla o své následující zkušenosti. Když se v prvním roce jejího pùsobení blížil Den matek, vìzni ji neustále žádali o pøání a pohledy k tomuto svátku. Stále vìzòùm nosila krabice plné pøání, která chtìli poslat domù mámì, ale vypadalo to, že jich nikdy nebude dost. A tak když se blížil Den otcù, rozhodla se, že se na nápor žádostí pøipraví a koupila celou bednu pøání. Ale ta bedna je poøád v její kanceláøi. Ani jeden vìzeò ji nepožádal o pøání ke Dni otcù. Dokonce se jí ani nepodaøilo rozdat je zadarmo.
Uvìdomila si – a když mi tuto historku vyprávìla se slzami v oèích, uvìdomil jsem si to i já –, že vìtšina mužù byla ve vìzení proto, že nemìli otce. Ne že by to byli sirotci, ale nikdy nepocítili pøítomnost otce v tom pozitivním smyslu. Nikdy nevidìli sami sebe jako syny mužù, které obdivovali, nikdy nepocítili hloubku a jistotu své identity, nikdy si neprožili to prvotní nadšení, jež je výsledkem vyrùstání ve spoleènosti svého otce. A tak strávili svùj život tím, že se všelijakými destruktivními zpùsoby snažili stát se muži. Ale stali se z nich muži nejistí, kteøí si musejí dokazovat svou mužnost tím, že páchají trestné a násilné èiny.
Protože se nikdy v rámci svého „já“ nedostali k modelu opravdového muže, hledají teï nìkoho jiného, kdo by jim dodal pocit jistoty a sebedùvìry. Protože nikdy nenašli onu vnitøní sílu, jež lidem dává pocit osobní rovnováhy, neustále se snaží dokázat, kým jsou. A� už se úèastní rùzných „chlapských“ zábav, které vyžadují fyzickou sílu, chlubí se svou sexuální výkonností èi obchodními úspìchy, snaží se dokázat sobì samým i druhým, že to dokázali, že jsou skuteèní chlapi. Ale jejich neustálá honba za novými a novými úspìchy naopak dokazuje, že to nezvládli a že podvìdomì cítí svou vlastní nedokonalost. Protože nenalezli pravou hodnotu svého „já“, snaží se ji dokázat tím, že vydìlávají peníze, hromadí pøedmìty, které se za nì dají koupit, a získávají moc. Ale jejich neustálé hledání zasloužených hodnot ve skuteènosti prozrazuje vnitøní pocit prázdnoty.
Pouhé ztotožnìní se s povrchním mužem nutnì zpùsobuje problémy se sexualitou, protože povrchní muž je sexuálnì neúplný. Jean Vanier, zakladatel více než šedesáti komunit Archa pro tìlesnì a mentálnì postižené v Evropì a v Kanadì, mi jednou øekl, že potkal velmi málo mužù, kteøí by neutrpìli buï sexuální, nebo autoritativní trauma. Skoro každý muž v západní spoleènosti, øíká Vanier, trpí nezdravou a narušenou sexualitou. Tato rána nesnesitelnì bolí a projevuje se v násilí na ženách a strachem z jiných mužù. Psychologové zjiš�ují, že napøíklad znásilnìní není výsledkem sexuální touhy, ale nenávisti k ženám. Muži, kteøí ještì neobjevili a nepøijali ženskou stránku své osobnosti, nenávidí ženskost skrytou ve stínu, a tato nenávist se projevuje zvenèí tím, že opovrhují slabostí žen a mají na nì zlost. Dalším projevem nezdravé a nejednotné sexuality je také nenávist k homosexuálùm a strach z nich. Jádrem problému je skuteènost, že takováto nenávist pøedstavuje závažný nesoulad mezi mužskou tìlesností a mužským duchem.
Z dùvodù neschopnosti nalézt model opravdového muže má mnoho mužù také problémy s autoritou. Protože nikdy nepotkali muže se skuteènou vnitøní autoritou, vnímají ji jako nìco nezbytnì vnìjšího a svévolného. Neznají duchovní autoritu, která vyplývá ze schopností a odpovìdnosti, a proto se jim nikdy ani nesnilo, že by ji v sobì mohli hledat. Autorita pro nì nikdy neznamená vnitøní moudrost, ale spíše vnìjší závazek. Takto autoritu chápou a tak ji také uplatòují – autoritativnì. Ale pokud zastávají tento postoj, pøidìlávají problémy sobì i ostatním. Sobì, protože zpùsobují, že jejich vùle plodí jak poslušnost, tak pasivitu, jak poddajnost, tak záš�, jak povrchní respekt, tak skrytou zlost. Zároveò se jejich autorita stává problematickou pro ty, kdo jsou pod jejich autoritativním režimem. Vìtšina mužù, kteøí mìli jen zøídka kladnou zkušenost s autoritou, jíž mohli vìøit, se autority obává, bouøí se proti ní, nebo ji naopak pøehnanì uctívají. Máme strach z toho, co jsme nikdy nepoznali. A hodnì mužù cítí, že ještì nikdy nepoznali dobrého a moudrého muže. (To jen ženy jsou ctnostné a starostlivé!) A tak tito muži udržují v chodu tentýž systém, který z nich dìlá uvìznìné otroky, a� už jsou podøízení, nebo nadøízení.
I když v životì neexistují žádné záruky, mùžeme pomoci našim synùm tím, že s nimi budeme sdílet svùj vnitøní život, své myšlenky, pocity, sny a bolesti. Jeden psycholog mi øekl, že vìtšina chlapcù ztrácí respekt ke svému otci, když je jim okolo šestnácti let. Domnívám se, že je vcelku normální, když dospívající mladíci v tomto vìku chtìjí pøetrhnout rodièovská pouta. Avšak jak dobré nebo špatné je toto odpoutání, záleží hodnì na kvalitì a stylu našeho otcovství. Jestliže jsme syny v jejich dìtství zanedbávali nebo týrali, pøetržení pout bude mít podobu odmítnutí poslušnosti nebo vzbouøení se proti autoritì, což je rána, jež se nemusí vždycky zacelit. Pokud jsme je však utvrzovali o své náklonnosti, provázeli je až do dospìlosti a sdíleli s nimi naše vlastní bitvy, odpoutání bude mít podobu pomalého pøechodu od vztahu rodiè‑dítì k rovnocennému vztahu dvou dospìlých mužù. Je daleko dùležitìjší vtáhnout naše syny do nìjakého procesu, jehož se zúèastní spoleènì s námi, než jim jen pøedhodit pøíliš vìcné závìry.
Naši synové nejsou hloupí. Jestliže od svých otcù dostanou bìhem dìtství a dospívání pozitivní mužskou energii, nebudou ji odmítat, až budou dospìlí. Pokud se nauèili v dìtství dùvìøovat mužskosti, budou dùvìøovat mužskosti v nás a naleznou ji i v sobì, až budou dospìlí. Mohou hledat podporu a vzory i nìkde jinde – mezi spolužáky, uèiteli a trenéry, mezi svými fiktivními nebo skuteènými hrdiny – ale to je normální. Jeden muž nemùže nahradit všechny mužské vzory, ani svému synovi, který si musí svou mužskost vybudovat tím, že do svého dospìlého „já“ zaèlení èásti rùzných vzorù. Ale žádný rozumný syn nezavrhne pøíklad, který mu dal jeho otec, pokud to, co od nìho dostal, byl upøímný, milující cit a zdravé porozumìní pro nìho jako muže.
Syn potøebuje vìdìt, že ho otec respektuje a nìkdy i obdivuje. Už jako malý kluk chce, aby na nìho byl táta pyšný, ale jakmile dospìje, otcova hrdost se mu mùže zdát povýšená až urážlivá. Po celou dobu potøebuje nejen rodièovský souhlas, ale také respekt dospìlého a upøímný obdiv. Pokud otec vyèkává, až bude jeho syn teenagerem, je na to už pozdì. Ono respektování muže již v malém klukovi je pøesnì to, co ho podnìcuje, aby se pøidal do klubu dospìlých mužù. A stejné respektování ho pozdìji utvrdí v tom, že je koneènì rovnocenným partnerem svého otce a že on a jeho otec jsou jedno. Synové obvykle pøiznávají, že jedna èást v nich potøebuje a chce mít svého tátu na pomyslném piedestalu až do smrti; chtìjí, aby to byl jejich táta, ne jenom kamarád. (Vzpomínám si na hluboké zklamání a zmatek, které poci�oval jeden mladý muž, když si pøed ním jeho otec klekl na kolena a svìøil se mu se svými tajnými sexuálními aférami a nezodpovìdným životem.)
Rána po otci je tak hluboká a tak vše‑prostupující v tolika èástech svìta, že pokus o její vyléèení by dost dobøe mohl být nejradikálnìjší myslitelnou spoleèenskou reformou. Jsem pøesvìdèen, že tato deformace je pravou pøíèinou vìtšiny zloèinù, militarismu, soutìživé chamtivosti a nestabilních rodin. Co mùžeme udìlat, aby se tato rána zacelila? Navrhuji tøi zpùsoby, jak se dopracovat k jejímu vyléèení.
Za prvé se musíme postupnì prokousat všemi bolestmi, které cítíme, k dospìlému a odpouštìjícímu vztahu s našimi otci a otcovskými rádci. Za druhé musíme uchovat, a možná i znovu vychovat, toho malého chlapce v nás pomocí uzdravujících modliteb, pøátelstvím s jinými muži a snad i nìjakou vnitøní duševní terapií za pomoci prùvodce èi terapeuta. A koneènì bychom mìli vìnovat nìco z vlastní otcovské energie na reformování destruktivních patriarchálních struktur v naší spoleènosti a na výchovu a uzdravení další generace mužù.

Mnoho mužù vyrùstá s vnitøní prázdnotou. A� už tomu øíkáme touha po otci, mužská deprivace nebo nedostatek otcovské lásky, stále je to ta stejná prázdnota. Když se pozitivní mužská energie – energie, které se dá dùvìøovat a na niž se lze spolehnout – nepøenese z otce na syna, vzniká v mužských duších urèité vakuum. A právì tam smìøují démoni.
Ženy nepochybnì také potøebují lásku a náklonnost otce, ale z jiného dùvodu. Dívky potøebují, aby otec potvrdil jejich identitu jako identitu žen. Chlapci potøebují, aby jim otec pomohl jejich základní identitu muže najít a nauèil je, jak se vyrovnat s mužským zpùsobem cítìní. A otec je první svobodnì zvolený objekt naší lásky v lidském životì.
Matku si svobodnì nevolíme. Je zkrátka s námi, od prvního okamžiku našeho života. Když se narodíme, dokonce i voníme stejnì jako naše matka, protože pocházíme z ní. Když chceme pít, umíme najít matèin prs i se zavøenýma oèima, protože poznáme matèinu vùni a instinktivnì prs najdeme. Teprve po nìkolika mìsících si zaèneme nejasnì uvìdomovat, že naše a matèino tìlo nejsou jedno, ale dvì rùzná tìla.
Pøesto matku dùvìrnì známe, poznáme ji a mùžeme jí dùvìøovat. O pár mìsícù pozdìji zaèínáme rozeznávat nìkoho jiného, kdo je jako matka, ale není to ona. Ten nìkdo je cizí èlovìk, první cizinec v našem rozrùstajícím se svìtì. Ten nìkdo je náš otec. Setkání s otcem je prvním setkáním s nìkým, kdo nejsme my. Pøijetí nebo odmítnutí ze strany otce pro nás znamená první záchytný bod, který nám prozradí, zda mùžeme vnìjšímu svìtu dùvìøovat.
Abychom si získali matèinu pozornost, nemusíme dìlat vùbec nic. Obvykle nám ji vìnuje zcela dobrovolnì, aniž bychom o ni museli žádat. Ale abychom zaujali pozornost otce, aby se na nás usmál – pro to už musíme nìco udìlat. Z nìjakého neznámého dùvodu nám onen neznámý úsmìv dodává víc energie a síly než neustálá péèe matky. Možná je to proto, že nìjak cítíme, že otec nám nìhu dávat nemusí, takže když už nám ji jednou poskytne, je nám daleko dražší. Pro nás je to zkušenost první volby, kdy si svobodnì vybíráme.
Jednou jsem èetl èlánek o výzkumu dìtí, které vychovávali jejich otcové, zatímco matky chodily do práce. Èlánek tyto dìti nazýval „superdìtmi“, protože svými schopnostmi jak v dìtství, tak v dospìlosti skoro všichni daleko pøevyšovali statistický prùmìr. Není pochyb o tom, že za jejich úspìchy v životì stojí mnoho faktorù, v neposlední øadì také fakt, že mìli kreativní a svobodomyslné rodièe, kteøí si úspìšnì vymìnili tradièní rodièovské role bìžné v naší spoleènosti. Zároveò se však domnívám, že za úspìchy tìchto „superdìtí“ stojí i otcovská láska, která se svou kvalitou od lásky mateøské liší. Pozitivní mužská energie, a� už od otce, nebo od matky, má moc dodat dìtem nezmìrnou sebedùvìru a jistotu.
Z vlastní zkušenosti mohu potvrdit, že jedním z dùvodù, proè jsem se stal knìzem, bylo to, že mùj otec ve mne vždy vìøil. Kdykoliv jsem mìl tendenci pochybovat o sobì nebo o tom, zda budu schopen nìco nového vyzkoušet, øekl mi, že si je jistý, že to zvládnu. Nikdy jsem nemìl velké problémy s pochybnostmi o sobì samém, s pochybnostmi, které jsem rozpoznal v tolika mladých lidech, s nimiž jsem pracoval.
V katolickém spoleèenství, v nìmž jsem vyrostl, byl knìz jedinou Bohu nejbližší osobou, kterou jsme znali. Z tohoto pohledu se mùže zdát, že touha stát se knìzem byla tak trochu jako touha stát se filmovou hvìzdou nebo olympijským atletem. Nebylo to prostì pro každého. Mùj otec mì ujiš�oval, že jestli jsem se rozhodl stát knìzem, urèitì to dokážu – samozøejmì za pøedpokladu, že to tak bude chtít i Bùh. A otcova dùvìra ve mnì nezanechala žádný prostor pro mé vlastní pochybnosti.
Když øekne otec svému dítìti, že nìco dokáže, tak to také dokáže. Nevím, proè tomu tak je, jen si myslím, že existuje nìjaká tajemná energie, která pøechází z otce na jeho dìti. Je to jistý druh kreativní energie, která zpùsobí, že vìci jsou, když pøedtím nebyly; energie, bez níž by vìci nemohly vzniknout. Když mužská energie chybí, dílo se nekoná, a� už v lidské duši, nebo v okolním svìtì. Nechybí péèe, podpora a možná ani láska, ale to nové „stvoøení z nièeho“, jež je jedineènou výsadou spojovanou s mužskou stránkou Boha, se zkrátka neuskuteèní.
Bez otcovské energie zùstává v duši pocit prázdnoty a opuštìnosti, kterou mùže zaplnit jen a jen tento druh energie. Vidìl jsem to u mnoha lidí, a zvláštì u mužù. Jde o planou touhu, jež se neustále živí chválou, o touhu nikdy neuspokojenou. Je to èerná díra, která nasává odmìnu za odmìnou a nikdy nemá dost. Stává se hnízdem démonù, hnízdem pochybností, strachu, nedùvìry, cynismu a vzteku. A také místem, odkud tito démoni vyrážejí, aby pohltili další obìti.
Není náhodou, že Ježíš øíkal Bohu abba – tatínku. Pøestože Bùh pøekonává rozdíl mezi mužskostí a ženskostí a je stejnì správné jako nutné vidìt v Bohu i matku i otce, domnívám se, že Ježíš z hloubi duše rozumìl prázdnotì, která tíží mnoho lidí. Vìdìl, že pro velkou vìtšinu lidského pokolení bude tìžší a potøebnìjší øíct „táto“ než „mami“. Vìøit v otcovskou lásku je pro mnoho z nás nejtìžší zkouška naší víry. Obávám se, že mnozí z tìch, kdo chtìjí odhodit to úžasné a sexuálnì nabité slovo „otec“, jsou ti poslední, kteøí by to mìli udìlat.
Mateøskou lásku známe. Mateøskou lásku máme. Lásku otcovskou potøebujeme a hledáme ji. Dùvìra otce v nás nám dodává odvahu riskovat, vzdávat se a rùst. Když se budeme na Boha dívat jako na otce a pøijímat jeho lásku také jako lásku od muže, mùžeme smìle vìøit celému evangeliu, a ne jen tìm èástem, které pojednávají o jistotì, útìše a pøináležitosti. Bùh, který je nám otcem i matkou, nás osvobozuje pro evangelium, jež je plodné, dùvìrné a univerzálnì tvùrèí.

V Novém zákonì je pasáž, která se pøesnì hodí na to, co chci øíci o rùzných typech mužù a o modelu muže, k nìmuž nás vyzývá Ježíš:
„V jinou sobotu vešel do synagogy a uèil. Byl tam èlovìk, jehož pravá ruka byla odumøelá. Zákoníci a farizeové si na Ježíše dávali pozor, uzdravuje‑li v sobotu, aby mìli proè ho obžalovat. On však znal jejich myšlenky. Øekl tomu muži s odumøelou rukou: ‚Vstaò a postav se doprostøed.‘ On se zvedl a postavil se tam. Ježíš jim øekl: ‚Ptám se vás: Je dovoleno v sobotu èinit dobøe, èi zle, život zachránit, èi zahubit?‘ Rozhlédl se po všech a øekl tomu èlovìku: ‚Zvedni tu ruku!‘ On to uèinil a jeho ruka byla zdravá. Tu se jich zmocnila zlost a radili se spolu, co by mìli s Ježíšem udìlat.“ (Lukáš 6,6–11)
V tomto pøíbìhu vystupují tøi typy mužù. Muž s odumøelou rukou je jeden typ, zákoníci a farizeové druhý a Ježíš tøetí. Když se podrobnì podíváme na tyto tøi typy mužù a zeptáme se sami sebe, kde bychom byli my, kdybychom mohli být ve stejném pøíbìhu, dozvíme se hodnì o sobì samých.
Muž s odumøelou rukou je klasickou ukázkou mnoha mužù dnešního svìta. Všimnìte si, že odumøelou má ruku pravou. To je ruka více používaná, ruka produktivní. Tento muž je prototypem mužù, kteøí nejsou schopni dosáhnout toho, po èem touží, a uskuteènit to, co by chtìli.
Onen muž je slabý. Náhodou je zrovna v synagoze a nìkam se posadí. Chybí mu jakákoliv iniciativa a odhodlání. O nic nežádá. Dokonce ani o to, aby byl uzdraven, jak to dìlá vìtšina lidí v pøíbìzích o uzdravení v evangeliích. Místo toho ho musí Ježíš zavolat k sobì. A když ho Ježíš zavolá, beze slova tam stojí. Dìlá, co mu Ježíš øíká, ale za celou dobu sám neøekne ani slovo. Když je uzdraven, ani Ježíši nepodìkuje ani nechválí Boha a ani o svém uzdravení nikomu nevypráví, jak to dìlají ostatní v podobných pøíbìzích.
Tento muž budí dojem pasivního èlovìka, který spíše na vìci kolem reaguje, než aby byl jejich hybatelem. Ve svém životì nikam nesmìøuje a vùbec ho to netrápí.
Popis se hodí na spoustu dnešních mužù, nejen v kontextu americké spoleènosti, ale na celém svìtì. Muži nevìdí, jak se mají motivovat. Když už nìjakou motivaci mají, má podobu penìz, sexu nebo moci. Ale chybí jim vnitøní motivace a bez vnìjší motivace penìz, sexu a moci nevìdí, jak volit a rozhodovat o tom, co chtìjí se svým životem dìlat.
Jinými slovy, vìtšina mužù nemá žádnou vnitøní spiritualitu. Potøebují nìjakou vnìjší okolnost (napøíklad zákon!), která by je nakopla, nastartovala, nabídla jim jistotu, povýšila je, odmìnila je a uèinila š�astnými. Spiritualita se týká vnitøního zdroje energie, jež je motivující a hnací silou našeho žití. Muž ducha nebo duchovní muž, chcete‑li, èerpá svou energii z nìèeho jiného, než jsou peníze, sex a moc.
Zmínìná pøíhoda se v Lukášovì evangeliu èasto nazývá pøíbìh o uzdravení, ale já se musím ptát, zda‑li je ten muž skuteènì uzdraven. Možná je v poøádku jeho ruka, ale všechno ostatní se zdá nefunkèní. Ti z nás, kteøí máme zkušenosti s uzdravovacím pùsobením charismatického hnutí nebo jsme byli svìdky uzdravení skrze udìlení svátosti nemocných, známe dùležitost psychologického a citového dokonèení léèby. Jestliže fyzickou léèbu nedoprovází léèba duchovní, fyzické pøíznaky nemoci se èasto vracejí. Fyzická léèba je vždy pobídkou k nìjaké vnitøní zmìnì, zmìnì pocitù nebo smìru. Když Ježíš uzdravoval lidi, èasto jim radil, aby vstali a šli, aby odešli a více nehøešili. Ve zmínìném pøíbìhu není žádný náznak, že by onen muž chtìl udìlat nìco podobného. Jako odpovìï na zázraèné uzdravení Ježíšem tam jen tak stojí.
Zákoníci a farizeové pøedstavují jiný typ muže v souèasném svìtì. Je ironií, že v pøíbìhu jsou to vìøící lidé. Berou náboženství velmi vážnì, ale pøesto se snaží zamezit šíøení Božího díla. Angažují se v náboženství, ale pøesto nechtìjí mít s uzdravováním, svobodou nebo dary života nic spoleèného. Ocitli se v pasti svého myšlení, v síti svých morálních principù a jsou zaslepeni svými doktrínami. Zpovzdálí sledují, co se dìje, aby mohli kritizovat a obviòovat. Jsou to lidé se zlou vùlí.
Reprezentují to, co bychom mohli nazvat „konzervatismus moci“; zuby nehty se drží svých pozic a jistot, které jim dává institucionální náboženství. Jejich pøesvìdèení se velmi liší od „konzervatismu hodnot“, který vyznávají lidé zastávající hodnoty evangelia. Pod rouškou náboženských hodnot jde zákoníkùm a farizeùm ve skuteènosti jen o moc a vládu. Takoví lidé nejsou jen v katolické církvi, ale i v protestantských denominacích, stejnì jako v judaismu a islámu. Jsou to ti ambiciózní mluvèí náboženské moci, kteøí užívají jména Božího jako zástìrky pro svou vlastní potøebu moci. Když se jich na nìco zeptáte, jako se Ježíš ptal zákoníkù a farizeù, mlèí nebo se zahalí do neproniknutelné kouøové clony. Jsou plni rozhoøèení, ale nikomu neprozradí své skuteèné motivy, dokonce ani sami sobì.
Za povšimnutí ještì v tomto pøíbìhu stojí, že ti muži myslí a jednají jako skupina. Nejsou to jedinci, ale pøedstavitelé urèitého druhu skupinového myšlení, které se v tomto pøípadì zabývá náboženstvím. Stejnì tak by to mohl být patriotismus, kapitalismus nebo jakýkoliv druh etnického šovinismu. A� už to nazveme jakkoli, je to proti individuálnímu vìdomí a lidskému svìdomí. Kolektivní myšlení je jednou z nejlacinìjších a nejbìžnìjších náhražek za osobnostní rùst a vyzrálé uvažování. Farizeové reprezentují patøiènost a spoleèenskou nadvládu, což je velmi obvyklá forma morálky prvního stupnì. Skuteèné svìdomí a rizika mravní bezúhonnosti jsou mimo jejich chápání a obvykle pro nì pøedstavují vážnou hrozbu.
Nakonec se dostáváme k Ježíšovi. V pìti krátkých verších tento muž pøijde, uèí, rozpozná, co si myslí ostatní, pokyne, zeptá se a klidnì jedná. Bez paniky èelí tìm, kdo ho chtìjí obžalovat, protože zná jejich myšlenky. Když oslovuje druhé dva typy mužù, mluví s vnitøní autoritou. Nebojí se konfrontovat ostatní lidi ani zpochybòovat zákon. Ví, co má udìlat, a také to udìlá. Nic nevysvìtluje. Nepøivlastòuje si zásluhy. Nežádá si uznání. Jednoduše koná pravdivé a trpìlivì snáší jejich tichý vztek.
Po této scénì odchází Ježíš do hor, aby se tam modlil, a poté shromažïuje celou komunitu.
„V tìch dnech vyšel na horu k modlitbì; a celou noc se tam modlil k Bohu. Když nastal den, zavolal k sobì své uèedníky a vyvolil z nich dvanáct, které také nazval apoštoly.“ (Lukáš 6,12–13)
Když se muž nachází v nepøíjemné situaci, tváøí v tváø lidem, kteøí ho nenávidí, má to na nìho tìžký dopad. Když žije v negativistickém prostøedí, a� už doma, nebo v práci, je to duchovnì vyèerpávající. Ježíš to poznává na svou vlastní kùži, a tak hledá zpùsob, jak se tomuto negativismu bránit a oslabit moc jedovatých lidí.
Nikdy se nesmíme bát udìlat totéž. Závislosti se nìkdy øíká láska; nazývají ji tak nejistí muži, kteøí nevìdí, jak mají uchránit hranice své osobnosti. O tom budeme mluvit pozdìji jako o nezbytné „energii bojovníka“. Moudrý bojovník Ježíš se dostává ven z nepøíjemné situace vytvoøené žalobci a udavaèi a pryè od duchovní chabosti muže, kterému pomohl, aby sám získal duchovní sílu.
Tu nalézá pøedevším v komunikaci s Bohem. Ale kromì toho získává sílu tím, že kolem sebe vytváøí nové spoleèenství lidí. Uèí je, že existuje i jiný, nový zpùsob života vedle toho, který pøedstavují druhé dva typy mužù. Ukazuje jim, že existuje nový zpùsob chápání toho, co se ve svìtì dìje, a nový zpùsob jednání tváøí v tváø moci a ochromení.
Ježíš chápe, že se „nevmýšlíme“ do nového zpùsobu života, ale musíme se „vžít“ do nového zpùsobu myšlení. Vytváøí zdravou komunitu mužù jako živoucí alternativu k špatnì fungujícím pravidlùm, jimiž se obvykle muži øídí. Církev mìla být pùvodnì „nové uspoøádání svìta“ Bohem.

V evangeliu podle Jana mluví Ježíš o svém vztahu k Bohu. Zdùrazòuje, že on a Otec jsou jedno. Ježíš tuto myšlenku opakuje poøád dokola, jako by cítil velkou radost ze vztahu sebe jako syna a svého otce.
Jak jsme až doposud vidìli, vìta, která by mohla charakterizovat vztahy vìtšiny mužù k rodièùm, by znìla: „Já a mùj otec nejsme jedno.“ Toto odcizení mezi syny a jejich otci je hlavním dùvodem, proè se z mnoha mužù stávají buï slabí, nebo naopak pøehnanì vlivní lidé, a ne muži jako Ježíš.
Americký básník Robert Bly tvrdí, že toto odcizení mezi otcem a synem nebylo vždy tak intenzivní jako dnes. I když nemùžeme pøedpokládat, že v pøedchozích dobách mìli všichni muži š�astné a zdravé vztahy se svými otci, Bly poukazuje na nìkolik faktorù, které naznaèují, že v období pøed prùmyslovou revolucí mìla vìtšina mužù mnohem bližší vztah ke svému otci než v období následujícím.17
Bly upozoròuje na to, že v období pøed prùmyslovou revolucí obvykle chlapci vyrùstali v úzkém pracovním vztahu se svými otci. Pracovali na rodinné farmì èi v obchodì spoleènì s otcem a uèili se být farmáøi, øemeslníci nebo obchodníci a také se uèili pøispívat svou prací k blahu celé rodiny. Proto už od zaèátku života vyrùstali v pøesvìdèení, že jsou nedílnou souèástí otcova svìta, a že jsou proto dùležití. Nemuseli pochybovat o své identitì, protože ji už mìli jasnì urèenou. Také se pozdìji v životì nemuseli rvát o uznání spoleènosti, protože už dávno získali uznání svých otcù.
V devatenáctém století však zaèali muži hromadnì opouštìt farmy a odcházeli pracovat do továren; ve dvacátém století pak stále více mužù odcházelo z rodinných firem za prací do kanceláøských budov velkých spoleèností. Celkem vzato, jejich synové nemìli pøístup ani do jednoho z tìchto svìtù. Proto bìhem posledního století a pùl musela vìtšina chlapcù vyrùstat bez tìsného kontaktu s otcem a bez ujištìní, že opravdu patøí do svìta mužù.
Výsledkem je úkaz, který jsem již charakterizoval jako „touhu po otci“ èili hlubokou potøebu mužského uznání a pøijetí. Podle Blye to má však daleko nedozírnìjší následky. Kromì touhy po otcovském rádci vyrùstají chlapci v nedostatku modelù chování a vnímání, které by jinak témìø spontánnì získali, kdyby mohli dospívat v mužské spoleènosti. Kvùli nedostatku mužských vzorù se cítí nespokojeni ve svých vlastních rolích dospìlých mužù. Pokud nevidí, jak jejich otcové nakládají se svými pocity, jsou sami neobratní ve vyjadøování pocitù svých. Pokud nevidí, jak navazují jejich otcové vztahy s ostatními muži, chybí jim nezávislost a sebedùvìra. Mají tendenci být buï velmi poddajní vùèi jakékoliv autoritì, anebo naopak velmi odbojní, a to z toho dùvodu, že vùbec neznají správné pojetí autority, protože se v raném dìtství nenauèili dùvìøovat a spolupracovat s otcem v trvalém vztahu partnerství.
Já sám jsem nedokázal plnì docenit, jak velký dopad má na muže zmìna ve vztahu mezi otcem a synem, dokud jsem nebyl pozván, abych pøednášel i v zemích mimo Spojené státy. Napøíklad v nìkterých èástech Afriky, jež jsou dodnes stále z velké èásti rurální a zemìdìlské, jsem byl hluboce unesen zpùsobem, jakým se chovali chlapci, kteøí vyrostli ve vesnici v tradièním kmenovém systému. Mìli v sobì jistý druh sebejistoty, který postrádám u mnoha dospìlých mužù v dnešní spoleènosti. I po tøicítce a ètyøicítce se vìtšina Amerièanù snaží, aby uspìli jako muži, a neustále hledají symboly mužství v sexu, penìzích a prestiži. Ale v pøedindustriální Africe chlapci èasto prokazují sebevìdomí dospìlých mužù a nemusejí bojovat o svou pozici ve spoleènosti, jako to dìláme my.
Pøesný opak jsem nalezl na Jamajce, kde tradièní rodinu a tradièní zpùsob života znièilo nejprve skuteèné otroctví a pozdìji otroctví ekonomické. V tomto domnìlém tropickém ráji jsou muži nuceni opouštìt své rodiny a odcházet za prací na pole nebo do oblastí, kde si nevydìlají tolik, aby za nimi jejich rodiny mohly pøijet. Musejí bydlet v chatrèích patøících firmì, pro kterou pracují, nebo ve zchátralých bytech spoleènì s jinými muži. Domù k ženám a dìtem na venkovì se dostanou jednou týdnì nebo jen nìkolikrát do mìsíce. Totéž platí o jižní Africe.
Na Jamajce jsem bìhem své pøednášky slyšel neustálý šepot a hluèení lidí, kteøí spolu mluvili a tlaèili se v docela velkém davu. Když jsem zaèal mluvit o dùležitosti otce v rodinì, hluk ustal a nastalo hluboké ticho. Vìdìl jsem, že má slova na ty lidi hluboce zapùsobila. Pojmenoval jsem nìco, co cítili a projevovali hluboko uvnitø sebe samých – utrpení a touhu po skuteèném otcovství. Jen málo z nich vyrostlo v pøítomnosti otce, který by byl doma, když ho potøebovali. Všichni zažili bolest z toho, že nikdy doopravdy nepoznali své otce.
Aèkoli hodnì mužù v mé zemi také vyrùstá bez stálé pøítomnosti otce v rodinì, nikdy jsem si neuvìdomoval, jak velký mùže mít absence otce na muže dopad, dokud jsem nenavštívil Japonsko. Japonce vychovávají témìø výhradnì matky, ještì ve vìtší míøe, než jsme zvyklí u nás. Výchova dìtí se považuje za ženskou práci a za nìco, co je pod mužskou dùstojnost. Z toho vyplývá, že japonští chlapci, zvláštì ve velkých mìstech, vyrùstají v prostøedí, kterému dominují ženy.
Dospìlí Japonci chodí domù na veèeøi s rodinou jen neradi. Zùstávají v práci – v továrnì nebo kanceláøi – dlouho do veèera, èímž vyjadøují svou loajalitu firmì. Otcovským pøítelem je jim jejich šéf, takže pracují velmi tìžce a tráví dlouhé hodiny v práci, aby se svým nadøízeným zavdìèili. Neodváží se odejít z práce døíve než šéf a i pak jdou na veèeøi do restaurace s ostatními muži.
Typický veèer v Tokiu vypadá tak, že restaurace jsou plné mužù, kteøí se sešli, aby si odpoèinuli od celodenního stresu, aby si postìžovali a na chvíli si vyprázdnili hlavu a oslavili pracovní úspìchy, místo toho, aby šli domù a byli se svými ženami a dìtmi. Jak jsem je pozoroval, pøipadalo mi evidentní, že role otcù a synù zastávají sami mezi sebou; uznávají a jsou uznáni, chválí a jsou chváleni, radí a rady dostávají. To, co nikdy neposkytli a nedostali doma, našli v práci. Tato prázdnota s sebou pøináší neskuteènou potøebu souhlasu a uznání ostatních mužù.
Je to tak. Muži se stejnì oblékají (do tmavých oblekù) a stejnì se i chovají. Ve své neodolatelné touze po naèerpání mužské síly nejdou domù ani po veèeøi, ale radìji ještì spoleènì zajdou do nìkterého z barù na saké nebo zavítají do veøejných lázní. Asi v deset nebo v jedenáct koneènì opouštìjí centrum mìsta, tlaèí se v metru s dalšími zamlklými, nìkdy opilými muži a jdou se domù vyspat.
Ironií je, že typický Japonec odevzdá celou výplatu své ženì. Když si žena z výplaty vezme, co potøebuje pro rodinu, dá manželovi kapesné, aby si mìl za co veèer vyjít do mìsta. Žena má plnou kontrolu nad dìním v rodinì a ani manžel ani dìti jí do toho nemají co mluvit. Z mého pohledu je to velmi destruktivní rodinné uspoøádání, ale vysvìtluje to mnoho z chování Japoncù a jejich úspìchù ve svìtì obchodu. Za tìmito úspìchy stojí do velké míry jejich absence v rodinì a potøeba vynahradit si to v práci. Ujiš�ující a podporující spoleènost mužù hýbe svìtem japonského obchodu!
Musím se zachvìt pøi pomyšlení, že by se americká spoleènost mìla ubírat toutéž cestou, pøesto už je možné pozorovat první náznaky tohoto trendu. Obchodní manažeøi a øeditelé dorazí domù na pøedmìstí pozdì veèer, když už jsou dìti v posteli. Jezdí na nìkolikadenní i nìkolikatýdenní služební cesty daleko od domova. Zamìstnaní muži zùstávají v práci dlouho pøesèas nebo mají dvì zamìstnání, aby vydìlali dost penìz. Problém pro jejich dìti nastává ve chvíli, kdy oba rodièe musejí nebo chtìjí opustit domov a jít do práce.
Aby byl problém nepøítomného otce ještì komplikovanìjší, dìti se èasto uèí vnímat svého otce matèinýma oèima. Aniž by o tom pøemýšlela, matka sdìluje svým dìtem, jaký je jejich otec v poznámkách, které o nìm pronáší, když není doma. Dìti tedy vìøí, že jejich otec je líný („Nikdy doma nic neudìlá.“), neschopný („Musíme zavolat opraváøe.“), hloupý („Tomu táta nerozumí.“), neúspìšný („Nevydìlá dost penìz.“), nestarostlivý („Poøád nemá èas.“) a tak dále. Když je otec koneènì doma, dìti v nìm vidí muže, kterého jim už popsala matka. Až pøíliš èasto je otec také tím, kdo udìluje tresty, a to i pøes svou soustavnou nepøítomnost („Poèkej, až se vrátí táta!“).
Ani když skuteèný obraz otce není tak negativní jako výše naznaèený portrét, dìti nikdy nemohou doopravdy poznat svého otce jen z toho, co o nìm øekne matka. Stejnì jako se mateøská láska nedá poznat jen z ústního vyprávìní, ani otcovskou lásku nelze poznat, aniž bychom ji pøímo pocítili. A tady jde o hodnì víc než jen o lásku. Jde o celou škálu mužských vlastností, energie a síly, jež se dají pøedat pouze pøímým kontaktem. Proto se v nepøítomnosti otce mužskost nemùže nikdy skuteènì zažít. To platí zvláštì pro chlapce, kteøí v tomto pøípadì mužskost nepoznají pøímo, ale nauèí se ji vnímat skrze ženský element.
Pøi každých duchovních cvièeních, jejichž cílem je nalézt v sobì „divokého muže“, žádám úèastníky, aby v malých skupinkách mluvili o svých vztazích k otci. Výsledkem skupinových rozhovorù jsou vždy a bez výjimky tytéž reakce: pocit absence a smutku.
Problém nastává v oblasti náboženství a spirituality. Nejenže otec není kvùli své èasté nepøítomnosti schopen být synovi vzorem, ale i když je pøítomen, obvykle neumí pro své dìti, a syny zvláštì, vytvoøit názorný model náboženství a spirituality. Jeden mùj pøítel knìz mi øekl, že když se ptal mužù, kolik z nich si pamatuje, že by se s nimi jejich otec modlil, výsledkem bylo ménì než jedno procento! Náboženství se v naší spoleènosti stalo doménou žen, spiritualita prochází feminizací. Køes�anství v Americe daleko více hovoøí o odevzdání se a utìšování než o konání, riskování a konfrontaci. Ani Ježíš nemùže být tím správným vzorem, protože jsme si tak zvykli chápat Ježíše v roli Boha, že už ho nevidíme jako skuteèného muže.
Když Ježíš v evangeliu podle Jana (10,30) øíká „Já a Otec jsme jedno“, okamžitì to vnímáme v dogmatickém slova smyslu, totiž že Ježíš je totožný s Bohem. Zcela zapomínáme, že nauka o Nejsvìtìjší Trojici byla zformulována více než dvì století po sepsání zmínìného evangelia. Nepopírám, že Syn je v Trojici téže podstaty (abych použil správnou terminologii) jako Otec; chci ale zdùraznit, že Ježíš z evangelií není jen druhá osoba Nejsvìtìjší Trojice, ale také muž. Muž, který hovoøí o vztahu muže a Boha, jehož nazývá v ostatních evangeliích abba – tatínek.
Jaký je tedy vztah, který Ježíš‑muž popisuje, když øíká „Já a Otec jsme jedno“? Domnívám se, že mu nejlépe porozumíme, budeme‑li ho posuzovat z hlediska právì toho lidského vztahu, o nìmž víme, že mnoha mužùm v dnešní dobì bytostnì chybí – vztahu ztotožnìní se s otcem. Pøi výkladu evangelií není pochyb, že Ježíš se s Otcem ztotožòuje; že své poslání dostal od Otce, že jeho moc je mocí Otce, že jeho duch je duchem Otce. V normálním jazyce bychom øekli, že Ježíš vìdìl, že koná Otcovu práci a energii pro toto konání bere od nìho.
Pokud postrádáme podobnì dùvìrný a upøímný vztah k otci, jaký mìl Ježíš, je pro vìtšinu mužù extrémnì nároèné – témìø nemožné – stát se mužem, jako byl Ježíš, stát se Ježíšovým mužem. Náš duchovní vývoj naráží na nedostatky v našem vývoji lidském. Vzhledem k tomu, že jsme pøipraveni o hlubokou a bohatou zkušenost z výchovy našimi biologickými otci, nemáme ani potuchy o tom, co to znamená být vychován Otcem Ježíšovým. K otcovství Božímu se stavíme jako k otcovství lidskému, a to v témže smyslu, jako když øíkáme, že nìjaký muž, kterého ani poøádnì neznáme, je náš otec. Mám v sobì geny svého otce, který mi v jistém slova smyslu poskytuje zázemí, ale to je vše.
Náš duchovní rùst bude tedy znamenat dlouhou a složitou cestu, jestliže se budeme pokoušet najít cestu k otci‑Bohu, aniž bychom si nejprve našli cestu ke svému lidskému otci. Bez návodu z naší pøedešlé zkušenosti s biologickým otcem, který nám ukáže cestu, bude naše duchovní smìøování k Bohu spíše slepou ulièkou èiré víry. Z vlastní zkušenosti vím, že pokud se lidé nedopracovali k dospìlému (vzájemnému, tvoøivému, odpouštìjícímu) vztahu s rodièi, budou mít infantilní, bázlivý a sebeobranný vztah i k Bohu. Bohužel, tento typ vztahu k Bohu je dnes v církvi velmi bìžný, a dokonce ho církevní organizace podporuje.
Katolická víra vždy hlásala, že Boží milost staví jen na pøirozenosti. Obvykle zjistím, že v raném vývoji spirituality je urèující obraz Boha u osmdesáti procent lidí kombinací jejich matky a otce – v dobrém i špatném slova smyslu.
Až se tyto lidské vztahy uzdraví a vyspìjí, budeme schopni skuteèného spojení s Bohem, jenž je Otcem i Matkou. Vyžaduje to hodnì víry, èekání a temnoty, abychom mohli Boha nazvat pravým jménem. Ale co jiného by víra mìla být?

Musel jsem jet až do Indie, abych našel kulturu, kde je pojem divoký muž obecnì rozšíøen a uznáván. Neøíkám, že ze všech Indù se stávají divocí muži v tom smyslu, jak jsem tento typ popisoval. A jsem si také vìdom, že západní technologie a zpùsob myšlení už zaèínají zasahovat i do tradièní indické kultury a do urèité míry ji narušují. Indie však vychází z konceptu divokého muže už tisíce let a ve velké míøe ho uznává i dnes.
Podle tradice rozdìlují Indové život muže do ètyø období. První je období žáka. Když se chlapec ocitne na prahu puberty, je dán do uèení ke guru, jehož úkolem je nauèit chlapce, které má na starosti, indické kultuøe, hinduistickému náboženství a tomu, co øíkají o životì a jeho tajemstvích. Guru uèí chlapce indickým zpùsobùm chování a myšlení a hindským Písmùm; pomocí meditace a jógy je také uèí disciplínì a sebeovládání.
V druhém období se muž stává hlavou rodiny. Když už má mladý muž vìk na ženìní, jeho rodièe domluví sòatek a on se usadí, založí rodinu a zabývá se svou prací. Mùže z nìho být farmáø, øemeslník, obchodník, nebo dokonce intelektuál, úøedník èi dùstojník v armádì. Dnes mùže vykonávat také profese v západním slova smyslu: lékaøe, právníka, uèitele, managera a tak dále. Oèekává se od nìho, že bude živit nejen svou nejbližší rodinu, ale že bude také hrát nemalou roli v širším rodinném okolí a pøispívat k obecnému rozvoji své obce, jak mu to jen èas a jeho talent umožní. Tradièní indická kultura se zamìøuje jak na rodinu, tak na obèanské aktivity.
Ve tøetím období se muž stává hledaèem. Zatímco na západì se zamìstnání a starost o rodinu považuje za hlavní smysl života, pro Indy je to pouhé pøechodné období vedoucí k tomu, co bychom my nazvali pøedèasným dùchodem. Toto období zaèíná, jakmile muž dostateènì zabezpeèí svou rodinu, která se už nadále obejde bez jeho podpory. Obecnì tato situace nastává, když synové pracují a vydìlávají a sami se stávají hlavou rodiny, èímž umožní svému otci, aby vstoupil do dalšího období svého života. Tento èas èasto pøichází s narozením prvního vnouèete.
Hledaèi se také nìkdy øíká lesní muž. Ne že by všichni muži v tomto období odešli žít do lesa, ale èasto opravdu odcházejí, aby vyhledali samotu. Je to jakási hinduistická varianta mnichù, i když Indové nevstupují do žádného náboženského øádu ani do kláštera. Nìkdy dokonce dál žijí se svou rodinou, ale drží se v pozadí a už o nièem nerozhodují. Po letech, kdy svùj život žili, mají teï pøíležitost zaèít ho chápat a hledat jeho pomyslný obraz. Studují jejich Písma, meditují, rozmlouvají s guru a snaží se porozumìt smyslu života.
Jak je toto období odlišnì od západního modelu práce a odchodu do dùchodu! V porovnání s východním nazíráním života se to naše zdá pøíšernì narcistní a krátkozraké. Když získáme práci a nastoupíme do zamìstnání, dìláme to pøedevším pro své dobro, v nejlepším pøípadì pro dobro své nejbližší rodiny. Pokud náš bratr nebo sestra nevydìlávají tolik penìz jako my, mùžou si za to sami. My neoèekáváme nic od nich, takže oni by také nemìli nic oèekávat od nás, kromì pøání k narozeninám a vánoèních dárkù. Obvykle se stìhujeme daleko od rodièù a prarodièù a je to naposled, co je vidíme, s výjimkou svátkù. Pokud se týká našeho obèanského svìdomí, èas od èasu zašleme pár dolarù nìjaké té charitì, ale to je jen zlomek toho, co utrácíme – a dlužíme – sami za sebe. Celkem vzato, své služby neposkytujeme nikomu, kdo za nì nemùže zaplatit, pokud se nejedná o obchodní organizaci nebo aktivitu, do níž jsou zapojeny naše dìti – což je jen dalším sledováním našich vlastních zájmù.
Západní pøedstavy o odchodu do dùchodu jsou stejnì hédonistické. Zapomeòte na dìti, zapomeòte na spoleènost, jež vás tolik let živila, a odstìhujte se od ní pokud možno co nejdále. Tak dlouho jste se úèastnili honby za kariérou, a teï máte koneènì možnost volnì se nadechnout, relaxovat, a nic nedìlat. Anebo to mùže být pro vás šance, jak si vylepšit svùj golfový švih, vìnovat se opomíjenému koníèku èi dát do poøádku sklep, když na to teï koneènì máte dost èasu. To vše je nepochybnì velmi dùležité, ale pouze z omezené perspektivy. Žádná z uvedených aktivit nepoèítá s osobním rùstem, starostí o druhé, šíøením evangelia nebo službou potøebným. Naše kulturní prostøedí zkrátka takové hodnoty nepropaguje, i když politiètí a náboženští vùdci si je berou do úst stále. Za to, že takto kryjí morální a duchovní slepotu naší spoleènosti, jim také dobøe platíme.
Ètvrté a poslední období mužského duchovního vývoje v Indii je obdobím moudrého muže. Po èase stráveném hledáním smyslu života se mu v šedesáti nebo sedmdesáti letech odhalí jeho tajemství. Nyní je v postavení, kdy se sám stává guru, ne nutnì jako profesionální uèitel mladých žákù, ale jako muž, k nìmuž se mùže chodit pro moudrou radu. Zažil už vše: mládí i stáøí, mužskost i ženskost, zdraví i nemoc, dobro i zlo, spoleènost i samotu, bohatství i chudobu, blahobyt i hladomor, práci i odpoèinek, život i smrt. Toto vše mùže nyní spojit v jeden smysluplný celek; smysluplný jak pro nìho, tak pro kohokoliv, kdo vyhledá jeho moudrost.
Zbývá mi jen smutnì konstatovat, že takováto moudrost se v Americe èasto nevidí. V našem kulturním kontextu se od starých lidí neoèekává, že budou moudøí, ale že budou vrtošiví, úzkoprsí a malicherní, a nutno podotknout, že až pøíliš èasto staøí lidé tato oèekávání splòují. Jistì, nìkdy se nostalgicky ohlédneme zpìt na staré zlaté èasy, kdy babièka s dìdeèkem bydleli poblíž a sdíleli svou životní moudrost s „mladými“, ale vcelku neèekáme, že se tyto èasy vrátí. Žádná civilizace ještì nepøežila, aniž by v ní starší generace udìlala místo mladší a pøedala jí získanou moudrost.
Jak dlouho ještì budeme muset žít ten všelijak osekaný, pouze dvoustupòový život, když jeho celistvost nám nabízí mnohem více? Jak dlouho ještì budeme my muži muset obìtovat duchovní rùst na oltáø úspìchù?
V Krédu nedìli co nedìli øíkáme, že Ježíš pøed Vzkøíšením „sestoupil do pekel“. Místo abychom následovali našeho velkého uèitele na této stezce moudrosti, snažíme se v tomto životì dostat se rychle „do nebe“. Tato rychlost a všechny pseudoúspìchy plodí prázdné a povrchní muže.
Napøíklad Ronald Reagan nikdy nemluvil o svém otci – alkoholikovi. Pokud se odmítl trápit a cítit bolest nad ztrátou svého vztahu s otcem, možná dosáhl vnìjších úspìchù, ale musel za to zaplatit absencí duchovní moudrosti a ztrátou opravdové otcovské podpory. Je obrazem naší zemì a její mužské impotence.
Pro „sestup do pekel“ nemáme žádné prùvodce a už vùbec ne podnìt a odvahu. Jsme kulturou svìtla a pro temnotu máme málo pochopení. Indiètí divocí muži vìdí o našich katolických mysticích víc než my sami. Mystická tradice vždy soustavnì uèila, že temnota je vìtší uèitel než svìtlo. „Církevní katolík“ má ve skladì schováno mnoho moudrosti pro budoucí lesní muže a moudré muže.

Aèkoli mužský archetyp divokého muže už víceménì zmizel ze západní kultury, nemusíme chodit daleko do historie, abychom našli jeho stopy. Klasický pøíbìh, jenž se používá v mužských skupinách, je z dílny bratøí Grimmù. Je to pohádka o Železném Janovi, v originálu Eisenhans. Na následujících stránkách ho struènì pøevyprávím.
* * *
Žil byl jednou jeden král, jehož království bylo hned vedle velkého lesa se všelijakými druhy zvìøe. Jednou poslal král do lesa svého královského lovce, aby zastøelil jelena, ale lovec se nevrátil. „Asi se mu nìco stalo,“ øekl si král a hned druhý den poslal do lesa další dva lovce, aby se podívali po svém ztraceném druhovi, ale ani ti se už nevrátili. Tøetího dne král svolal všechny královské lovce a nakázal jim: „Prohledejte celý les a nevracejte se, dokud ty tøi zmizelé muže nenajdete.“ Ale nikdo z lovcù se nevrátil a stejnì jako po prvních tøech se i po nich slehla zem. Ani jejich lovecké psy, které vzali s sebou do lesa, už nikdy nikdo nespatøil.
Od té doby se do lesa nikdo neodvážil. V lese se nic nepohnulo, až na osamoceného orla nebo jestøába vznášejícího se nad lesem. Les byl naprosto nehybný a tichý.
Tak ubìhlo nìkolik let, až jednoho dne lovec z dalekého kraje požádal krále, zda by si smìl ulovit zvìø v královském lese. Protože si král pamatoval, co se stalo se všemi jeho lovci, zdráhal se jeho pøání splnit. Øekl mu: „Obávám se, že když vstoupíš do toho nebezpeèného lesa, nepovede se ti o nic lépe než mým lovcùm a už nikdy se z nìj živý nedostaneš.“ Na to cizí lovec odpovìdìl: „Mùj pane, já nevím, co je strach. Rád stanu nebezpeèí tváøí v tváø.“
A tak se lovec vydal se svým ohaøem do lesa. Zanedlouho pes ucítil stopu jelena a zaštìkal na lovce, aby ho následoval. Pak se pes rozebìhl napøed a dobìhl na kraj jezírka, které bylo tak hluboké, že zaváhal, jestli se do nìj vrhnout. Najednou se z temné vody vynoøila nahá paže, chòapla po psovi a stáhla ho do hlubin.
Když lovec vidìl, co se stalo, bìžel zpátky na hrad, požádal o tøi muže a tøi vìdra a všichni se vrátili do lesa, aby jezírko vyprázdnili. Tvrdì pracovali nìkolik hodin, a když byla temná voda skoro všechna pryè, spatøili na dnì jezírka ležet nìjakého divocha. Mìl tìlo pokryté srstí barvy zrezivìlého železa. Lovec a jeho pomocníci svázali divocha provazy a odvedli ho na hrad.
Vzezøení divocha zpùsobilo poplach a strach mezi lidem, a tak ho dal král zavøít do železné klece uprostøed hradního nádvoøí. Všem zakázal pod pohrùžkou vyhnání z království klec otevøít a klíè svìøil nikomu menšímu než samotné královnì. A od té doby mohli zase všichni chodit bezpeènì do lesa.
Král mìl osmiletého synka, a když si jednou malý princ hrál na nádvoøí se zlatým míèem, míè se zakutálel do klece. „Vra� mi mùj míè,“ øekl princ divochovi. „Až mi otevøeš dveøe od klece,“ odpovìdìl divoch. „To neudìlám,“ odmítl princ, „toho se neodvážím, protože to sám král zakázal.“ A pak odbìhl pryè.
Hned druhý den se ale malý princ vrátil a chtìl zpátky svùj míè. A divoch znovu øekl: „Až mi otevøeš dveøe od klece.“ Ale chlapec to neudìlal.
Tøetího dne se král vydal na lov. Princ zase pøišel ke kleci a tentokrát øekl: „I kdybych ji chtìl otevøít, nemùžu, protože nemám klíè.“ A na to muž odpovìdìl: „Klíè leží pod polštáøem tvé matky. Urèitì ho odtamtud dokážeš vzít.“ Po tìchto slovech chlapec odhodil všechnu opatrnost, a protože moc chtìl svùj míè zpátky, klíè ukradl.
Zakrátko se malý princ vrátil a odemknul zámek klece, ale když otvíral tìžké železné dveøe, pøiskøíply mu prst. Jakmile se dveøe otevøely, divoch vyšel ven, vrátil chlapci zlatý míè a pospíchal pryè. Ale chlapec mìl strach a volal za ním: „Poslyš divochu, jestli uteèeš, budu potrestán! Prosím, neutíkej!“ Naèež se divoch otoèil a vrátil se. Vzal chlapce, posadil si ho na ramena a odnesl ho do lesa.
* * *
Jak mùžeme tento pøíbìh interpretovat? Jako vìtšina bájí a mýtù je tento pøíbìh ve skuteènosti alegorií, která v sobì ukrývá nejeden význam. Je to pøesnì ten typ pøíbìhu, jejž hlubinní psychologové èasto analyzují a považují postavy a jejich konání za symboly toho, co probíhá uvnitø èlovìka, pøestože si to ten èlovìk tøeba vùbec neuvìdomuje. Ovšem v tomto pøípadì není náš pøíbìh nìèí osobní sen, ale kulturní mýtus, který pøedstavuje nìco, co Carl Gustav Jung a jiní psychologové nazvali kolektivní nevìdomí. Z tohoto pohledu vypráví onen pøíbìh zcela jasnì o divokém muži v každém z nás.
Zkusme rozebrat symboliku našeho pøíbìhu krok za krokem.18
Na zaèátku zmizí beze stopy královští lovci. Pøestože za nimi král pošle další lovce, nikdy si nepoloží tu jedinou otázku, kterou si má položit, totiž co je pøíèinou mizení lidí? Jako vìtšina z nás král ignoruje svùj problém, místo aby mu èelil. V tomto pøípadì má problém evidentnì co dìlat se ztrátou mužské síly èi odvahy. Nechává les, což je souèást jeho života s problémem, na pokoji. Na pohled se všechno zdá mírumilovné a klidné, ale nebezpeèí nepominulo.
Jediným mužem s odvahou èelit nebezpeèí je cizinec, který odhalí skrytou pøíèinu králova problému. Požádá o pomoc a díky namáhavé práci se jemu a ostatním podaøí vybrat vodu z hlubokého jezírka. Cizinec pøedstavuje urèitou ochotu nahlédnout pod povrch problému, ale sám král se jeví jako zastánce pokraèujícího nesouhlasu s touto myšlenkou. Muži s vìdry se noøí do hlubokých a temných vod nevìdomí, ale jen díky velkému úsilí objeví tu tajemnou oblast a dostanou se k jádru problému.
Najdou velkého chlupatého nahého muže. Svážou ho a pøivedou na hrad. Tam jsou lidé fascinování divochovou zvíøecí silou. Ale král neví, co má dìlat s touto nekontrolovatelnou a dìsivou silou, a tak zamkne divokého muže do klece, kde nemùže napáchat žádnou škodu. S tímto se král vrací ke svým starým záležitostem, jako by se nic nestalo. Avšak velmi symbolicky støeží klíè od divochovy klece královna, protože žena má moc mužskou sílu uvolnit, anebo, což je tento pøípad, ji držet pod zámkem.
Na scénu dále vstupuje malý princ. Je mu osm let, což se kdysi nazývalo „vìkem rozumu“, kdy se dìti odpoutají od nereflektivní nevinnosti a zaènou pøemýšlet. Hraje si se zlatým míèem, který je v mytologii èasto symbolem celistvosti. Takže chlapec se ve své nevinnosti setkává tváøí v tváø s otcovým divokým mužem, který, jelikož chlapec je králùv syn, je i jeho vlastní divoký muž. Chlapec chce zpìt svou celistvost, ale jediný zpùsob, jak ji získat, je vypustit divokého muže ven.
Železný Jan chlapci prozradí, že klíè k celému problému je pod královniným polštáøem, protože jak jsme už vidìli, cesta k divokému muži vede pøes ženskost. Chlapec má strach z toho, co se mu stane, když divokého muže pustí, ale jeho touha po celistvosti mu dodá odvahu, aby se vplížil do matèina pokoje a klíè ukradl.
Co z toho mùžeme vyvodit? Já to považuji za symbol dvojsmyslnosti ženství ve vìtšinì našeho života. Na jedné stranì nám divoký muž uzamèený v nás øíká, že jeho neuvìøitelné síly mùžeme dosáhnout tím, že se ponoøíme do prostoru ženskosti. Na druhé stranì žena, která nás do tohoto prostoru mùže zavést, nám èasto chce zabránit, abychom se s divokým mužem spojili. Rebeka tolik nenávidìla svého chlupatého syna, lovce Ezaua, že ho zradila ve prospìch jemného Jákoba (viz Genesis 27). Nic nového pod sluncem.
V mém osobním životì je takovou ženou má matka. Už od zaèátku mé knìžské dráhy, kdykoli slyšela, že jsem se zapojil do podivných aktivit, jako byly napøíklad charismatické mše nebo protiváleèné protesty, vždy si mì zavolala a plísnila mì pro mou snahu odlišovat se od ostatních. Proè jen nemùžu být klidný, poslušný knìz, jakého ze mne chtìla mít? To jí nejde na rozum. Je velmi obtížné odolat tomuto mateøskému hlasu, který nemá porozumìní pro riskování.
Tentýž problém vidím èasto i u ostatních knìží, nejen v souvislosti s jejich matkami, ale i ve vztahu k „naší svaté matce církvi,“ jak jsme øíkávali. Svatá matka nechce, aby její synové byli jiní, nechce, aby dìlali nìco, co by rozhoupalo loï nebo poskvrnilo èest rodiny, i kdyby to bylo pro šíøení slávy Boží – pøitom pøesnì tohle by mìl být hlavní cíl církve. Ve vìtšinì ritù se musí chlapec v pubertì odpoutat od své matky. Jestli soudíte, že je to divné nebo zbyteèné, zamyslete se nad tím, co dìlal Ježíš ve tøinácti letech v chrámu (Lukáš 3,41–52).
Snadno si mùžeme pøedstavit chlapcovu úzkost, když se vracel s klíèem z královniny ložnice. Nesní ho ten divoch? Bude potrestán svými dobromyslnými, leè panovaènými rodièi? Po pøekonání pochybností chlapec odemyká klec, pøièemž utrpí malé zranìní. Divoký muž se nikdy neobjeví bez bolesti, avšak bolest není tak velká, jak se obáváme.
Když je divoký muž na svobodì, je až pøekvapivì mírný. Nemá v úmyslu chlapce sníst, a dokonce mu vrátí míè, jak slíbil. Když se divoký muž dává na útìk, chlapec se znovu zaène obávat svých rodièù, takže se divoký muž vrátí a odnese chlapce na ramenou.
V závìreèné scénì se princ, jenž je tím nevinným, zvídavým a stateèným chlapcem v každém z nás, spøátelí s divokým mužem, jehož mocná síla ho odnáší pryè. Ale kam? Do lesa. Jenže co ho èeká v lese? Pøíbìh zde konèí dvojsmyslnì.
Stane se z chlapce divoch, jako je Železný Jan, který èíhá v bahnì jezera na neopatrné pocestné, aby je snìdl? Spíše se domnívám, že dvojice, nyní spojená, je jiná, než když byl každý sám. Chlapec usazený na divochových ramenou se stává jeho zrakem a pohledem, divoch se zase stává chlapcovou mužskou silou – silou, kterou mu jeho vlastní otec nikdy nedal.
Spoleènì odcházejí za dobrodružstvím do lesa – a možná ještì dál.

„Mùže vám být 38 let, zrovna jako mnì. A jednoho dne pøed vámi najednou stane velká pøíležitost a vyzve vás, abyste podpoøili nìjaký zásadní princip, nìjaký dùležitý problém, nìjakou velkou vìc. A vy tu pøíležitost odmítnete, protože máte strach. Odmítnete ji, protože chcete dlouho žít. Máte strach, že ztratíte práci; nebo máte strach, že vás budou kritizovat; nebo máte strach, že ztratíte popularitu; nebo máte strach, že vás nìkdo probodne nebo zastøelí nebo vyhodí váš dùm do povìtøí; a tak k tomu odmítnete zaujmout stanovisko. Možná se ve zdraví dožijete devadesáti, ale v tìch osmatøiceti jste stejnì mrtvý, jako budete v devadesáti. Zastavení vašeho srdce nebude nic jiného než opoždìné oznámení o pøedèasné smrti vaší duše.“
– Martin Luther King, Jr.19
Znovu musím ètenáøi zdùraznit, že používám termínù mužskost a ženskost k popisu dvou polarit, jež jsou pøítomné v jedné a téže osobì. Zachovávám tyto „sexuálnì pøíznakové“ termíny právì z toho dùvodu, že mají velkou moc na nás zapùsobit a osvítit nás. Pokud vás obtìžují, protože vám pøipadají omezující nebo protože pøíliš zdùrazòují lidskou sexualitu, mùžeme použít staré èínské názvy jin a jang, nebo fyzikální pojmy jako horký a chladný, nebo elektrotechnické termíny jako pozitivní a negativní náboj. Ale všechny tyto pojmy dle mého názoru zdaleka nevystihují realitu tak, jako ta dvì mocná slova – mužskost a ženskost. Noøíme se zde do hlubin osobní síly; a možná proto pocity, s nimiž tyto energie identifikujeme, zasahují tak hluboko.
Mùžeme tedy tvrdit, že mužská síla je pevná, rozhodná a otevøená. Orientuje se na práci, na úkoly a na výkon. Z mužù, kteøí se až pøíliš ztotožòují se svou mužskou stránkou, se mohou stát workoholici, natolik zaneprázdnìní svìtem materiálních vìcí, že nemají èas na osobní vztahy. Jejich manželky a dìti trpí jejich neschopností starat se o rodinu jinak než hmotnì a finanènì. Považují se za úspìšné živitele rodiny, ale starají se jen o ekonomické blaho rodiny, a to do té míry, že je nikdy nenapadne zajímat se také o její blaho emocionální.
Ženská síla se naopak orientuje dovnitø, na sjednocení, na vztahy. Je naladìna na pocity a spojení. Obvykle dává pøednost lidem pøed principy. Èasto se více stará o nejbližší rodinu než o okolní svìt.
Až pøíliš èasto se však v poslední dobì ven smìøující mužská síla orientuje na domov – ne na domov ve smyslu rodiny, ale ve smyslu obydlí. Muž vydìlává peníze, aby mohl koupit hezký dùm v hezké ètvrti; pak vydìlává ještì víc, aby mohl koupit ještì hezèí dùm nebo pøestavìt ten, v nìmž už nìjakou dobu žije. Stìhuje se z poèáteèního skromného domu do rodinné rezidence, pak do letního sídla a nakonec do pohodlného domku pro dùchodce. Celý život se paradoxnì zaobírá tím, co by èlovìk považoval za typicky ženskou èinnost – stará se o dùm. Podvìdomou motivací této èinnosti je to, že chce vyhovìt požadavkùm povrchní ženskosti v sobì a své skryté potøebì bezpeèného a chránìného domácího prostøedí.
Staøí Øekové byli v jednom ohledu daleko rovnovážnìjší než dnešní muži. Ideální Øek se orientoval také na výkon. Avšak nezamìøoval se na svùj dùm, ale spíše na mìsto a stát, jehož byl obèanem. Oèekávalo se od nìho, že v mládí bude bojovníkem a ve støedních letech obchodníkem; vždy se však pøedpokládalo, že bude svou sílu zamìøovat ke zlepšení situace ve své obci. Navíc se u nìho oèekával celoživotní zájem o politiku a starost o státní záležitosti. Muž, který nesplnil tato oèekávání, byl nazýván idios – sobecký.
Ten, koho dnes nazýváme idiot, byl tedy pùvodnì èlovìk, který nedokázal najít rovnováhu mezi svou mužskou a ženskou stránkou ve svìtì mužských výkonù. Protože nesjednotil své vnìjší a vnitøní zájmy ve spoleèenské sféøe, rozdìlil svùj život mezi svìt veøejných aktivit a soukromý svìt osobních zájmù. Z pohledu Øekù byl tento životní styl nepochopitelný, pro Amerièany je však zcela normální. Jen málo mužù se v Americe zajímá o to, co se dìje v okolním svìtì, a jestliže ano, pak jen do té míry, pokud se to týká jejich soukromých zájmù. Málo Amerièanù se stará o to, jaký dopad budou mít jejich obchodní rozhodnutí na širší spoleènost.
V renesanci našel øecký ideál vyrovnanosti mužské a ženské energie vyjádøení v rozvržení a architektuøe evropských mìst. Soukromé finanèní zdroje v kombinaci s veøejnými fondy umožnily postavení budov a vytvoøení prostorù, jež byly ku prospìchu celé spoleènosti. Kostely, mìstská centra, námìstí a promenády, fontány, sochy, parky a zahrady udìlaly z mìst pøíjemná a obyvatelná místa pro všechny. Starost o spoleènost byla v rovnováze se soukromými zájmy.
V Novém Mexiku na jihozápadì USA, kde nyní pùsobím, žijí tzv. puebloví indiáni (Pueblo Indians).20 Mají silnì vyvinutý smysl pro spoleèenství, což je možné vidìt v jejich tancích a v každodenní práci. Je zajímavé, že v pueblové kultuøe existuje témìø zaujatost proti pøehnanému krášlení soukromého obydlí. Pokud se soukromé obydlí vùbec nìjak zdobí, pak jen zevnitø. Puebloví indiáni mají tendenci ponechat vnìjšek svého obydlí jednoduchý, shodný se všemi ostatními domy; podle našich mìøítek ho nìkdy nechají až zchátrat.
Zkuste porovnat tuto filosofii s typicky americkým pøístupem k domu a ètvrti, který vykazuje velmi malý zájem o širší spoleèenské souvislosti. Mìsta chátrají, protože bohatí se stìhují na pøedmìstí, a pak zase chátrají pøedmìstí, protože bohatí se chtìjí vrátit do støedu mìsta. Jednotlivé ètvrti jsou chránìné, aby se do nich nenastìhovali „divní lidé“ – èernoši, Hispánci, zaostalí èi tìlesnì postižení – a „nesnižovali hodnotu nemovitostí“. Mužská síla je neschopná pøekroèit hranice vlastního pozemku a zaèít se zajímat o spoleèenské otázky. Muži jsou podvìdomì ovládáni povrchní ženskostí, a stávají se proto obèany bez jakéhokoliv obèanského uvìdomìní.
Z tohoto pohledu má feministické hnutí hodnì co nabídnout svìtu a naší kultuøe. Mùže nám ukázat temnou a destruktivní stránku patriarchátu („vláda otcù“). Aktivní dospívající mladý muž se nemusí nièeho obávat, protože zdravý feminismus mu mùže nabídnout spoustu vìcí, obzvláš� pokud se zakládá na víøe a moudrosti, jež navazují na energii opravdové ženy, a neznamená konec sám o sobì (touha nahradit vládu mužù vládou žen).
Vyvážená mužskost se projevuje v èinnosti konané pro dobro ostatních. Integrace mužské a ženské energie vede k výsledkùm, které podporují blaho celého spoleèenství. Je zde tøeba rovnováhy mezi konáním a starostí; rovnováhy, jež v sobì kombinuje touhu po èinnosti a vnímavost k potøebám druhých.
Bez této rovnováhy nièí nerozumné užívání mužské síly týž svìt, v nìmž pùsobí. Vyzdvihuje jednotlivce na úkor obce, povznáší soukromé zájmy nad obecné blaho. Nakonec mùže znièit i rodinu, kterou chce zachovat a uchránit, protože nemá žádný smysl pro vztahy – a rodina není izolovanou jednotkou; rodina znamená pøedevším vztah v širším kontextu spoleèenských vztahù.

Kdybych mìl pojmenovat ctnosti, jimž nás uèili v semináøi, byl bych v hlubokém pokušení nazvat je nìco jako „podnikové“ ctnosti. Jsou to takové vlastnosti, jež by lidé na výsluní rádi vštípili tìm, kteøí na výsluní nejsou, aby zbyteènì neèeøili vodu a podnik se mohl v klidu rozvíjet.
V jistém ohledu se jim také dá øíkat ženské ctnosti, protože velikost ženské síly spoèívá v tom, že vytváøí a udržuje vztahy, což tradiènì znamená udržování rodiny pohromadì. Už jsme si øekli, že ženská energie smìøuje dovnitø, do støedu, a že v mnoha spoleènostech, vèetnì té naší, se ženám pøisuzuje role ochraòovat tento støed, držet rodinu pohromadì, i kdyby se okolní svìt kolem nich mìl rozpadnout.
Je to nepochybnì úkol, jímž by se mìla zabývat jakákoliv skupina èi organizace, ale když se to stane jedinou náplní spoleènosti, když je to vše, o co se napøíklad vedení v církvi zajímá, pak tu nìco žalostnì schází. Chybí tu mužská ctnost, síla zvìda a dobrodruha, kteøí se vždy vydávají na riskantní cestu, za novými obzory, místo aby donekoneèna ochraòovali už získané území.
Ženskými ctnostmi nazývám pokoru, poslušnost, otevøenost, vstøícnost, dùvìru, schopnost odpouštìt a trpìlivost. Jsou to vlastnosti, které se mužùm v podnikání, politice èi armádì zdají jemné, naivní až nebezpeèné. Pøesto jsou to ve zcela mužské subkultuøe katolického duchovenstva kupodivu také ctnosti, jež se vtloukaly do hlavy všem nováèkùm, a z toho dùvodu jsem je také nazval „podnikovými“ ctnostmi. Jsou to takové vlastnosti, které chce král vštípit všem svým poddaným. Jestliže se mu to podaøí, má mnohem snadnìjší pozici.
Nepopírám, že se jedná o ctnosti. Jsou to vlastnosti silného charakteru a nezískávají se snadno. Chci jen zdùraznit, že tvoøí morální sílu potøebnou pro udržování rodiny, firmy nebo církve pohromadì. Ve své podstatì však nemají žádnou moc posunout se smìrem ven. Vzhledem k tomu, že se soustøeïují na skupinu, nemobilizují žádnou energii, aby ji posunuly nìkam dál. Na to je zapotøebí zcela jiný druh síly a ctností.
Nìkteré z vlastností, které bych zaøadil do této kategorie, jsou sebeovládání, vùdcovství, pravdomluvnost, zodpovìdnost, schopnost rozhodnout, inteligence, vnitøní autorita, schopnost pøijmout výzvu, odvaha a schopnost riskovat. O podobných ctnostech jsme toho nikdy moc neslýchali. Mnoho svatých však tìmito ctnostmi oplývalo, a právì proto byli kanonizováni obvykle až o nìkolik století pozdìji, poté, co se usadil prach a byli pøijati domácím prostøedím.
Sebeovládáním mám na mysli schopnost být v kontaktu se svým jasným støedem, se svými pocity, se svými motivy. Sebeovládající se muž je ten, který zná svou hodnotu a na jejím základì koná. Dostává se mu sebepoznání a sebeuvìdomìní. Ví, odkud pøichází, a jedná na základì svobodnì zvolených hodnot, spíše než aby jen reagoval na situace nebo požadavky, které k nìmu vznesou jiní lidé. Je sám sebou, nebyl koupen. Nesnaží se lidem zalíbit. Snaží se dìlat pouze to, o èem je z hloubi srdce pøesvìdèen, že je správné. Hledá vùli Boží, i když se tøeba nesluèuje s jeho vlastními zájmy.
Všedním pøíkladem této vlastnosti je chování, jehož jsem byl svìdkem v komunitì Nový Jeruzalém. V posledních letech si mnozí lidé uvìdomili, že se ocitli v pasti neustále narùstajícího konzumu: èím více si vydìlali, tím více utráceli. Cítili, že není správné, aby si kupovali stále pøepychovìjší vìci, zvláštì když na svìtì, v samotném Cincinnati i v jejich sousedství žije tolik lidí, kteøí nemají ani základní životní potøeby. A tak manželé a manželky zasedli k jednomu stolu, uvážili, co jejich rodiny skuteènì potøebují k životu, a rozhodli se, že se pøebyteèných vìcí zøeknou. Vytvoøili si plán, jak se urèitých vìcí vzdát, a ten dodrželi na rozdíl od vìtšiny lidí, kteøí vnímají charitu jen jako darování urèité èástky z penìz, které utratili za sebe.
Dobrý pøíklad opaèného jevu uvádí ve své knize People of the Lie (Lidé lži) M. Scott Peck.21 V jedné èásti kniha pojednává o lidech, kteøí žijí a pracují v korporativní Americe. Tito lidé nikdy nedìlají to, co považují za správné, protože sami nevìdí, co správné je. V raném dìtství jim bylo øeèeno, co znamená úspìch, a celý život žijí podle toho, jak spoleènost úspìch definuje. Pøátelí se jenom s tìmi správnými lidmi, protože to vede k povýšení a úspìchu. Berou si za manželky jen ty správné ženy, žijí ve správných ètvrtích v tìch správných domech se správným psem, øídí správné auto a mají ten správný poèet dìtí. Ale ta „správná vìc“ není nikdy to, èemu by oni sami z hloubi duše vìøili. Kdyby se ta „správnost“ ze dne na den zmìnila, zmìnili by i oni to, co dìlají, stejnì rychle, jako mìní znaèky aut a obleèení. Místo toho, aby ovládali sebe, ovládat se nechají.
Jestliže je sebeovládání ctností sebepoznání, pak pravdomluvnost je ctností poznání skuteènosti. Je to schopnost jasnì rozpoznat, co se ve svìtì nebo kolem vás dìje, a nazvat to pravým jménem. Je nepochybnì velmi tìžké si tuto ctnost osvojit, protože to pøedpokládá velký stupeò objektivity a nestrannosti v situaci, kterou posuzujete, a také adekvátní znalost potøebnou k utvoøení nezávislého úsudku. Vždy máme tendenci pøenášet na jiné lidí své vlastní pocity a postoje a nechat osobní pøedpojatost a pøedsudky, aby pokøivily naše vnímání reality. Tato ctnost pøedpokládá, že jste schopni ze svého „já“ vystoupit a místo nazírání nìèeho z vaší perspektivy zkusit jiný úhel pohledu. Považuje se za samozøejmé, že jste ochotni obìtovat svùj èas a vynaložit úsilí na dosažení pravdy a že jste ochotni pøiznat svou chybu. Zde v centru Albuquerque tomu øíkáme rozvíjení „tøetího oka“, neboli rozvíjení objektivního sebepozorovatele.
Pravdomluvný muž je proto ten, kdo se zajímá o nalezení pravdy nehledì na to, co ho to stojí. Chce se dostat k podstatì vìcí. Neuspokojí ho první dojmy. Je schopen odložit své vlastní zájmy a hledat pravdu pro dobro všech zainteresovaných. Nehledá to, z èeho by mìl sám prospìch, ale to, co je objektivnì správné a dobré.
Jako pøíklad tohoto typu pravdomluvnosti chci uvést encykliku papeže Jana Pavla II. nazvanou Sollicitudo rei socialis. Než zaèal psát tento dokument, papež evidentnì shromáždil informace z celého svìta a zamýšlel se nad tím, co se dozvìdìl, ve svìtle objektivních hodnot evangelia. Aèkoliv je sám vybaven dostateènou mocí a má pøístup k velkému bohatství, byl schopen se podívat na svìtovou ekonomiku z pohledu chudých a bezmocných. Ve svých závìrech se nebál odsoudit jak komunistické, tak kapitalistické zlo.
Jako protipøíklad lze uvést ty, kdo tuto encykliku kritizovali z vlastních privilegovaných pozic bohatých a vlivných, zvláštì v Americe. Mnozí z nich jsou tzv. „konzervativci moci“, kteøí jsou ochotní chválit papeže, když se odvolává na individuální morálku, ale už nejsou schopni být objektivní ve vìcech morálky spoleèenské. Vzhledem k tomu, že jejich vlastní zájmy jsou totožné s podnikáním a prospìchem, oni sami se nemohou ztotožnit s legitimními potøebami a právy chudých. Kritizují papeže za míchání náboženství s ekonomikou, když ukazuje objektivní dùsledky evangelia a zpùsob, jak by se mìli lidé chovat jeden k druhému. Zároveò jsou slepí vùèi tomu, jak oni sami smìšují náboženství s ekonomikou, když pøedpokládají, že Bùh žehná hromadìní bohatství v rukou nìkolika mocných, což je tzv. „evangelium prosperity“.
Zodpovìdnost je podle mého mínìní opak pasivity. Katolíkùm bylo celý život vtloukáno do hlavy, že musejí být poslušní, ale to pøineslo jen obrovskou pasivitu jejich duší, kterou je zapotøebí vyrovnat nìèím, jako je zodpovìdnost. Mùžete tomu øíkat iniciativa, chcete‑li; já mám na mysli schopnost zhodnotit nìjakou situaci, odhadnout, co je potøeba udìlat, jít a udìlat to. Zodpovìdný muž nepotøebuje, aby mu nìkdo øíkal, co má dìlat; jednoduše to udìlá a vezme za to na sebe zodpovìdnost. Rozlišuje mezi potøebami, které se musejí uspokojit, a mezi tìmi, bez nichž se lidé obejdou, dokud se neobjeví nìkdo nahoøe a na jejich potøeby je neupozorní. Pokud takový muž potøebuje pomoc, obstará si ji. Jestliže potøebuje nìèí zplnomocnìní, obstará si je. Ale prostý fakt, že kolem sebe nebo nad sebou nemá nikoho, kdo by mu øíkal, co má dìlat, mu nezabraòuje, aby pøevzal iniciativu a nesl její dùsledky, dobré i ty špatné.
Opìt mohu uvést pøíklad z Nového Jeruzaléma, možná proto, že jde o spoleèenství vedené laiky. Pokud jeho èlenové nìco neudìlají, tak to nemají. Nemohou jít za pastýøem èi biskupem a žádat ho, aby pro nì nìco udìlal. Na druhé stranì, když lidé z komunity nìco chtìjí, pastoraèní tým se na to obvykle podívá a požehná jejich zámìru. Když ameriètí biskupové vydali pastýøský list nazvaný Výzva k míru, nìkteøí z tìch, kdo vìøili, že list pøináší nový pohled na dùležité spoleèenské a morální problémy, vytvoøili skupiny a poøádali pøednášky v cincinnatských farnostech. Když dìti v Novém Jeruzalémì dorostly do vìku, kdy potøebovaly náboženskou prùpravu, jejich rodièe vzali v úvahu všechny možnosti, rozhodli se pro jeden program a získali potøebnou pomoc, aby mohla každý týden probíhat výuka.
Schopnost rozhodnout je síla potøebná k uèinìní nìjakého rozhodnutí, když je tøeba se rozhodnout; je to síla nechat vìcem volný prùbìh, ale zasáhnout, když je to zapotøebí. Schopnost rozhodnout je nutná k vytvoøení protipólu ženské ctnosti otevøenosti, která pøedpokládá ochotu každému naslouchat. Vyrovnaný muž má tuto otevøenost, ale zároveò je schopen a ochoten rozhodovat. Není vždy oblíbený a také netvrdím, že musí mít vždy pravdu. Ale èastokrát nejsme schopni poznat, jestli je naše rozhodnutí špatné, dokud je neudìláme. Muž schopný rozhodnout se proto neobává toho, že nebude oblíbený, neobává se udìlat nìkdy chybu a je ochotný se z chyb pouèit.
Schopnost rozhodnout je ctnost, kterou mnoho mladých otcù v Novém Jeruzalémì postrádalo právì v dobì, kdy nám zaèalo být jasné, že muži potøebují nìco víc než rozvoj ženských vlastností, jako je otevøenost, schopnost souhlasného pøijetí a starostlivost. Dìti se hádaly a tátové nebyli schopni vzít vìc do vlastních rukou a hádky urovnat. Dìti chtìly všechno možné a tátové nevìdìli, jak jim øíct jasné ano nebo ne. Dìti byly tvrdohlavé a tátové bezradní. Dìti byly neposlušné a tátové nevìdìli, jak je vychovávat. Báli se, že je jejich vlastní dìti nebudou mít rády, ale nakonec nepotìšili nikoho. Možná neznali své hranice nebo jim chybìla síla, aby si je ubránili.
Tolerance a otevøenost jsou ctnostmi èlovìka se zøejmou autoritou; ale v životì toho, kdo se své autority obává, jsou tyto ctnosti jen smutnými výmluvami. Mnoho moderních, liberálních lidí není doopravdy otevøených; jednoduše nevìøí v nic natolik silného, aby za to bojovali.
Pod pojmem schopnost pøijmout výzvu rozumím to, co se dnes také nazývá trvalá láska. Jestliže schopnost odpouštìt znamená schopnost odpustit køivdy, pak schopnost pøijmout výzvu znamená schopnost køivdu riskovat. Muž, který je schopný pøijmout výzvu, nezavírá oèi pøed tím, co se dìje kolem nìho, ale naopak tomu èelí. Nedìlá to negativním nebo destruktivním zpùsobem, ale tak, aby lidem pomohl zmìnit jejich chování. Velmi èasto to vyžaduje kromì síly charakteru i opravdovou dovednost.
Jiným jménem pro tuto schopnost je pøímost. Znamená to schopnost nazývat vìci pravými jmény a nechodit stále okolo horké kaše. Znamená to odvahu øíci spoleènì s Ježíšem „Odpouštím ti,“ ale dodat také Ježíšovo: „Jdi a už nehøeš.“ Schopnost pøijmout výzvu znamená ochotu riskovat hádku, nedorozumìní a nesouhlas. Znamená to ochotu riskovat krk pro osobu nebo hodnotu, ve kterou vìøíte.
Potøebu této schopnosti lze vidìt témìø v každé oblasti života, kde je zapotøebí nìco napravit. Muž, jehož dìti se neuèí dobøe ve škole, jim nepomùže, dokud se nepostaví problému tváøí v tváø a nevyzve dìti tvùrèím zpùsobem, aby se víc snažily. Muž, který má podezøení, že jeho dìti jsou v pokušení brát drogy nebo vést pøedmanželský pohlavní život, jim musí dát najevo, že si problém uvìdomuje, že ví, jaké jsou jeho hodnoty a kde je hranice, kterou nesmìjí pøekroèit. Muž, který má ženu alkoholièku, musí pochopit nièivou sílu závislosti a nauèit se podpoøit svou ženu, aniž by podporoval její zlozvyk. Pokud zjistí, že se na jeho pracovišti dìje nìco neetického, musí to umìt pojmenovat a být schopen postavit se za to, o èem si myslí, že je správné. Jestliže žije ve spoleènosti, která promíjí nemorálnost a nespravedlnost, musí vìnovat nìjaký èas a energii tomu, aby ji zmìnil. Tím, že bude sedìt doma a doufat, že problém sám zmizí, nic dobrého pro sebe, svou rodinu ani zemi nevykoná.
Sebeovládání, pravdomluvnost, zodpovìdnost, rozhodnost a schopnost pøijmout výzvu jsou ctnosti, které øadím k mužským. Jsou to jen ty nejzákladnìjší. Dobøe ilustrují, co to vùbec mužská ctnost je a jakou úlohu v životì muže hraje.
Jeden dobrý pøíklad mužské ctnosti nám nabízí svìt pøírody v podobì zpùsobu, jakým uèí orli svá mláïata létat. Orli si staví hnízda na vysokých skalních pøevisech a jako všichni ptáci se starají o své mladé až do doby, kdy mají vylétnout z hnízda. Urèitì jste už vidìli mladé vrabce nebo drozdy, kteøí, jak se zdá, pøesnì vìdí, kdy je ten pravý èas. Když mají dostateènì vyvinuté svaly a dostateènì dlouhé peøí, tak prostì zamávají køídly a letí. Ale mladí orli to tak nedìlají. Možná proto, že cesta dolù z útesu se zdá tak daleká, anebo proto, že chtìjí zùstat co nejdéle u mámy a táty a jejich potravy, každopádnì však musejí být z hnízda vystrèeni. V urèitém okamžiku táta orel ví, že nadešel ten správný èas, a vystrèí jednoho potomka ven z hnízda. Mládì padá k zemi a pøitom bojácnì pípá a vøeští. Orlí otec letí pod nì a tìsnì pøed tím, než se vydìšené mládì roztøíští o zem, je zachytí mocným stiskem a vynese zpìt do hnízda. Pokud se mládì nenauèí létat tímto zpùsobem, celá procedura se opakuje. To je dobrý pøíklad mužské síly: schopnost ovládat se, rozpoznat objektivní realitu, pøevzít zodpovìdnost, rozhodnout se a podnítit rùst.
To však neznamená, že by ženy nemohly mít tento druh síly a oplývat podobnými ctnostmi. Žena, která rozvinula svou mužskou stránku, takovou sílu mít bude, a ta z ní uèiní dynamiètìjší a celistvìjší osobu. Nemluvím zde o „buï to, anebo ono“, ale o „jak to, tak ono“. Mám na mysli doplòující se charakter protikladných sil uvnitø jedné osoby. Mluvím zde o zdravé androgynitì.
Dozvìdìl jsem se, že orlí máma se podílí na lekcích létání stejnou mìrou jako orlí otec.

V posledních letech probíhá velmi intenzivní výzkum lidského mozku. Nìkteré z nejzajímavìjších nových poznatkù pojednávají o rozdílných funkcích dvou mozkových hemisfér.22
Fyziologové už dlouho vìdí, že pravá a levá strana cerebra, tj. velkého mozku (velká masa mozkové tkánì, jež zabírá pìt šestin lidského mozku), jsou témìø úplnì oddìlené zrcadlové odrazy jedna druhé. Co se týèe tìlesných funkcí, levá strana vysílá a pøijímá podnìty do a z pravé èásti tìla a opaènì. Napøíklad to, co vidíme vlevo od nás, registruje pravá strana našeho mozku. Když zvedneme pravou paži, abychom si s nìkým potøásli rukou, signál byl vyslán z levé hemisféry.
Obì hemisféry jsou spojeny v jednom bodì, který se nazývá corpus callosum, což je svazek nervových vláken, jenž tvoøí jakýsi most pro komunikaci mezi levou a pravou hemisférou. Napøíklad když se díváme obìma oèima, pøicházející informace se pøedávají právì pøes tento most. Když pohybujeme obìma pažemi, pohyb koordinují do jisté míry tato nervová vlákna.
Nedávné výzkumy psychologù se zabývají funkcemi, které mají pùvod v mozku, jako jsou myšlení, cítìní a mluvení. Rozumové, logické a myslící funkce se nacházejí spíše v levé hemisféøe. Tvoøivé, intuitivní a pocitové funkce jsou uloženy spíše v pravé èásti mozku. Obì hemisféry mozku pak velkou mìrou pøispívají k rozvoji lidské inteligence, ale v každém konkrétním èlovìku pøevládá jedna, nebo druhá strana. Ukazuje se, že více mužù je ovládáno levou stranou, zatímco u vìtšiny žen pøevládá strana pravá, aèkoli v celkovém kontextu u celé západní civilizace vèetnì mnoha žen dominuje hemisféra levá.
Tyto poznatky mají vážné dùsledky pro to, co jsme øíkali o mužství, ženství a androgynitì. Jeden takový dùsledek spoèívá v tom, že pravdìpodobnì existuje psychologický podklad pro typicky mužské a typické ženské zpùsoby chování. Ve své snaze zaujímat k vìcem logický a uspoøádaný postoj a upøednostòovat analýzu a úsudek mají muži tendenci používat levou hemisféru. Ženy chtìjí zase uplatnit vnímavý a harmonický pøístup k lidem a radìji pøijímají a spojují, což je následek nadvlády pravé èásti mozku.
Jiný dùsledek má co dìlat s psychologií poznávání. Pojmové a analytické získávání vìdomostí je z velké èásti záležitostí levé hemisféry, zatímco empirické vìdìní a schopnost vidìt vztahy mezi jednotlivými vìcmi a to, jak pùsobí na lidi, jsou naopak funkce hemisféry pravé. Abychom nìèemu rozumìli opravdu dobøe, musíme zapojit obì èásti mozku. Odborníci, kteøí znají spoustu teorie, ale mají neustále „hlavu v oblacích“ a nikdy „nesestoupí na zem“, mohou být až pøíliš závislí na levé hemisféøe. Jiní lidé zase nejsou schopni získat nové poznatky z knih a zakládají všechna svá rozhodnutí na pocitech a intuici. V tomto pøípadì se pøíliš spoléhají na pravou hemisféru. Plnohodnotné lidské vìdìní je vždy integrací a celkem obou.
Skuteènì moudrý èlovìk je celistvým èlovìkem a dobøe integrovaná osobnost je osobností androgynní. Každá stránka celistvého èlovìka pøináší pozitiva celistvé osobnosti. Jestliže jedna stránka pøevládá, výsledkem je nevyvážená, kompulzivní osobnost.
Mnozí muži ubližují sobì i druhým tím, že se pøíliš ztotožòují s levou èástí mozku, se svou mužskou stránkou. Natolik se spoléhají na svou pøedstavu o rozumu a logice, že se pro nì tento dar stává nutkáním. Uskuteèòují své zámìry tak slepì, že jdou èasto pøes mrtvoly. Jsou natolik ponoøeni do vnìjšího svìta vìcí, že už v nich nezbývá místo pro vnitøní svìt vztahù a intuice. Natolik glorifikují levou hemisféru, že se stává jejich bohem; bohem, který je ve skuteènosti pøevleèeným démonem, protože zkresluje realitu. Pohled na svìt pouze skrz levou èást mozku vytváøí dojem, že pouhá èást reality vypadá jako realita celá.
Hlubinná psychologie nabízí mužùm ještì jeden dùvod, proè objevovat a rozvíjet svou intuitivní a citovou stránku. Carl Gustav Jung nazývá nepoznanou stránku nìèí osobnosti stínem. Kromì èásti našeho „já“, kterou si uvìdomujeme, máme také èást, jež se skrývá v temnotì našeho nevìdomí. Pro vìtšinu žen je to jejich skrytá mužská stránka a pro vìtšinu mužù jsou to jejich ženské schopnosti. I když si toho nejsme vìdomi, obì èásti našeho mozku jsou vždy aktivní, vždy v nás pracují. Když se na svìt díváme vìdomì skrze jednu èást, nevìdomky na to reagujeme i skrze druhou èást.
Muži, kteøí se pøespøíliš ztotožòují se svou mužskou stránkou, ponechávají svùj ženský element v temném stínu. Muži také mohou tento svùj ženský stín promítat do žen, jimiž jsou zaslepeni nebo na které pohlížejí jako na slabé a zranitelné. Když se jim nepodaøí integrovat v sobì hlubokou ženskost, èasto jednají z obèasného nemístného popudu, který je ženskostí v tom nejhorším slova smyslu: jde o malichernost, neèestnost, lacinou marnivost, manipulativnost, sarkasmus atd.
Pokud je ženská stránka v muži nejen nevyvinutá, ale i potlaèovaná, projevuje se strachem z ženskosti, rozpaky v ženské spoleènosti i nenávistí k homosexuálùm. Paradoxnì, ale pochopitelnì má muž, který je macho, pochybnosti o sobì samém, o své mužnosti, a proto má neustále potøebu dokazovat ji sobì i druhým. Jeho úzkost vychází z potlaèované a nepoznané ženskosti, protože jeho nevìdomí øíká, že si neuvìdomuje, kdo skuteènì je.
Aby se muž mohl duchovnì rozvíjet, potøebuje se naladit na vlnu pravé èásti svého mozku. Duchovní vhled a intuice vycházejí pøevážnì z pravé hemisféry, takže aby mohl poznat a pochopit, co se dìje uvnitø nìho, musí najít zpùsob, jak se propracovat k uvìdomìní si pravé hemisféry.
Jednou z nejlepších možností, jak toho dosáhnout, je vìnovat zvýšenou pozornost snùm. Jakmile jdeme spát, levá polovina mozku se na noc zavøe a vládu pøebírá pravá polovina. Když se budeme snažit si sny zapamatovat a nauèíme se je interpretovat, mùžeme velmi snadno získat duchovní sebeuvìdomìní. Tato kniha není to správné místo pro diskusi o symbolice snù ani o technikách jejich analýzy, ale ti, kdo se zajímají o tento smìr duchovního rozvoje, mají k dispozici mnoho dobrých knih o této problematice, a dokonce existují i semináøe interpretace snù.23
Dalším užiteèným zpùsobem, jak se napojit na pravou polovinu mozku a nechat ji nezávisle pracovat, je duchovní deník. Psát si duchovní deník není totéž jako psát si bìžný deník, ve kterém jsou zachyceny vnìjší události dne. Spíš jde o to psát každý den takovým zpùsobem, který by umožnil, aby nevìdomí vyplulo na povrch a nevyjádøené myšlenky dostaly verbální podobu. Znovu zdùrazòuji, že tato kniha není vhodným místem pro širší pojednání o podobných technikách, ale existuje spousta dobrých knih a kurzù pro ty, kdo se zajímají o tuto metodu navázání kontaktu s ženskou stránkou lidské osobnosti.24
Všeobecnì vzato potøebujeme otevøít pravou, neracionální polovinu mozku pomocí všech tìch oblastí, které se èasto berou na lehkou váhu jako zbyteèné, nebo dokonce výstøední: umìní, hudba, poezie, divadlo, tanec, modlitba, obøad, symbolismus, literatura, volný èas a klid. Pokud se budeme tìmto dovednostem neustále vyhýbat, budeme se tak vyhýbat nejen nekoneènému prostoru našeho nevìdomí, ale pravdìpodobnì nám zùstane skryta i hloubka Božího ducha.

Magnificat
Maria øekla: „Duše má velebí Pána a mùj duch jásá v Bohu, mém spasiteli, že se sklonil ke své služebnici v jejím ponížení. Hle, od této chvíle budou mne blahoslavit všechna pokolení, že se mnou uèinil veliké vìci ten, který je mocný. Svaté jest jeho jméno a milosrdenství jeho od pokolení do pokolení k tìm, kdo se ho bojí. Prokázal sílu svým ramenem, rozptýlil ty, kdo v srdci smýšlejí pyšnì; vladaøe svrhl s trùnu a ponížené povýšil, hladové nasytil dobrými vìcmi a bohaté poslal pryè s prázdnou. Ujal se svého služebníka Izraele, pamìtliv svého milosrdenství, jež slíbil našim otcùm, Abrahamovi a jeho potomkùm navìky.“
Maria zùstala s Alžbìtou asi tøi mìsíce a pak se vrátila domù.
– Lukáš 1,46–56
Nedávno jsem byl požádán, abych interpretoval Lukáše 1,39–56 z hlediska mužské spirituality. Jedna skupina z Nìmecka hodlá publikovat studii tohoto klasického mariánského textu z rozdílných pohledù, aby se vyjasnily rùzné domnìnky a pøedpojatosti, kterými je každá urèitá skupina jedincù „zatížena“. Snad bude mít fundamentalismus, feminismus, historicko‑kritický pøístup a mužská spiritualita co nabídnout jeden druhému. Když druhým dovolíme prezentovat jejich pøedpojatost, snáze tak odhalíme svou vlastní zaujatost. Každá zájmová skupina má své limity a každá má svou velkou pravdu. Pracovat s obojím znamená vstoupit do Písma zpùsobem, který je tedy prodchnutý vírou a vždy otevøený Božímu transcendentnímu Slovu.
Hermeneutika je jakási møíž, pomocí které a skrze kterou uèenec zabývající se Písmem interpretuje text. Dobrý uèenec musí být ve své hermeneutice poctivý a dùsledný. Øekne vám pøesnì proè a jak interpretuje daný text tím nebo oním zpùsobem. Vìtšina kazatelù má v tomto bodì svou slabinu a dávají pøednost spíše souèasnosti a inspiraci než vìdeckému pøístupu. Vìdeckost sama o sobì nemusí nutnì èlovìka obrátit nebo motivovat. Jestliže se však nebudete opírat o solidní vìdecký pøístup, brzy budete uplatòovat svou soukromou a samoúèelnou hermeneutiku a Bible pro vás bude znamenat to, co právì potøebujete, aby znamenala. To bude problém jak pro konzervativce, tak pro liberály, dokud pokornì neuznají svá vlastní omezení a neucelené pohledy na vìc. Jestliže k Písmu pøistupujeme poctivì, Bùh nás vždy povede; budeme vždy naslouchat a uèit se. Zde není prostor pro dogmatismus nebo právnickost. Jen pro rùst a možná i pro ono kruté milosrdenství zvané kapitulace.
Chci vám teï popsat svou mužskou hermeneutiku. Není to žádný oficiální postup a jiní by to možná formulovali jinak, ale já jsem došel k tìmto závìrùm bìhem své nìkolikaleté práce. Chci se zamìøit na ty aspekty Boha, které se charakterizují jako „mužské“, a na zpùsob, jakým jsou zobrazeny v Navštívení Panny Marie a v Magnificatu. Struènì a jasnì, autentickou mužskou spiritualitu vidím jako „umìní rozlišovat“, což je jedna pùlka velkého tajemství lásky. Má to co dìlat s jasností a hranicemi, které pøevládnou nad pøíliš snadným spojením. Má to co dìlat s cestou odsud tam, se sebeovládáním, s objektivitou a svobodným rozhodováním mezi pro a proti. V tomto umìní pøevládá vnìjší nad vnitøním, konání nad reflexí a láska k vìcem, událostem a samotné historii nad starostí o subjektivní stavy a pocity. Mužskost je v nejlepším slova smyslu láska k celku, k celistvému obrazu, k ucelenému pøíbìhu. Je to obìtavá láska na úkor malých, na sebe napojených a na sobì závislých vztahù. Koneènì má i dost velkou moc právì z toho dùvodu, že si prošla bezmocností – a vyšla z ní se ctí. Nemohu na tìchto stránkách dokazovat a obhajovat tyto domnìnky, protože by to pøekroèilo hranice tohoto pojednání. Ale pro uklidnìní vašeho pochybujícího ducha vám jen doporuèím, abyste se obeznámili se zásadními písemnostmi, mýty a univerzálními odyseami v lidské historii.
Pro naše úèely postaèí, když se podíváme, jak Lukáš a Maria (nemusíme se zde zabývat otázkou „Kdo øekl ta slova?“ a mùžeme ji smìle pøenechat hochùm z historicko‑kritického oddìlení!) reprezentují tyto mužské dispozice v Lukášovì vyprávìní, jež následuje po scénì Zvìstování. Mùžeme však zcela správnì pøedpokládat, že Lukášova slova se zakládají na jakési historické vzpomínce na „skuteènou“ Marii Nazaretskou. Jestliže nemáme k dispozici žádné historické podklady, dostáváme se do oblasti pohádek a z psýché se stává nìco jako mar�anský létající talíø. Jsem pøesvìdèen, že ta obyèejná, historická Maria by nás možná podnìcovala a vyzývala daleko víc než ta „krásná dáma v modrém“. S Marií nám nepøichází do náboženství bohynì. Je to žena této zemì, a to je víc než dost. Je to žena, která v sobì propojila to nejlepší z ženské a mužské spirituality, a proto mùže mluvit za obojí.
V první øadì text zaèíná vydáním se na cestu (v. 39) a konèí návratem domù (v. 56). Po vyslyšení Boží zvìsti Maria dlouho nepøemýšlí a okamžitì jedná: „vydala [se] na cestu a spìchala do hor do mìsta Judova“ (v. 39). Neobjevuje se zde žádná zmínka o plánování cesty, spoleènosti na cestì, zpùsobu cestování èi pøípadných pøekážkách. Stejnì jako Abrahám a okøídlený Merkur se Maria okamžitì vydala na cestu ke své potøebné sestøenici. Samy události jí budou prùvodcem a uèitelem. Nepotøebuje nic zjiš�ovat ani jednat podle plánu. Plán jí poskytne Bùh skrze životní setkání. Skuteènost je její uèitelkou. Proto také slyší andìly. A proto slyší i Alžbìtu.
Rozhodné konání beze strachu nám dává pocit naší vlastní moci a moci Boha v nás. Maria nepøichází s odmítavým postojem ani s falešnou skromností vùèi Alžbìtinì zvolání „velikým hlasem“: „Požehnaná jsi nade všechny ženy… A blahoslavená, která uvìøila, že se splní to, co jí bylo øeèeno od Pána“ (v. 42,45). Je to žena, která se dokáže hluboce ovládat. Svou moc drží pokojnì, protože ví, že je od Pána. Nemusí si ji chránit ani ji zapírat. Je její, aby ji držela, nabízela, a jak uvidíme v následujících verších, hrdì oznámila. Není to žádná závislá osoba. Tato žena zná své hranice, svùj støed a svùj dar. Svou dùstojnost si nezasloužila ani jí nijak nedosáhla. Prostì ji má. Maria je milovnicí a hlavní hlasatelkou „bytí“. S naprostým pocitem osobního vlastnictví øíká: „Duše má!“ (v. 46). Ale budoucí velikost jejího náboženského prožitku se v ní klidnì vyrovnává s jasným vìdomím jejího osobního bytí: „ke své služebnici v jejím ponížení (v. 48), „že se mnou uèinil veliké vìci ten, který je mocný“ (v. 49), „[Bùh] ponížené povýšil“ (v. 52). Podle svých vlastních slov je Maria pøíjemkyní „milosrdenství“ a „slibu“ (v. 54,55). Celá modlitba prezentuje její úžasnou rovnováhu mezi odevzdáním se a zodpovìdností, milostí a vlastnictvím, mezi úplnou bezmocností a naprostou mocí. Stojí tu jako archetyp osvobozené ženy a osvobozujícího se lidstva. Všichni usilujeme o stejné propojení a doufáme v nì.
Z deseti veršù celého Magnificatu mùžeme vyèíst vyhlášení ètyø osvobození: náboženského, spoleèenského, politického a ekonomického. Mariino osobní osvobození je všechny podtrhuje, a to je to hlavní, co bychom si mìli zapamatovat. Maria umožnila, aby pravda vstoupila dovnitø, a tak mùže vidìt pravdu zvenèí.
(1) V náboženské rovinì je to „milosrdenství jeho od pokolení do pokolení k tìm, kdo se ho bojí“ (v. 50). Vìrná láska Boží není urèena jen nìjaké kultovnì korektní skupinì, ale je dostupná všem. Nábožensky nadutí lidé o tuto formu osvobození nestojí, jak to mùžeme vidìt u všech podob farizejství.
(2) Spoleèensky Bùh „rozptýlil ty, kdo v srdci smýšlejí pyšnì“ (v. 51). Bùh neuznává žádné osobní, tøídní nebo spoleèenské pretence. Pøesto si všechny spoleènosti vytváøejí své vlastní symboly nadvlády a nadøazenosti v podobì penìz, obleèení, vkusu, pøízvuku a osobní image, jež je doprovází. Maria øíká: Zapomeòte na to!
(3) Politicky Bùh „vladaøe svrhl s trùnu a ponížené povýšil“ (v. 52). Není divu, že modlit se tuto modlitbu veøejnì bylo nìjakou dobu v komunismu se obávající Argentinì zakázáno! Teï, když už je marxismus jako uskuteènitelná vize uspoøádání spoleènosti minulostí, musím otevøenì pøiznat, že Mariina slova jsou evidentnì bližší Karlu Marxovi než ekonomùm tohoto posledního osudového desetiletí zastávajícím tzv. teorii prokapávání zisku.
(4) Z pohledu ekonomiky Bùh „hladové nasytil dobrými vìcmi a bohaté poslal pryè s prázdnou“ (v. 53). Tato pøednostní volba chudých zcela evidentnì zùstala utajena Latinské Americe. Bùh je zøejmì pøedpojatý a má svou praxi. Jedná na stranì obyèejného èlovìka. Bùh byl v každé válce a revoluci, bojoval spolu s obìtmi a za nì na obou stranách. Tento typ Boha nikoho u moci nepotìší. V tom smyslu, v nìmž zde pojednáváme, je Jahve jednoznaènì mužský Bùh, jenž vybírá, objasòuje, rozhoduje, jedná a udržuje moc a bezmoc v rovnováze. Maria zde nevelebí nìjakou starostlivou plodnou bohyni. Je to vládnoucí Bùh‑král, jenž je nicménì tøikrát zobrazen jako „milosrdenství“ (v. 50, 54, 55) a „spasitel“ (v. 47) nás a našich potomkù. Marie je pøipravena na velký úkol, na èást celé historie. Nezajímá ji nìjaký klanový bùh, jenž jí nabízí osobní uspokojení ze svatosti.
V tìchto pasážích se setkáváme se ženou, která si umí velmi dobøe poradit s tzv. „mužskou stránkou“ Boha. Poznala tu dobrou stránku jeho moci, když její duše „velebí Pána“ (v. 46), a není naivní, co se týèe temné stránky moci, když volá po osvobození a spravedlnosti. Nemá z ní strach, protože tu moc má a zná její hranice. Koneckoncù si myslím, že toto je základní charakteristika skuteèného mužství. Dobøe ovládat svou moc a vìdìt, jak ji použít pro obecné blaho. Mnozí z tìch, kdo se pøíliš snaží zahodit mužskou stránku Boha, se stále obávají falešné moci nebo jsou zraòováni. Ale moc (dynamis) je také slovo pro Ducha a je to právì Duch svatý, jenž „sestoupil“ na Marii (Lukáš 1,35). Liberálové mají tendenci nedùvìøovat moci a obávat se jí; konzervativci se vyhýbají bezmoci a nenávidí ji. Maria je drží pohromadì.
Ve všech velkých mytologiích se hrdina nakonec musí vrátit do své obce s novì nalezeným darem. Pokud se muž znovu nezapojí do obyèejného prostøedí rodiny, lásky a vìrnosti, pak žádným hrdinou není. V Marii je tento vzorec ponìkud pøevrácen. Vydává se na cestu, aby pomohla své sestøenici v dobì, kdy má porodit, a „vrací se domù“ (v. 56), aby sama porodila a pøedala svùj dar svìtu. Možná, že ženský zpùsob, jak zacházet s mužskostí, spoèívá v tom, že se zabývá jen tím specifickým. Muži nejdøív hledají velkou lásku, která je dovede zpìt ke specifickému.
Øeknete si, že nic takového kolem sebe nevidíte. Právì proto potøebujeme mužskou spiritualitu. Jak pro muže, tak pro ženy.

Síla mužské energie spoèívá ve schopnosti udeøit. Tuto schopnost vidíme v pøíbìhu o Železném Janovi. Divoký muž v nás skrývá sílu jednat, hnát se dopøedu a být hybatelem vìcí. Mužský styl klade vìtší dùraz na konání než na bytí. Dává pøednost aktivnímu zásahu do bìhu svìta pøed teoretizováním a pøemýšlením.
Aèkoli katolická teologie byla po staletí doménou mužù, zpùsob, jakým teologové nakládali se svým údìlem, byl ve skuteènosti archetypálnì ženský. Už od dob Tomáše Akvinského a dalších støedovìkých scholastikù se teologie soustøeïovala na ètení, pøemýšlení a polemizování, na hledání logických souvislostí mezi myšlenkami a na vyvozování závìrù. Byla to velmi sedavá èinnost, která se odehrávala nikoli ve svìtì konání, ale v jakémsi odlehlém akademickém lùnì, a� už v klášteøe, na univerzitì, nebo v semináøi. Tento druh teologie vyprodukoval nesèetné svazky knih, které by zaplnily celé knihovny, ale velmi málo z toho se dotýkalo každodenního života obyèejných lidí nebo mìlo nìjaký vliv na chod svìta, v nìmž žili.
Tato forma studia teologie mìla v minulosti svùj význam, protože spojila studium Písma, nauky a filozofie a poskytla církvi ucelenou syntézu jak zjeveného, tak lidského vìdìní. Tato syntéza byla souèástí velkého katolického svìtonázoru, jenž formoval køes�anskou tradici poèínaje støedovìkem. Pokud se svìt nemìnil, anebo se mìnil velmi rychle, teologové si mohli dovolit uplatòovat pøístup uèencù odtržených od života: mohli se pohodlnì usadit do køesla, pozorovat, èíst, pøemýšlet a psát a to, co øekli, odráželo køes�anské chápání svìta, jak ho znali oni.
Dnes se však tento teologický pøístup stává stále ménì relevantním. Svìt se mìní pøíliš rychle, než aby s ním tito „køesloví“ teologové mohli držet krok. A mìní se v mnoha smìrech najednou. Vìda, nové technologie, životní styl, obchod, medicína, politika, ekonomika, vzdìlání a doprava (abychom jmenovali alespoò nìkteré oblasti) neustále nabízejí nové možnosti a vytváøejí nové problémy, s nimiž se musejí køes�ané vyrovnat. Nezamìstnanost, bezdomovci, konzum, militarismus, zneèiš�ování životního prostøedí, zadluženost, vyèerpání zdrojù, drogy a potraty pøedstavují krizi, kterou teologie øeší se zpoždìním a jen s velmi malým úèinkem. Vìtšina lidí nevnímá teologii jako nìco relevantního pro svùj život.
Jedním z ukazatelù této situace je stav církve v Evropì. Máme sklon považovat zemì, jako jsou Španìlsko, Portugalsko, Francie a Itálie, za katolické, ale ve skuteènosti je v tìchto zemích církev témìø mrtvá. Napøíklad z nedávné statistiky v Itálii vyplývá, že pouhá tøi procenta lidí do 35 let se skuteènì ztotožòují s katolickou církví. Témìø všichni jsou pokøtìni a témìø všichni chtìjí, aby i jejich dìti byly pokøtìny, ale skoro nikdo nebere uèení svého náboženství vážnì. Náboženství se stalo zcela irelevantním – jeho funkce je omezena na pouhou kulturní ozdobu.
Velký nìmecký teolog dvacátého století Karl Rahner kdysi øekl, že v pøíštím století budou jedinými lidmi, kteøí zùstanou v církvi, mystici. Podle mne to znamená, že dokud lidé nerozvinou svou spiritualitu, náboženství jim nebude dávat žádný smysl. A dokud ženy a muži nepochopí, že církev je místo, kde se mohou duchovnì rozvíjet, bude pro nì zbyteèná.
Aèkoli se rádi domníváme, že katolická církev v minulosti peèovala o náš duchovní vývoj, není to tak docela pravda. Církev podporovala spiritualitu pouze u malého procenta katolíkù, kteøí byli knìžími nebo èleny øeholních øádù. Spiritualita laických katolíkù (pokud se tak dají nazvat) mìla jednoduchou podobu: modlit se, platit a poslouchat. Kromì toho byla knìžská a øeholní spiritualita, jak jsme se o tom již zmínili, spiritualitou ženskou, tzn. že dùležitost se pøikládala rozvoji pouze ženských ctností. Duchovní život byl v minulosti tedy spíše duchovním položivotem.
Setkávám se s tím velmi èasto pøi duchovních cvièeních, jež poøádám zejména pro starší knìze, kteøí ve svých seminárních letech prošli onou tradièní náboženskou formací. Mnozí z nich nejsou schopni vìøit sami sobì. Bylo jim vtloukáno do hlavy, že nesmìjí zhøešit, jinak je Bùh nebude milovat. V té dobì se však za høích považovalo cokoli, sebemenší osobní chyba nebo nedostatek, takže oni si z toho vyvodili, že je høích udìlat chybu. Radìji nedìlali nic, jen aby neudìlali chybu.
Tato forma okleštìné a „odmužštìlé“ spirituality efektivnì zbavila jejich životy veškerého riskování. Aèkoliv se pøi mši modlili k Bohu Otci, èasto byli oddanìjší Pannì Marii a rùženci. Výsledkem bylo, že se nikdy nedostali do úzkého kontaktu s Boží mužskou silou jako Ježíš. Nikdy si nepomysleli, že v sobì mají skrytého divokého muže, a když je to napadlo, mysleli si, že je to ïábel, který je pokouší, aby spáchali nìco špatného. Byli v podstatì „vykastrovaní“, nejen ve smyslu vztahù k ženám, ale i ve smyslu své schopnosti rozhodnì jednat v okolním svìtì.
Ale abyste si nemysleli, že jen shazuji knìze: jsem si plnì vìdom, že existují velkolepé výjimky. Pøesto však výjimky jsou jedna vìc a pravidla vìc druhá. Celkem vzato, vìtšina knìží byli a jsou loajální pracovníci svého „podniku“, nikoli divocí muži.
Jsem si také vìdom, že laici, muži i ženy, také èasto podléhají tomuto modelu. To platí i o tìch, kteøí se snaží duchovnì žít, pokud jediná spiritualita, již znají, je spiritualita ženská. To se týká tìch, kdo se natolik starají jen o svou vlastní duchovní zahrádku, že nemají èas pøiblížit se k ostatním. Chtìjí získat všechno pìknì najednou, ještì než se toho zase zaènou zbavovat. Tento typ lidí rád kritizuje od postranní èáry, ale nikdy se nehrne mezi hráèe. Pokládají všemožné otázky, ale nikdy k nièemu sami nepøispìjí. Nikdy nejsou pùvodci nìjakého dìní. Nemají žádnou mužskou sílu.
Velmi odlišný proces zaèíná probíhat ve Tøetím svìtì. Latinskoameriètí pastýøi a teologové si vzali pøíklad z Konstituce o církvi v moderním svìtì II. vatikánského koncilu a rozhodli se „pøeèíst znamení èasu“, riskovat a zkusit nìco nového. Místo tradièních velkých farností vytvoøili malá základní spoleèenství. Spolehli se na laické vedení namísto klerikální kontroly. A co je nejzajímavìjší, vyhodili tradièní uèebnice teologie, pøinesli Písmo lidem a ptali se jich, co pro nì Boží slovo znamená.
Z tohoto rozhodnutí nechat Boží slovo, a� mluví samo, a� pojmenuje dobro a zlo na tomto svìtì a a� navrhne zpùsob, jak mu èelit, se zrodila teologie osvobození, jak ji známe dnes. Tato teologie vyvìrá ze zkušenosti lidí a formuje jejich reakci na situaci, v níž se nacházejí. Je to zpùsob, jak praktikovat teologii postavenou na tzv. praxis èili praktické èinnosti formované poselstvím evangelia. Je to daleko zásadnìjší zpùsob teologizování, protože zachycuje problémy v jejich podstatì, snaží se najít Boha v historických událostech i v konkrétních èinech. Je to mnohem mužštìjší pøístup k teologii, než jaký byl v minulosti ten církevní.
Není proto divu, že tradièní teologové a konzervativní duchovenstvo reagovali na teologii osvobození velmi tvrdì, když se poprvé objevila. Mnozí hierarchové ji evidentnì nechápou dodnes. Protože operují s èistì ženským modelem teologie a spirituality, považují tuto skuteènì pøevratnou metodu za kacíøskou. Protože jim zcela vyhovuje pasivní teologie a spiritualita, rozèiluje je iniciativní praktický pøístup. Protože jsou spokojeni s teologií úzkého kroužku zasvìcencù, obtìžuje je teologie lidových mas. Protože si libují ve své „oficiální“ spiritualitì, znervózòuje je, když jim teologie dìlá èáru pøes rozpoèet.
Teologie osvobození však nedošla k žádným závìrùm, jež by se lišily od fundamentálních církevních doktrín nebo od základního uèení Písma. V podstatì jen dìlá to, že bere tyto doktríny vážnì a uskuteèòuje je v praxi. Tímto zpùsobem tedy transformuje teologii „vhodnou pouze ke ètení“ na teologii „vhodnou ke konání“ po celém svìtì. Jinými slovy, zlehka otevírá mužskou sílu, a uvolòuje tak výbušnou moc evangelia.
Výsledky tohoto procesu jsou osvobozující. Musíte se obávat všeho, pokud nechcete zmìnit svùj život.

Duchovní cvièení jsou velmi dobrá vìc. Umožòují, aby se èlovìk od všeho odpoutal a udìlal si èas pro setkání s Pánem. Tento èas odlouèení od nárokù a rozptýlení každodenního života je vhodný k tomu, abychom se dostali do onoho prostoru, kde mùžeme prostì být, pøemýšlet, kontemplovat. Pokud tato cvièení nikdy nepodnikneme, asi nikdy nenajdeme svùj støed, a když ho najdeme, pravdìpodobnì v nìm nikdy nestrávíme mnoho èasu. Duchovní cvièení jsou dobrá k tomu, abychom se oprostili od svého povrchního „já“ a posunuli se k „já“ hlubšímu.
Pro nìkteré lidi se však úèast na duchovních cvièeních stala zpùsobem života. Když už mají svìta kolem plné zuby, jedou na duchovní cvièení. Když jedou jejich pøátelé, jedou také. Když se ve mìstì objeví nový exercitátor, jsou celí dychtiví, aby si poslechli, s èím pøišel. Když nemají nic jiného na práci, zúèastní se dalších cvièení. Na chvíli se cítí dobøe a pak je jejich život zase prázdný.
Jelikož nìkteøí lidé tímto zpùsobem pøicházeli a po èase zase odcházeli, nìkteré exercièní domy zavedly pravidlo, že budou pøijímat pouze ty, kdo se nìjakou formou aktivnì angažují ve službì druhým. Došly totiž k závìru, že lidé, kteøí mezi jednotlivými cvièeními vždy vypnou, nikdy nedosáhnou duchovního rùstu bìhem cvièení. Ve jménu hledání Boha však tito rádoby úèastníci cvièení v postatì utíkali od Boha pryè. Byli celí žhaví do náboženství, do všelijakých církevních vìcí a zbožných praktik, ale o samotného Boha se nezajímali. Organizátoøi duchovních cvièení nechtìli podporovat tento zvyk zahledìnosti do sebe a vyhýbání se hlubším problémùm.
Myslím, že lepší pravidlo by bylo následující: za každá duchovní cvièení v životì by mìla pøijít nejménì jedna „konfrontace“. Mìlo by tu být nìco, proti èemu jste se vzepøeli, s èím jste museli zápolit, co jste se na svìtì snažili udìlat. Jestliže jste se støetli s tvrdostí ve spoleènosti, s nìjakým zlem ve svìtì nebo s neústupností v církvi, pak máte skuteèný dùvod k odpoèinku a k naèerpání nové vnitøní síly. Tehdy máte co pøinést Pánu v modlitbì a kontemplaci.
Je zapotøebí vytvoøit rovnováhu mezi mužstvím a ženstvím v duchovním životì. Úèast na duchovních cvièeních vás posouvá k ženské stránce, ale duchovní rùst nemùže být jen jednostranný – buï pro ženy, nebo pro muže. Dokud nebude ve vašem životì rovnováha mezi duchovními cvièeními a støety, budete v sobì popírat mužskou stránku duchovního života. Dokud se nìjak neangažujete ve svìtì a nebudete pøispívat k budování Božího království, budete popírat dùležitost mužské energie.
V tìchto úvahách je možné zajít ještì dál. Domnívám se, že pokud pouze pøemýšlíte o Ježíšovi, ale nikdy jako Ježíš nejednáte, odmítáte tím samo tajemství Vtìlení. Ve svých modlitbách uznáváte Vtìlení pouze slovy, ale v životì je popíráte. Máte je ve své mysli, ale nikoli v životì. Na víru se obracíme daleko více díky novým okolnostem než díky novým myšlenkám.
Vtìlení nebylo od Boha kontemplativním aktem, ale naopak aktem konfrontaèním. Bylo to kreativní, mužské a plodné rozhodnutí Boha zasáhnout do chodu svìta. Bylo to „vniknutí“ – témìø falické, øekl bych – Boha do lidství v podobì èlovìka Ježíše. Toto „vniknutí“ se samozøejmì uskuteènilo pøes ženu; vtìlení bylo dosaženo skrze Marii v osobì Ježíše.
O tajemství by se nemìlo pøemýšlet, tajemství by se mìlo žít. My katolíci hovoøíme o úèasti na tajemství Vtìlení, a dokonce i náš katechismus uèí, že dokud nebudeme úèastni Kristova tajemství, nemùžeme být spaseni. A proto jsem plnì pøesvìdèen, že dokud nebudete prožívat to, co øíkáte, dokud nebudete následovat model Vtìlení, budete Vtìlení odmítat. Budete tím vyjadøovat, že Vtìlení není nic pro vás. Budete tím popírat, že v to opravdu vìøíte. Vìdìt, ale nekonat znamená nevìdìt.
Celý model Ježíšova života, nejen jeho narození, odhaluje význam vtìlení. V evangeliích vidíme Boha, jenž v osobì Ježíše zasahuje do životù lidí, øíká jim, co potøebují slyšet, a� už poslouchat chtìjí, nebo nechtìjí. Jsme svìdky toho, jak se Ježíš støetává s fyzickým zlem v podobì nemocí, s morálním zlem v podobì høíchu a s duchovním zlem v podobì duchovního pokrytectví. Tento støet Ježíš vyvažuje duchovním ústraním, kdy odchází do hor, aby se zde modlil a našel místo, kde on a Otec jsou jedno. Ale rozhodnì jen nekontempluje. Není to tak, že by jen sedìl ve svém pokoji doma, a pak vyšel ven a kázal.
Lidé už mají po krk kázání, která se jen pøesouvají ze studovny pøímo k ambonu. Ježíšovo slovo, Boží slovo, vychází ze støetu se zlem ve svìtì. Ježíšùv život, život vtìleného Boha, je rovnováhou mezi støetem a ústraním, mezi akcí a kontemplací. Proto když Ježíš mluví, mluví s autoritou a lidé vìdí, že má co øíci.
Když jsem zakládal Centrum pro akci a kontemplaci v Novém Mexiku, lidé mi dávali dobøe mínìné otázky, zda jsem náhodou nezamìnil poøadí slov v názvu centra. „Nemìla by kontemplace být na prvním místì?“, ptali se. „Ne, takhle je to správnì“, odpovídal jsem. Pokud nebudeme jednat a posouvat se za hranice svého „já“, nemáme, kromì své sebestøednosti, o èem rozjímat.
V životì jsem uspoøádal stovky duchovních cvièení a mìl tisíce kázání. Vím, že když mluvím, lidi èastou napadnou nové myšlenky a nìkdy se nechají dokonce inspirovat. Ale vìtšinou se neobrátí, neprojdou opravdovou zmìnou. K tomu je zapotøebí nìco víc než jen slova. To, co lidi obrací na víru, jsou okolnosti, události, situace z reálného života. To, co lidi mìní, jsou støety: když narazí na nìco, s èím se nechtìjí poprat tváøí v tváø, nebo když se podívají na život zcela novým zpùsobem.
Pøesnì tak tomu bylo i v mém životì. Když jsem jako chlapec vstoupil k františkánùm, musel jsem se vyrovnat se zpùsobem života v semináøi, jenž mìl v té dobì všechny charakteristiky vojenského výcvikového tábora, a to mì zmìnilo. Když mi byl pøidìlen jediný úkol, který jsem nechtìl – práce s teenagery –, musel jsem se k tomu postavit èelem a zase to zmìnilo mùj život. Když mì práce na duchovních cvièeních pøesvìdèila, že daleko dùležitìjší než kázání a modlitby jsou obyèejná setkávání lidí, vedlo mì to k tomu, že jsem založil komunitu Nový Jeruzalém. Tento zcela nový zpùsob života vyžadoval jednu zmìnu životního postoje za druhou nejen u mne, ale u každého v komunitì. A koneènì když jsem dostal nabídku pøednášet v zemích Tøetího svìta, musel jsem konfrontovat realitu tamní situace, což mì pøimìlo k ještì hlubší zmìnì. Skuteènost zná zpùsob, jak vás pøimìt, abyste se jí museli postavit èelem. Skuteènost je nejvìtším spojencem Boha. Mìní nás to, co je. A to znamená skuteèné vtìlení.
Mnohokrát jsme byli v našem katolickém životì varováni, abychom se vyhnuli i nepøímým pøíležitostem k høíchu. Myslím si, že nastal èas, abychom zaèali využívat nepøímých pøíležitostí k milosti. Potøebujeme se dostávat do situací, ve kterých budeme nuceni udìlat èelem vzad. To také slovo konverze, obrácení, znamená: úplnì se otoèit. Pøinejmenším se musíme dostat z našeho bílého, støedostavovského ghetta a konfrontovat se s temným podsvìtím chudoby, na nìmž tento náš svìt pluje. Musíme se zaèít zajímat ne o to, jak žije ta druhá polovina lidstva, ale jak je nuceno žít tìch zbylých devadesát procent.
Spojení „úhel pohledu“ obsahuje slovo „pohled“. A váš pohled záleží na tom, kde se právì nacházíte. Pokud stojíte na vrcholu kopce, nemùžete vidìt, cítit ani zažít zpùsob života na jeho úpatí. Lidé nahoøe si mohou dovolit být konzervativní. Oni to zvládli, takže opravdu nemají žádnou citelnou potøebu nìco mìnit nebo pøedìlávat. Oni nepoci�ují žádnou nouzi. Mají moc, kterou používají ke své ochranì a sebeobranì. Mají dost volného èasu na to, aby mohli dìlat do náboženství a jezdit na duchovní cvièení.
Lidé na dnì si nemohou dovolit ten luxus být konzervativní. Musejí tlaèit na zmìny. Musejí být hybateli nových vìcí. Musejí se konfrontovat s realitou, která jim byla nadìlena – zamìstnání bez jakékoliv perspektivy, chátrající bydlení, vysoká kriminalita na ulicích, drogy ve školách – a postavit se jí èelem. Jestli je to nemá rozdrtit, musejí s tím bojovat. Musejí se prát za osvobození. Musejí se napojit na mužskou energii a být tvùrèí.
Jestliže vìøíme tomu, že pohled z vrcholku kopce je celá realita, pak nežijeme v reálném svìtì. Jestliže vìøíme tomu, že život je k vìtšinì lidí štìdrý, pak jsme naivnì optimistiètí. Jestliže vìøíme tomu, že každý je stejnì svobodný jako my, pak jsme se ocitli v pasti. Jestliže vìøíme, že máme vše, co k životu potøebujeme, pak jsme ztratili svou duši.
Pokud z nás mají být plnohodnotní muži, musíme cítit bolest svìta. Musíme truchlit nad temnou stránkou v nás a nad temným svìtem kolem nás.
Nemùžeme se zmìnit sami. Mùžeme pouze „být zmìnìni“ tím, že nás realita nakopne a popostrèí, a obvykle to udìlá nezávisle na naší vùli.

„Ze semene hrušky vyroste strom plodící hrušky, ze semene oøechu vyroste strom plodící oøechy, ze semene Boha vyroste Bùh.“
– Mistr Eckhart25
Každý muž potøebuje být zdrojem nìjaké tvùrèí energie. V každé mužské duši je touha být zdrojem nového života. Muži se chtìjí z hloubi srdce vyjádøit nìjakým vnìjším zpùsobem a chtìjí za to být respektováni. Pokud nemohou být plodní a tvùrèí, nesmýšlejí o sobì dobøe. A právì pro svou mužskou tvoøivost jsou muži ctìni a respektováni ostatními muži i ženami.
Nedávno mi jedna mladá žena povìdìla, že se rozchází se svým pøítelem. Když jsem se jí zeptal proè, øekla mi, že on nikdy nic nedìlal sám za sebe. Nikdy nevzal iniciativu do svých rukou ani v jejich vztahu ani ve svém životì. Vždy jen následoval, místo aby konal. Ona byla tím, kdo vždy navrhoval, co budou dìlat nebo kam pùjdou. On byl vždy pozorný, starostlivý, ohleduplný a nápomocný, ale nikdy nepøišel s nìjakým novým nápadem a nepožádal ji, aby se pøipojila. Postupnì ho jako muže pøestala respektovat a nakonec ho litovala.
Znám mnoho žen, které litují své manžely. Nemohou je obdivovat, protože nikdy neudìlají nic, èím by vzbudili obdiv svých manželek. Každý den jdou do práce a poslušnì se vracejí domù, vynášejí odpadky a dìlají všechno, co jim jejich ženy nakážou, ale tím také jejich snažení konèí. Nemám ponìtí, jací jsou v posteli, ale øekl bych, že ani tam své ženy nièím nepøekvapí. Možná, že veškerou svou mužskou iniciativu potlaèili nebo ji ze sebe vypudili ven, v každém pøípadì ji postrádají. Jejich ženy je milují, ale nerespektují je jako muže.
V naší spoleènosti se biologie stala naším osudem, abych tak øekl. Pohlaví urèuje smìr našich životù. Pro muže to znamená poskytnout a zasadit semena. Pro ženy to znamená pøijmout a ochraòovat, co muži zplodí. Tím nechci øíct, že by muži nemìli potøebu starat se o to, co vytvoøí, nebo že by ženy nemìly schopnost tvoøit. Znamená to, že co je zapsáno v genech, je zapsáno i v ženských a mužských duších. A nejdùležitìjší kód v mužské duši pøikazuje plodit.
Z pohledu biologie je mužská energie nejen falická, ale také skrotální (skrotum – anat. šourek, pozn. pøekl.). Je dùležité si uvìdomit, že nejzranitelnìjší, nejslabší a nejvíce ochraòovaná mužská èást, varlata, je nezbytnou souèástí jeho moci. Jinak se všechny mužské „nefalické“ atributy promítají na ženy a oèekává se, že je ženy budou splòovat. Až pøíliš dlouho ženy v rodinì plnily emocionální a opatrovnickou úlohu. Bylo by dobré koneènì vìdìt, jak vypadá mužské cítìní. Vìtšina z nás hledá u žen péèi a starostlivost, protože si neumíme pøedstavit, že bychom je mohli získat od muže. Ale muži mají také skrotální energii èili energii varlat: ukryté sperma, jedineènou mužskou schopnost sebeovládání a ochrany, trpìlivého dozrávání, zakoøenìnost a dlouhodobou vytrvalost. Dokonce i penis je daleko èastìji mìkký a v klidu než ztopoøený a pøipravený k akci.
Tatáž èást mužské anatomie je tedy jak nejcitlivìjší, tak nejmocnìjší. Pøespøíliš falické energie, jež není usmìrnìna energií skrotální, je obvykle známkou dotìrného, panovaèného a vykoøis�ovatelského muže. Spíš než opravdová mužská sebedùvìra je to silácká kompenzace. Dravost byznysmena, sterilita akademika, rigidnost vìøícího, vojákova hra na válku, vztyèený ukazovák dogmatika, trestající otec – to vše jsou pøíznaky falického muže, nikoli skuteèného divokého muže. Opravdový divoký muž žije pro druhé a ví, že žije pro druhé.
Teologicky øeèeno je mužská energie energií Boha Stvoøitele. V momentì, kdy zažíváme sami sebe jako dárce života, poznáváme i Boha Otce, nikoli skrze pojem, ale skrze zkušenost. Náš dárcovský duch je tvùrèím duchem Otce, který námi prochází. Tohoto tvùrèího ducha nazýváme v teologii Duchem svatým. Bùh pøebývá v nás a tuto permanentní Boží pøítomnost poci�ujeme jako duchovní energii urèenou k tvoøení.
Touha být zdrojem stvoøení je naším nejniternìjším ztotožnìním s Bohem Otcem. Projevuje se touhou stát se otcem, a� už to znamená mít dìti v bìžném, fyzickém slova smyslu, anebo mít dìti duchovní ve smyslu výchovy k dospìlosti u jiných. Napøíklad má touha pøednášet a psát, abych dal vznik nìèemu novému v životì druhých, je vyjádøením mé nejhlubší potøeby být otcem, být pùvodcem nového života.
Jeden židovský rabín kdysi pronesl podobnou myšlenku, když mluvil o modlitbì. Když se modlím, øekl, jsem Bohem. Zní to troufale, ale je to jen jiný zpùsob, jak vyjádøit to, co mìl na mysli Ježíš, když øekl: „Já a Otec jsme jedno.“ To je naše ztotožnìní s Bohem Otcem na základì zkušenosti. Když se modlitba posune za hranice pouhé prosby k Bohu, stává se sjednocením s Bohem, což znamená naši jednotu s Bohem v Duchu. Duch nás vede k modlitbì, a když u ní zùstaneme, povede nás dál, za hranice prostého žádání Boha o laskavosti až k uvìdomìní, že Boží síla, která mìla vykonat to, oè jsme v modlitbì prosili, je vlastnì v nás.
Nìkdy se musím ptát, zda tato dynamická pravda není podstatou bìžného mužského soužití s otcem a zda není zároveò zdrojem hlodajícího pocitu deprivace, pokud toto soužití nikdy nevzniklo.
Pøi køtu jsme sice byli pouèeni, že teï jsme Božími syny, ale vìtšina z nás tomu nikdy doopravdy nevìøila. Myslíme si, že si musíme Otcovu lásku zasloužit, i když to tak není. Myslíme si, že musíme být hodní a zasloužit si tátovu pochvalu, pøestože jsme ji už dostali. Snaha stát se hodným Boží pozornosti je pøesný opak oné dobré zprávy Písma, jež nám byla oznámena pøi køtu. Naše svatost je v nás vložena a my ji poznáváme, není zasloužená.
Božími syny se nemusíme stávat; už jimi jsme. Od chvíle køtu jsme zároveò lidští i Boží. Co bylo kdysi v Bohu vnitøního, v rámci Nejsvìtìjší Trojice, je nyní „zvnìjšnìno“ v nás. Tajemství Trojice je naše díky milosti, díky daru køtu. Jsme adoptivní synové Boží, ale nejsme o nic ménìcennými syny než Ježíš. Nemusíme se snažit zasloužit si, co je nám už dáno díky duchovnímu zrození.
V semenu už je obsažená rostlina. Spiritualita se týká stavu, kdy sami sobì umožníme, abychom se stali tím, èím už jsme.

Jeden neobyèejný obraz znázoròující vztah mezi Otcem a Synem, o nìmž jsem mluvil, visí na tom nejnepravdìpodobnìjším místì, aèkoli to možná není zas tak nepravdìpodobné, když vezmeme v úvahu pozornost, jakou vìnují køes�ané Nejsvìtìjší Trojici. Na obraz jsem narazil v nìmeckém cisterciáckém klášteøe Heilsbronner Münster, kde visí nad mariánským oltáøem. Malba mne natolik zaujala, že jsem si pro své studium koupil její reprodukci, a pokaždé, když jsem se na ni podíval, jsem objevil další nové vìci. Autorovi obrazu, témìø neznámému malíøi z poèátku šestnáctého století Sebastianu Daygovi, se podaøilo proniknout do podstaty vztahu mezi Otcem a Synem takovým zpùsobem, že mì to dodnes fascinuje.
Pøedstavte si v duchu konvenèní postavu Otce Boha. Je to pøísný staøík s volnì splývajícím šedým vousem, v levé ruce drží jablko, která bylo ve støedovìku symbolem královské moci. Když se ale podíváte pozornìji, zjistíte, že tato „koule moci“ mu padá z ruky. Bùh Otec, nejvyšší autorita, má vládu nad celým svìtem, ale pøesto si tuto moc dovolí pustit z rukou. Je si jí natolik jistý, že se jí mùže vzdát. Je si tak jistý svou autoritou, že s ní nemusí nijak manipulovat. Natolik ovládá sám sebe, že mùže jiným poskytnout svobodu.
Pokud nám na jedné stranì Otec dává svobodu, na stranì druhé za to nìco chce. To je na obrazu symbolizováno velkým meèem, který Otec drží v pravé ruce a rozmachuje se jím nad hlavou. To je ta oèekávaná nároèná stránka Boha, jenž nás vybízí, abychom dobøe naložili se svobodou, kterou nám dal, a zároveò abychom byli vším, èím být mùžeme. U lidských otcù se jedná o druh lásky, která nás postrkává a nespokojí se s výmluvami. Je to velmi maskulinní, tvrdá láska. I když je toto velmi moderní koncept, zmínìný umìlec ho v Bohu rozpoznal už pøed pìti stoletími.
Druhou stránkou Boha v Nejsvìtìjší Trojici je Syn. Na obraze ho symbolizuje Ježíš, který je témìø nahý s trnovou korunou na hlavì. Jestliže je Otec silnou a nároènou stranou Boha, pak Syn je stranou slabou a trpící. Tato èást Boha se ztotožòuje s naší zlomeností, a dokonce i s naší høíšností. Bùh od nás žádá hodnì, ale Bùh také zná naše slabosti a omezení. Na obraze se Otec dívá Synovi do oèí a Syn se dívá do oèí Otci v dokonalé harmonii a oboustranném porozumìní.
Ježíš, jako by chtìl podtrhnout lidskou slabost, má pravou ruku pøiloženou na krvácející ránì v boku, ale levou ruku má vzpaženou a chce uchopit meè, jenž visí ve vzduchu nad hlavami obou postav. Syn zadržuje Otcovu pøísnost a zabraòuje mu, aby udeøil pøíliš tvrdì, takže Boží pøísnost a slitovnost jsou v dokonalé rovnováze. Symbolem této rovnováhy je meè ve zcela horizontální poloze. Pokud je Otec tou mocnou stránkou Boha, pak Syn je tou zranitelnou. Oba jsou v dokonalém vzepìtí. Otec na obraze pøedstavuje bezmocnost Boží moci a Syn pøedstavuje moc Boží bezmoci. Tvùrèí energie, jež toto pnutí uvolòuje, je zobrazena v symbolu holubice Ducha svatého, která, jak tomu odpovídá, sedí na meèi. Tentýž druh tvùrèí energie se uvolòuje, když síla a jemnost chápou a respektují jedna druhou, a� už jde o rovnováhu mezi mužem a ženou, nebo mezi mužskou a ženskou stránkou jedince.
Ale to je jen polovina obrazu. Nejsvìtìjší Trojice se nachází v levé èásti a ve støedu obrazu stojí žena. Je to Maria, která ve støedovìkém umìní symbolizovala celou církev, protože ve vztahu k tvùrèí mužskosti Boha je lidské pokolení naklonìno spíše ženskosti. Její oèi se nedívají na nikoho z Trojice, ale do prostoru mezi nimi, jako by pozorovaly celé toto tajemství. Mírný úsmìv na její tváøi naznaèuje, že obdivuje a respektuje, co vidí, pøièemž nechává Boha Bohem. Pøesto má pravou ruku položenu na prsou, jako by chtìla zdùraznit, že ví, že tato èást Boha byla a stále je v ní samé.
Žena je obleèena do dlouhého šatu a splývavého pláštì, jehož cíp drží v pravé ruce a zakrývá jím postavy stojící za ní. To jsou všichni ti mocní preláti vyšòoøení ve slavnostních rouchách, tiárách a mitrách, králové s korunami na hlavách a s odznaky moci. Na rozdíl od Marie se tito muži nedívají na Trojici. Hledí všemi možnými smìry, jen ne na Boha. Proto si myslím, že umìlec už v té dobì vìdìl, že muži, kteøí mají moc, jsou natolik zapletení v síti svých postavení a privilegií, že se jim Bùh ztrácí z dohledu. Proto je Maria na jednu stranu ochraòuje pøed hrozícím meèem Otce, ale na druhou stranu jako by jim øíkala, že ještì nejsou pøipraveni na tajemství drsné i nìžné lásky v Bohu. Jen jeden z nich, ten se sklonìnou hlavou a založenýma rukama, se pøipojuje k pohledu vìèné ženskosti.
Malba jako celek tedy zobrazuje vztah Otce a Syna jako tvùrèí napìtí mezi prudkostí a zranitelností. Jedinì žena má díky tomu, že v sobì integrovala mužskou stránku, sílu postavit se pøed trojièní moc Boha. A jedinì onen sebejistý a vyrovnaný muž, jenž v sobì integroval ženskou stránku, se k ní mùže pøipojit v rozpoznání a pøijetí Božího paradoxu.
Ani teï, po tolika letech pøemýšlení o tomto úžasném obrazu, se nepøestávám divit, jak je køes�anství uvolnìné ve vztahu ke svému Kristovi. Kdybych se mìl øídit programem naší církve, pak by tato zranitelná èást Boha musela být zahanbením a vážnou hrozbou. Ta druhá, mocná stránka Boha byla pøíliš èasto nástrojem prosazování našich vlastních kulturních a osobních hodnot. Zdá se, že Maria je na tento paradox pøipravena. Lidstvo pøešlapuje za její levou paží a èeká, co se stane.

Když nám mužùm není dopøáno zažít autentické bratrství, hledáme náhradu ve spoleènosti jiných mužù, v doèasných pøátelstvích a pøi hrách, jež vyžadují týmovou spolupráci.
Mužská zranitelnost se mùže zahojit pouze skrze prožitek nìjakého spojení. Mùže to být prožitek ztotožnìní se s našimi otci, mùže to být prožitek spojení s Bohem, jako tomu bylo u Ježíše, mùže to být prožitek spojení uvnitø nás samých.
Obyèejnì – vzhledem k tomu, že touha po otci je v naší kultuøe jakousi normou – k tomuto uzdravení nedojdeme sami. Protože nám naše celistvost nebyla dána od biologických otcù, musíme ji získat s pomocí duchovního otcovství. Potøebujeme mentora a rádce, potøebujeme „mužskou matku“, s jejíž pomocí získáme mužskou energii, která pak probudí naši vlastní energii. Potøebujeme muže, který bude s námi solidární, a my se tak nauèíme být solidární s druhými.
Je zajímavé, že biologický otec ve vìtšinì pøípadù vùbec nedokáže být zasvìcovatelem svému synovi. V takovém vztahu je obvykle pøíliš mnoho napìtí. Jednou z pøíèin je i to, že oba milují stejnou ženu – manželku a matku. Chlapce do dospìlosti skoro vždy uvádìjí starší, vìtšinou nepøíbuzní muži. Matka vede syna dìtstvím, ale „jemnì zabít chlapce“, aby se mohl zrodit muž, musí jiný muž. V našich podmínkách nemáme žádný obøad nebo jinou snadnou možnost, jak tento proces zapoèít. Proto se to prostì musíme nauèit. Jako muži to dlužíme nejen sobì, ale i budoucím generacím.
Východní náboženství, dokonce i východní pravoslavná církev, si tuto potøebu uvìdomují daleko více než my v západní církvi. Když pro chlapce ve východních kulturách nastane èas, aby se zaèal vážnì vìnovat svému duchovnímu rozvoji, je mu pøidìlen mentor, mistr, guru – ani ne tak proto, aby se od nìho nauèil fakta nebo náboženské nauky, ale aby od nìho pøevzal jeho energii a sílu tím, že ho bude následovat a ztotožní se s ním.
Je zvláštní, jak už jsme zapomnìli, že pøesnì tímto zpùsobem si vychoval Ježíš své uèedníky. V evangeliích si mùžeme pøeèíst všechny Ježíšovy výroky bìhem nìkolika hodin, ale Ježíšovi trvalo tøi dlouhé roky, než vyuèil muže, kteøí ho následovali. Nedával jim ani tak ponauèení, spíš jim šel pøíkladem a dodával jim energii. Novozákonním slovem pro tuto energii je „duše“.
A� už jsme si toho vìdomi, nebo ne, velice intenzivnì vnímáme energii druhých lidí. Dá se to popsat tím, že nìèí osobnost nás nìèím pøitahuje, nebo naopak odpuzuje. Øíkáme, že se nám líbí nìèí povaha, nebo že nás nìèí temperament odrazuje. Èasto se stává, že nereagujeme na to, co nám nìkdo øíká, ale na to, co z onoho èlovìka vyzaøuje, jakou má duši, v jakém duchu to èi ono øíká. Dva lidé mohou mít stejný názor, ale když ho prezentuje jeden, s nadšením ho pøijímáme, zatímco když ho slyšíme od druhého èlovìka, ani to s námi nehne. Myšlenka je stejná, ale energie stojící za ní se liší.
Ženy se obvykle daleko lépe naladí na strunu takovéto energie než my muži. Pomocí své ženské intuice, jak se to èasto nazývá, dokážou ženy vnímat neverbální podnìty a vycítit duši èlovìka daleko lépe než my. My žijeme tím, co je v našich hlavách (jinými slovy až pøíliš pøi pøemýšlení zapojujeme levou èást mozku), a neuvìdomujeme si, že reagujeme na energii jiných lidí. Jsme pøesvìdèeni, že jsme naprosto racionální, ale místo toho celou dobu podvìdomì reagujeme na energii, kterou pøijímáme od druhých.
Èím více se nám daøí rozvíjet naši ženskou stránku, tím snáze budeme vnímat energii kolem sebe. Nauèíme se vycítit, co dìje pod povrchem. Nauèíme se èíst mezi øádky. Nauèíme se reagovat na to, co se nám lidé snaží sdìlit, když s námi mluví. Nauèíme se zachytit jejich sdìlení, aèkoli je nebudou øíkat tak, jak by je naše logická mysl ráda slyšela.
Pøi rozvíjení naší ženské stránky však mùže hrozit nebezpeèí, že se staneme pøíliš citlivými k silám a energiím v našem okolí, zvláštì pak vùèi negativní energii, která vyplývá z odsuzování a zavrhování. Negativita nás sráží na kolena a my jen tìžko hledáme skuteènou mužskou energii, abychom na ni mohli pozitivnì reagovat. Snadno zakotvíme buï v modelu povrchního muže a chceme s tím bojovat, anebo v modelu povrchní ženy – a pak je nám do breku a chce se nám utéct pryè. Když se nám nedaøí objevit v sobì opravdového muže, potøebujeme duchovní otcovství.
Kdysi jsem byl cosi jako duchovní otec jednomu knìzi, který za mnou pøišel, protože se ocitl v pøesnì takové krizi. Nìkteøí lidé v jeho farnosti kritizovali vìci a rozhodnutí, které dìlal, upozoròovali na to, že se pøesnì neøídí liturgickými rubrikami, protestovali, když ve svých kázáních vybízel k sociální ohleduplnosti, stìžovali si, že dostateènì nezdùrazòuje katolickou nauku, hrozili, že napíšou biskupovi, a tak dále. Byl pøímo zahlcen negativní energií a v urèitém bodì se mu tento negativismus zaèal dostávat pod kùži. Ztrácel nadšení, se kterým do farnosti pøišel, zaèal poci�ovat zlobu a strach, jež zamoøily celý jeho knìžský úøad, pochyboval o svém poslání knìze a o schopnostech sebe jako muže. Jen velmi silný èlovìk mùže ustát soustavnou kritiku.
Nejdøíve ze všeho potøeboval tento knìz nìkoho, kdo by mu pouze naslouchal, kdo by mu umožnil vyjádøit své obavy a frustrace, zlobu a pochybnosti o sobì samém. Také potøeboval ujištìní od nìkoho, kdo stejnou cestou prošel už pøed ním, že to, co zažívá, je normální a dá se s tím bojovat. Potøeboval podporu nìkoho, jako je dìdeèek, nìkoho, kdo už „tam“ byl pøed ním a kdo by ho ujistil, že není úplný blázen. Potøeboval skrze zkušenosti jiného muže „vycítit“, jaké hranice v èlovìku stojí za to, aby je chránil, a jaké za to nestojí.
Tradice východních náboženství, jak jsem už poznamenal výše, mají mnohem vìtší smysl pro podobné potøeby než tradice našeho náboženství. Poté co jsem uspoøádal jedna duchovní cvièení v Nepálu, jsem mìl možnost setkat se s hinduistickým guru, duchovním uèitelem, moudrým mužem. Jakmile jsem vstoupil do jeho malého domku, témìø poustevny na pøedmìstí Káthmándú, uvìdomil jsem si pøítomnost nìèeho, co bych mohl nazvat pouze energií dìda. Když jsem s ním mluvil, mìl jsem zcela zøetelný dojem, že už dopøedu ví všechno, co mu chci povìdìt a na co se ho chci zeptat. On šel cestou duchovního života už pøede mnou a byl na ní mnohem dál než já, takže velmi rychle rozpoznal zmatení, o kterém jsem mu vyprávìl, a potvrdil mi mnoho mých postøehù, jež jsem o duchovním rùstu mìl.
Bìhem naší rozmluvy jsem si všiml obrázku jeho vlastního uèitele – guru, který mu byl duchovním otcem a dìdem. Kdykoli se o svém uèiteli zmínil, oèi se mu rozzáøily vzrušením. Vysvìtlil mi, že celá hinduistická duchovní tradice se vlastnì zakládá na vztahu otce a syna. Jako pøipomínku dùležitosti tohoto vztahu tradice vyžaduje, aby žák v pøítomnosti svého guru vždy poklekl, poklonil se mu a øekl: „Nech� jsem pøed vámi tak pokorný, mùj duchovní otèe, aby mì i prach mohl rozdrtit.“ Je to dozajista velmi poetický pozdrav, ale také dává prostor pro vytvoøení vztahu obrovské dùvìry, jež umožní pøenos moci a energie, zvláštì té mužské, z jednoho muže na druhého.
Pøi jiné pøíležitosti jsem rozmlouval s Jimem Wallisem, pastýøem komunity Sojourners (Doèasní obyvatelé) ve Washingtonu, D. C. Jim a já máme hodnì spoleèného, protože jsme skoro stejnì staøí, oba jsme založili komunity a zažili jsme bìhem let mnoho stejných vzestupù i pádù v našich knìžských úøadech. Jim si všiml, že jedna z nejtìžších vìcí pro muže v našem postavení je vyrovnat se s absencí otcovských rádcù kolem nás. Neexistují žádní muži, kteøí by pøed námi založili a vedli alternativní køes�anská spoleèenství a kteøí by už prošli tím, èím teï procházíme my. Nacházíme se v pozici první generace mužù v církvi, která se velmi liší od církve pøedchozích století. Obvyklá pravidla farnosti se na nás v mnoha pøípadech nevztahují a my se ocitáme v situaci, kdy si musíme vymyslet celou øadu nových pravidel, a to metodou pokus‑omyl. Jim se pøiznal, že by to nìkdy rád ze sebe všechno vysypal pøed nìkým, kdo by jen sedìl a tiše poslouchal, když on sám panikaøí. V tom s ním naprosto souhlasím.
I správci bìžných farností – a jsem si jist, že to platí i o mužích pùsobících v podnikatelském svìtì – potøebují nìkoho s autoritou, kdo jim dá najevo, že je všechno v poøádku, že to, èím procházejí, je normální, a že svou práci dìlají dobøe. Obèas potøebujeme všichni pochvalu a ujištìní, že to, co dìláme, je správné. Nejsme si jistí, kde jsme, protože není nikdo, kdo by nám to øekl. Nìkdy jen potøebujeme nìkoho, kdo by nás ujistil, že v nás vìøí; nìkoho, kdo nám vìøí natolik, že je schopen nám dávat nové podnìty. Najednou se nám dostane podpory, získáme sebedùvìru, a to vše jakoby zázrakem, témìø rozpaèitì. Být duchovním synem je ponižující a zároveò krásné.
Vùbec nepochybuji, že jedním z hlavním dùvodù, že jsem mohl v životì udìlat zajímavé vìci, je fakt, že jsem poznal nìkolik mužù, kteøí ve mne bìhem mého dospívání a osobního rùstu vìøili. Vzpomínám si na jednoho staršího øeholníka, který mi jako mladému františkánovi øekl: „Richarde, chci, abys vždy spoléhal na svou intuici. Slib mi, že se podle ní budeš vždy øídit, i když bude nìkdy špatná. Jdeš tím správným smìrem a já budu vždy stát pøi tobì, když na to pøijde.“ Co k tomu dodat? Byl pro mì Bohem. Byl to mùj duchovní otec. A jeden dobrý duchovní otec mùže vyvážit tisíce zlých démonù.
Ale stejnì nás nakonec Duch, pokud mu nasloucháme, dovede do nezmapovaného teritoria a my se ocitneme v prostoru, kde není v dohledu nikdo, kdo by nám poskytl bezpeèí, jež hledáme. V takovýchto chvílích se musíme øídit Ježíšovým pøíkladem a vyhledat radu a podporu u Otce. Když nemáme žádného duchovního otce, který by nám pomohl, musíme se o pomoc obrátit k Bohu. To je význam ètyøiceti dní na poušti.
Ani svatý František nebyl v prvních letech po své rané konverzi natolik silný, aby pøekonal bolest z otcova odmítnutí. Potøeboval nìèí ujištìní, že je Božím synem a že je dobrý èlovìk.
Když ho jeho [Františkùv] otec uvidìl v tomto žalostném stavu, naplnil ho smutek, nebo� svého syna velmi miloval; byl zarmoucen a zároveò se stydìl, že hledí na syna polomrtvého z pokání a strádání, a kdykoli se potkali, Františka proklínal. Když František, služebník Boží, uslyšel otcovy kletby, vzal si za otce žebráka a všemi opovrhovaného vydìdìnce a øekl mu: „Pojï se mnou a já ti dám celou almužnu, kterou dostanu; když uslyším otce, jak mì proklíná, obrátím se na tebe a øeknu ‚Požehnejte mi, otèe‘; a ty mi pak požehnáš køížkem místo nìho.“ A když se to událo, žebrák mu skuteènì požehnal. František se otoèil ke svému otci a øekl mu: „Cožpak si neuvìdomuješ, že mi Bùh mùže dát otce, jehož požehnání zmaøí tvé prokletí?“26
Nìkolik mìsícù pøed tím se svlékl na námìstí do naha, dal obleèení svému chamtivému otci a øekl: „Od této chvíle budu øíkat ‚Otèe náš, jenž jsi na nebesích‘, a nikoli otèe Pietro Bernardone.“ Ale bolest tohoto odvržení a zapøení v nìm zùstala po celý život. Urèovala jeho tvrdý postoj k bohatství, jeho potøebu a schopnost milovat své bratry a jeho bezednou touhu po spojení s nebeským Otcem. Ale ona absence otce u nìho byla vždy patrná a z rány po nìm se stal dar – velmi ženská, poetická, intuitivní spiritualita svatého Františka. Domnívám se, že nemùže existovat takový dar, aniž by v sobì skrýval nìjakou bolest. Ale bolest se musí rozpoznat, oplakat a musí dostat požehnání.
Abychom se mohli obrátit k Bohu, nemùžeme èekat, až budeme v krizi. Musíme najít to místo, kde my a Otec jsme jedno, a zvyknout si navštìvovat ho pravidelnì, aby nám mohl dodávat Boží energii nejen pro vyrovnávání se s nouzí, ale i pro vytváøení nových možností. Když budeme spojeni s Otcem a umožníme mu, aby nám byl každého dne duchovním otcem, Bùh nám poskytne odvahu riskovat, sílu vydržet a sebedùvìru být duchovním otcem druhým na jejich duchovní cestì.

Hlubinná psychologie, která je v nìkterých ohledech moderní sekulární verzí tradièní spirituality a zabývá se mnoha podobnými tématy, nám øíká, že naše životy èasto provázejí podvìdomé pøedstavy nazývané archetypy. Carl Gustav Jung tvrdí, že nìkteré z tìchto archetypù jsou natolik zásadní pro život lidských bytostí, že je mùžeme nalézt u lidí z celého svìta. Základní modely se objevují ve snech a chování lidí v každé kultuøe, projevují se v symbolech a pøíbìzích, které jsou tak staré, jak jen budeme chtít. Jiní psychologové uvádìjí, že existují také archetypy, jež se vztahují ke specifickým kulturám a urèitým situacím. Nìkdy nás tyto archetypy uèí, co je to být mužem a ženou – ty jsme už døíve v našem kontextu nazvali bìžný muž a bìžná žena. Nìkdy si tyto pøedstavy o nás samých vytváøíme už jako dìti – napøíklad když se cítíme bezmocní, protože nám naši rodièe vždycky vtloukali do hlavy, že neumíme nic udìlat správnì.
Dva z nejzákladnìjších archetypù, jež jsou obsaženy v mužském vìdomí, jsou archetypy mladého chlapce a starého muže, vnitøního dítìte a vnitøního dìda. Oba archetypy v sobì nosíme v rùzných stupních a všeobecnì máme za to, že se ve svém životním cyklu posouváme od jednoho k druhému. Bohužel, nìkteøí muži se pøespøíliš ztotožòují jen s jedním archetypem, a proto se pak z nich stávají kompulzivní a nevyrovnané osobnosti. Je však zajímavé, že když se blížíme ke konci cesty, oba archetypy se obyèejnì propojí a ve stáøí jsme schopni uzavøít pomyslný kruh a znovu nabýt èerstvou energii a svobodu mládí a zároveò si zachovat vážnost a moudrost stáøí.27
Nìkteøí z nás vyrostou pøíliš brzy; nìkteøí z nás nevyrostou nikdy. První pøípad se nazývá starý muž, druhý vìèný chlapec. Zapotøebí jsou oba. Starý muž se nikdy nebude moci zmìnit bez spojení s vìèným chlapcem; vìèný chlapec se zase nemùže zmìnit bez lásky a podpory starého muže. Tradièní náboženství a výchova se snažily formovat a odmìòovat staré muže podobným zpùsobem, jakým to dìlá dnešní na úspìch zamìøený svìt podnikání. Kromì oblastí umìní a hudby je velmi málo pøíležitostí pro zrod a odmìnìní vìèného chlapce v nás. Dokonce i sport v dnešní soutìživé podobì produkuje jen staré muže. Opravdové náboženství by mìlo harmonicky zahrnovat oba typy. Jeden bez druhého je destruktivní. Pojïme si jasnì urèit a shrnout komplementární charakteristiky každého typu:
Vìèný chlapec:
Jednání bez znalostí
Fanatický
Zmìna
Doufá, oèekává, je pøipraven být pøekvapen
Moc bezmoci (Ježíš)
Energie zranìní
Transcendentní, plný nadìje, vizionáøský
Autentiènost
Zábava a fantazie
Inspiruje rozkvìt
Pouze prostor, žádný èas (pøíliš mnoho nebe)

Starý muž:
Znalosti bez jednání
Cynický
Stálost
Drží, zná, miluje, ovládá

Bezmoc moci (Otec)
Síla zranit
Imanentní, stojící pevnì zemi, pamatující
Realita
Práce a zodpovìdnost
Ví, jak sklidit úrodu
Pouze èas, žádný prostor (pøíliš mnoho zemì)

Kritickým vìkem je obvykle vìk po ètyøicítce, kdy se oba archetypy obvykle spolu konfrontují. Vìtšinou je jeden z nich navždy zavržen. Kvùli nároènosti a potøebám úspìchu naší spoleènosti vìtšina mužù zavrhne vìèného chlapce a nahradí ho lacinou zábavou a cestováním. Ti, kteøí si vìèného chlapce zvolí, skonèí jako umìlci, revolucionáøi, ztracené existence nebo náboženští rebelové, v každém pøípadì jsou považováni za naivní nebo neužiteèné. Aniž bychom si to uvìdomovali, máme tendenci tíhnout k jedné nebo druhé stranì.
Avšak v prùbìhu našeho života se vždy vyskytují oba archetypy pospolu. V urèitých situacích a za urèitých okolností dáváme pøednost jednomu nebo druhému, nìkdy se chováme dìtinsky a máme z toho radost, jindy jsme na svùj vìk až pøíliš vážní. Když se dívám zpìt na svùj život, musím pøiznat, že jsem se hluboce ztotožnil se starým mužem, aèkoli jsem byl ještì hodnì mladý. Vyhýbal jsem se sportu, protože jsem si myslel, že existují vìci daleko závažnìjší, kterým bych mìl vìnovat svou pozornost. Když jsem byl v semináøi, moji spolužáci si mì dobírali kvùli mé „otcovské“ stránce a èasto jsem se ocitl v situaci, kdy mì žádali o radu a o pomoc.
Lidé, kteøí mì znají, si i dnes všimnou, že neznám žádné vtipy, kterými bych pøispìl ke spoleèné zábavì, ani nevyprávím legraèní historky, jak to dìlají jiní knìží a duchovní uèitelé. Zkrátka jsem se nikdy nenauèil vtipy vyprávìt a nìkdy mì tato neschopnost omezuje. Mám rád lidi, kteøí jsou zábavní, a obdivuji je, protože sám takový být neumím. Tohle pøesnì dìlá starý muž: obdivuje malého chlapce, kterého v sobì postrádá. A chlapec zase naopak obdivuje na starém muži to, co on sám nemá. Nechci tím øíct, že neumím relaxovat a bavit se. Jako každý muž mám radost, když mohu bez obav uvolnit dìtskou stránku v sobì, jenomže u mne ten malý chlapec musí požádat o dìdeèkovo svolení, abych tak øekl, a ujistit se, že je v poøádku, když si na chvíli pùjde hrát.
I když vzhledem k povaze nebo situaci dáváme pøednost buï chlapci, nebo starému muži, oba archetypy jsou pøítomné v každém z nás. Znovu opakuji, že to není záležitost výbìru mezi tím nebo oním, ale zaèlenìní jak toho, tak onoho. Jak dítì, tak staøec nám mají co dát a my musíme být vdìèní obìma, abychom mohli plnì užívat své mužskosti. Takže, i když budu mluvit o tìchto dvou archetypech z hlediska jejich kontrastù, mìjme na pamìti, že to jsou jen dva odlišné aspekty vyváženého muže.
Mladý chlapec je plný nadìje a optimismu; starý muž je zkušený a sebejistý. Pro chlapce je život to, co ho teprve èeká tam venku; pro starého muže je život zkušeností prožitého. Mnozí z nás pøekroèí tuto hranici ve støedním vìku, kdy si uvìdomíme, že vìtšinu života už máme za sebou, a zaèínáme spíše nostalgicky vzpomínat na dobu minulou, než abychom oèekávali velké vìci do budoucna. Pokud byl malý chlapec v nás pøíliš potlaèen, bude na nás silnì, témìø neodolatelnì pùsobit ve støedních letech. Znamená to asi nejvìtší krizi u mužù po ètyøicítce.
Chlapec je tedy plný údivu a báznì, zatímco starý muž je plný poznání. Vzpomínám si, jak jsem jednou cestoval v dodávce s mladými lidmi z Nového Jeruzaléma. Všichni byli z Cincinnati a nikdo z nich nebyl v životì dál než na západì Indiany, ale najednou jsme se ocitli spoleènì na cestì na daleký západ. Když jsme dojeli k místu, odkud mìly být poprvé vidìt Skalisté hory, všichni se vyhrnuli pøed auto a èekali, až se hory ukážou. Všichni mìli rozzáøené oèi malých dìtí, které dychtivì vyèkávaly, co bude dál. Pamatuji si, že jsem jim tak trochu závidìl; já jsem hory vidìl tolikrát pøed tím, že pøi pohledu na nì jsem už nebyl schopen pocítit to pøekvapení. Ale zároveò jsem cítil nìco, co ti mladí cítit nemohli. Když se hory koneènì objevily na obzoru, poznal jsem v nich starého pøítele.
Další rozdíl mezi obìma archetypy spoèívá mezi dùvìøivostí a dùvìryhodností. Malý chlapec je dùvìøivý, protože se ještì nenauèil rozpoznávat, co je pravda a co není. V tomto smyslu je naivní, ale na druhé stranì mu jeho svìží naivita dítìte umožòuje naslouchat a pøijímat myšlenky s otevøenou myslí. Vìøí tomu, co slyší, protože dùvìøuje osobì, která mu to øíká. Dìlá to, co se mu øekne, protože je ochotný zkoušet nové vìci a pouèit se ze zkušeností, které zatím sám nemá.
Dìd na druhé stranì propùjèuje své vìdomosti druhým a poskytuje rady, jež vycházejí z jeho vlastních zkušeností. Je dùvìryhodný, protože ví z první ruky, o èem mluví. Lze mu vìøit, protože žije podle toho, co øíká. Má autoritu, protože je tvùrcem nových možností v životì tìch, kteøí mu naslouchají, a tato autorita pochází nikoli z toho, co slyšel, ale z toho, co sám zažil.
Další rozdíl má co do èinìní s fenoménem, který psychologové nazývají stín, neboli nevidìná a nepøijatá stránka lidské osobnosti.
Vzhledem k tomu, že chlapec je mladý a ještì nezná sám sebe, má velký stín. Dìlá vìci, kterým ne vždy rozumí, a reaguje na situace zpùsobem, jejž nemá pod kontrolou. Stín dítìte se èasto promítá na ostatní dìti i dospìlé, protože ještì nechápe model lidského chování a nenauèil se podívat na vìci z perspektivy jiných lidí. Kritizuje a zároveò se bojí lidí kolem sebe a v urèitých situacích reaguje spíš bezmyšlenkovitì, než aby se øídil svými zkušenostmi.
Naopak starý muž už je na svìtì dlouho a vidìl už všechno, co je k vidìní. Rozumí zpùsobu, jakým lidé jednají, a nedá se jím oklamat. Dùležité je, že zná sám sebe a je jen velmi málo vìcí, jež na nìm èlovìk mùže kritizovat, aniž by o nich už nevìdìl. Podaøilo se mu pøetáhnout svùj stín do svìtla vìdomí, takže získal psychologický odstup pro absorbování stínových manipulací jiných lidí. A protože svùj stín nepøenáší na druhé, mùže jim poskytnout prostor, který potøebují, aby mohli být sami sebou.
Možná to mohu lépe doložit na pøíkladì z nedávné doby. Mluvil jsem v Novém Jeruzalémì s mužem, který se ke spoleèenství pøipojil ještì na støední škole a který má stále problémy se vztahy. Øekl jsem, že tomu nerozumím, protože v našem vztahu jsme spolu vždy vycházeli velmi dobøe. Z toho èi onoho dùvodu mi zaèal vyprávìt, jak jsou z nìho jeho pøátelé, a zejména jeho pøítelkynì, neš�astní. Pøipadalo jim, že s lidmi manipuluje, a on sám cítil, že nìkteré jeho povahové rysy lezou lidem na nervy.
Když jsem ho chvíli poslouchal, musel jsem se mu pøiznat, že já jsem nikdy nepoci�oval, že by byl manipulující, a nikdy jsem ho nevidìl dìlat vìci, ze kterých se obviòoval. Zamyšlenì se na mne podíval a øekl: „Když jsem s vámi, mùj stín se nikdy neobjeví. Když o tom pøemýšlím, tak jste jediná osoba, kterou znám, v jejíž pøítomnosti nemám potøebu chovat se tak jako s ostatními lidmi. Máte nìjakou schopnost osvobodit mì od mých nálad a obav – od celé té negativní stránky mého „já“ – a umožnit mi, abych byl tím, kým chci být.“ Starý muž má kouzelnou moc pohltit chlapcùv stín. Starý dìd umožòuje èlovìku ponechat svou temnou stránku stranou a vejít do kruhu svìtla, o jehož existenci ví, ale nemùže jej tak snadno najít.
Další rozdíl mezi chlapcem a starým mužem se týká zpùsobu, jakým muži dávají a pøijímají lásku. Otcovská láska, jak už bylo øeèeno, nás postrkuje a vyzývá, vyhazuje orlí mláïata ven z hnízda a tvrdí jim, že umí létat. Syn samozøejmì ví, že o nìho má otec starost, ale není si vždy jistý, s jakými úmysly táta pøichází. Mladý chlapec pøedstavuje lásku, která je zranitelná, kdežto starý muž pøedstavuje lásku, jež je schopná zranit.
Když jsem pobýval v Japonsku, dozvìdìl jsem se, že mladý muž nikdy neví, co se s ním stane, když vstoupí do zenové buddhistické komunity. Nìkdy na dveøe kláštera zaklepe hoch toužící stát se mnichem. Nìkdy musí èekat dva nebo tøi dny, než mu otevøou, aby zjistili, jak moc se chce skuteènì zmìnit a rozvíjet svùj duchovní život. Od prvního dne je všude cítit mužská síla. Život novice v klášteøe je zrovna tak drsný. Velmi disciplinovaný a velmi vyzývající.
Co se týèe mladého chlapce, je ochoten se nechat zranit, protože dùvìøuje lásce starého muže. Nespoèetnì chlapcù se nechá od svých trenérù nutit k pøekonávání mezí své odolnosti a vytrvalosti, protože chtìjí vìdìt, co z nich ten muž mùže dostat. V mém životì mìlo tato zkouška podobu života v semináøi. Pøijel jsem do Cincinnati z Kansasu, když mi bylo teprve ètrnáct let, a musel jsem se dostat z hlavního vlakového nádraží do patnáct mil vzdáleného františkánského kláštera. Autobus mì dovezl na nejbližší zastávku, kde na mne nikdo neèekal. Tak jsem se musel plahoèit s dvìma kufry po míli dlouhé cestì ke klášteru a cítil jsem se docela osamìlý a vydìšený k smrti.
Mohu se proto ztotožnit s tím, co jsem slyšel o zenových klášterech, protože semináøe v dobì pøed II. vatikánským koncilem se od nich moc nelišily. Vzbudili nás do studeného (a nìkdy tmavého) brzkého rána k modlitbì a rozjímání. Pravidla byla pøísná a náš život byl podøízen danému režimu do té míry, že jsem k nìmu nìkdy poci�oval odpor, a zpùsobem, který pøi pohledu zpìt nebyl vždy nutný. Ale vše nebylo zase tak špatné. Jednou z vìcí, kterou staromódní semináø udìlal pro mnohé z nás, bylo to, že nás pøimìl skuteènì se nad sebou zamyslet a zopakovat si, proè jsme tady. Nebyli jsme tam kvùli svému pohodlí, to je jasné. Domnívám se, že ostatní mladí muži mìli podobné zkušenosti na jiných místech, napøíklad v armádì nebo ve fotbalovém mužstvu.
Mùže se stát, že otcové uèí mladé muže pouze hrubosti a necitlivosti, ale pravý „zraòující otec“ má pro vstøícného syna velmi zvláštní dar. Je to naprostý opak starostlivé matky, ale pøináší nezbytnou formu a schopnost sebekritiky, kterou nikde jinde nenajdeme.
Vìèný chlapec se èasto na starého muže rozzlobí právì pro ty dary, které ho mohou uèinit moudrým. Jak mi dnes øekl jeden vìzeò, „tak dlouho nám trvá, než vyrosteme a zmoudøíme, že tou dobou už jsme udìlali všechna životní rozhodnutí a všechny své chyby“.
Vìèný chlapec a starý muž budou vždy potøebovat jeden druhého. Možná proto úplnì poslední verš Starého zákona slibuje, že Eliáš pøi svém návratu „…obrátí srdce otcù k synùm a srdce synù k otcùm“ (Malachiáš 3,24).

„Ètyøi mocní páni jsou v každém z nás.
Dokonalé spojení nemùže být než
z všeobecného bratrství Ráje.
– William Blake28
Poté co jsme zde pøedstavili myšlenku archetypù, které tvoøí a fascinují duše mužù, rád bych na tomto místì ještì pojednal o nìkterých klasických pøedstavách z literatury a mytologie a o tom, co považuji za kolektivní mužské nevìdomí. Existují ètyøi klasické modely, které se stále opakují v každém období. Robert Moore, který se plnì vìnuje studiu této problematiky, je nazývá král, bojovník, mudrc a milovník.29
Tyto ètyøi modely mi byly v posledních letech velmi užiteèné pøi mé práci exercitátora a vìzeòského knìze, a proto bych rád, alespoò ve zhuštìné formì, sdìlil nìco z toho, co jsem se z nich nauèil. Vìøím, že toho bude dost na to, abyste mohli naslouchat vlastnímu nevìdomí s novì objevenou dùvìrou a s uvìdomìním.
Nejdøíve bych rád øekl nìco o archetypech. Švýcarský psycholog Carl Gustav Jung tvrdil, že skuteèná pøemìna osobnosti probíhá z velké èásti, pokud ne úplnì, na základì kontaktu s takzvanými obrazy. Nìkteré z tìchto obrazù pro nás mají témìø záøný charakter. Tak jako setkání s Bohem nás mohou vystrašit i okouzlit. Stejnì tak nás mohou v podstatì vést a urèovat, èemu máme vìnovat pozornost, a také nás zaslepit vùèi naší temné stránce. Napøíklad mladý muž, který jedná pouze na základì archetypu bojovníka, vidí všechno pouze oèima vítìzství, svalù, velikosti, moci a nadvlády. Nemá to nic spoleèného s logikou èi tréninkem a varování pøed násilím nezabírá; je zcela ovládán svým bohem (nebo démonem, záleží, jak se to vezme).
Fascinace archetypy by mi pøipadala spíš jako psychologické blábolení, kdybych se ovšem nepøesvìdèil o vlivu, jaký mají pøíbìhy, ikony, životopisy, obrazy, filmy, slavné osobnosti a hrdinové na lidský život. Mùžeme se modlit, pøednášet a psát, jak chceme, ale je více než jasné, že lidi mìní zase jen lidé. Až do dnešního dne byla pro vìtšinu Amerièanù nemoc AIDS z velké èásti nìèím vzdáleným a abstraktním. Vèera oznámil basketbalový hráè Magic Johnson, že je nakažený touto nemocí, a najednou je celá zemì zachvácena strachem, prohlédnutím a tím, co nìkteøí nazývají posledním høebíkem do rakve sexuální revoluce. To je pøímo královská ukázka vlivu archetypu. Znám velmi málo lidí, pokud vùbec nìjaké, které na víru obrátila jen samotná teologie. Životy svatých, setkání se svatým, pøíbìhy evangelií a jejich hrdinství nás mohou obrátit v jedné minutì – a to navždy.
Archetypy jsou plné tvùrèí energie. Vedou nás do „posvátného prostoru“, kde poprvé „vidíme“. Najednou chápeme, víme, co musíme udìlat, a ještì v tom okouzlení nacházíme energii, abychom to udìlali. Když jste ve spárech nìjakého archetypu, máte vizi a nacházíte skuteèný smysl svého života, i kdyby to mìl být jen ten nejlepší taneèník break‑dance v Brooklynu! Mluvíme o stavu, kdy nás archetyp „ovládá“ stejným zpùsobem, jako když naši pøedkové mluvili o stavu, kdy je „opanoval“ ïábel. Pokud ho nepoznáte a urèitým zpùsobem ho buï respektujete, nebo se ho snažíte zahnat, je pravdìpodobné, že se s ním pøíliš ztotožníte a dostane vás! Archetyp musíme mít v úctì pro to, èím je, tedy pøedstavou mimo naše „já“, která nás pobízí k rùstu, zmìnì a uvìdomìní. Ve své negativní podobì nás mùže stejnì tak pobízet k ïáblu a destrukci. Proto je dùležité znát svùj støed, což je oèistná a lidské ego obnažující funkce zdravého náboženství.
Zdá se, že základní mužské archetypy vždy zahrnují nìjakou formu moci: jak vzniká dobrá moc, jak se ovládá, jak se sdílí, jak se užívá pro dobro druhých, co je to duchovní moc a co je to sobecká moc. Charakteristika puera neboli neiniciovaného chlapce se vyznaèuje právì naivitou ohlednì moci. Puer jí nedùvìøuje, a pokud nemá k dispozici názorný mužský pøíklad, dokonce ji nenávidí a využije každou pøíležitost, aby ukázal své pohrdání mocí a autoritou. Puer eternus neboli „vìèný chlapec“ samozøejmì nikdy z tohoto postoje nevyroste, a to platí o celém lidském pokolení. Ironií zùstává, že on sám po moci touží a vyhledává ji, ale v odlišných a maskovaných podobách. Muž se musí nauèit nazývat moc pravým jménem. Musí ji ctít, nebo ho témìø vždy znièí. Vezmìte si pøíklad z vìtšiny øeckých èi Shakespearových tragédií.
V západní spoleènosti je moc z velké èásti mimo kontrolu a všeobecnì nebudí dùvìru, protože jsme neudìlali svùj „vnitøní“ domácí úkol, neposlouchali jsme své pøíbìhy a neiniciovali mladé muže. Naše sestry jsou èasto pøesvìdèeny, že patriarchát („vláda otcù“) je totožná s mužskostí a mužskost znamená nadvládu, válku, chamtivost a autoritu. Musíme dokázat jim i sobì, že mužskost skuteènì znamená mít moc, ale moc pro dobro, pro druhé, pro život a tvoøení. Moc nemùže být ve své podstatì zlá. Jedno ze jmen Ducha svatého v Novém zákonì je dynamis èili moc. Všechny legendy a mýty naší historie nemùžou být špatné. Bojovníci nepøestanou okouzlovat mladé chlapce proto, že se to nelíbí jejich feministickým matkám nebo že proti tomu soptí pacifisté. Jako ve vìtšinì velkých svìtových náboženství musíme zkrátka objevit význam duchovního bojovníka.
Po tomto úvodu se pojïme podívat na ony ètyøi mužské duchovní modely. Zámìrnì øíkám duchovní, protože když se s nimi seznámíme tím správným zpùsobem, je v nich nìco, co nás otevøe všemu svatému, transcendentnímu, nebo alespoò našemu nejhlubšímu „já“.

Tento model v sobì zahrnuje pøedstavu Otce a všechny konotace autority, poøádku, zákona, vedení a pøípravy. Klidný král sedící na trùnu je archetypem vyrovnanosti a bezpeèí uvnitø svého „já“. Je proto symbolem plodnosti a tvùrèí energie pro všechny ve své øíši. Tìšit se královì pøízni v podstatì znamená být v pohodì. Král je muž dost sebejistý na to, aby rozpoznal, potvrdil a požehnal dobru v jiných lidech. Necítí se ohrožen rùstem a vyspìlostí druhých, protože zná a miluje toho, kým je on sám. Nemùžete ohrozit krále, protože nepotøebuje ani vás ani váš obdiv. Je hlavním principem zdravé nezávislosti, jakési autonomie s pøesnì vymezenými hranicemi. Èím vìtší je král, tím vìtšímu království mùže vládnout. Nìkteøí lidé vládnou pouze v omezených, napøíklad na rase založených skupinách, nìkteøí drží pohromadì „duhovou koalici“, jiní zase ovládají a koordinují celou oblast nìjaké lidské èinnosti. Proto køes�ané právem mluví o Ježíši jako o „králi králù“.

Každý archetyp má v mytologii svou stínovou podobu. Napøíklad Ježíš èasto pronáší podobenství o zlých králích. Je to obraz neschopnosti a paranoie. Stínový král se cítí ohrožen mocí a tvùrèí schopností druhých, trpí dìtinskou pøedstavou své vlastní dùležitosti. Je zajímavé, že jak Herodes, tak Jidáš jsou pøesnì v tomto duchu zobrazováni ve filmech, které zcela jasnì vycházejí z archetypálních vzorù, a to ještì ve vìtší míøe než samotná Bible.
Stínový král zbavuje moci a proklíná ty, kdo se nacházejí mimo sféru jeho vlivu. Když nepotøebujete vy mne, nepotøebuji ani já vás. Má potøebu držet v podøízenosti a pod kontrolou své poddané, a� už to jsou muži, nebo ženy. Zdánlivì také tvoøí cosi jako království, ale je to øíše otrávená, nefunkèní a se vším souhlasící. Hitler mohl ve své øíši udržet jiné bázlivé a nesnášenlivé Nìmce; nìkteøí papežové mohou držet pohromadì typické anti‑komunisty; souèasní ameriètí prezidenti vybudovali království bohatých bílých mužù. Bezpochyby mají skuteènou královskou moc, ale ta je nepatrná a úèelová. Jsou to lidé z nedávné historie jako Marcos, Batista, Somoza a Franco. Jsou vyrovnaní a jistí, ale nezdravým zpùsobem. Tento model se opakuje v manželovi, který mlátí svou ženu, a v bankéøích, kteøí zpronevìøili nìèí úspory èi vyvolali skandály s pùjèkami. Ti všichni jsou temní králové, vìrní pouze svým nohsledùm.

Jak už jsem se zmínil, je velmi dùležité, abychom pochopili pravou podstatu a moc tohoto archetypu, protože tu bude stále pøítomný. O bojovníkovi se sní ve všech kulturách, které znám, jako o ztìlesnìní odvahy, vytrvalosti, odolnosti a oddanosti vìci. Tento vzor je bezpochyby velmi potøebný a velmi dobrý, ale v jádru tohoto archetypu je jakési dilema.
Pro bojovníka je nezbytné zacílení, jasnost, absolutní vìrnost. Tyto charakteristiky odporují všemu, co pøisuzujeme paradoxu, dvojznaènosti, zdvoøilosti, trpìlivosti a kompromisu. Pokud na nì váleèník pøíliš ochotnì pøistoupí, podle definice už není poddaný dobrého krále. Bez dobrého krále je bojovník upøímnì naivní, nebezpeèný a pravdìpodobnì i zodpovìdný za vìtšinu nesmyslného a témìø pro zábavu vznikajícího násilí na této planetì. Dobrý bojovník ve chvíli, kdy je vyèerpán, zdvojnásobí své úsilí. Jeho cíl vždy pøesahuje jeho osobní zájmy; má smysl pro nezbytné a pøimìøené prostøedky k dosažení svého cíle – ani více, ani ménì. Nepotøebuje nepøátele, ale zároveò vùèi nim není naivní. Je vìrný tomu, kdo nebo co si vìrnost zaslouží, a soustøedí se na svùj úkol, aniž by se pøíliš zaobíral svým vlastním pohodlím èi bezpeèím. V jakékoli kultuøe je toto definice ctnosti.
Vzhledem k tomu, že jsme zahodili typickou temnou stránku této postavy, èasto nám uniká její absolutnì nezbytný dar. Bohužel my muži chodíme na karate, jezdíme do Perského zálivu nebo na fundamentalistická kázání s touto energií, protože jsme se nenauèili, jak ji zapojit do zdravého západního køes�anství. S výjimkou støedovìkého ideálu rytíøe víry tento archetyp v západních spoleènostech zcela chybí. Východní kultury ho chápou lépe se všemi svými bojovými umìními, jako jsou džudo nebo aikido, s tradicí ušlechtilého samuraje nebo afrického váleèníka. To možná vysvìtluje, proè nejsme schopni pøijmout evidentnì nenásilné uèení Ježíšovo. Není to zkrátka zakotveno v našem chápání, i když máme tolik svatých, napøíklad Františka nebo Ignáce, kteøí byli první z bojovníkù – a pouze pøemìnili energii.

Zcela jednoduše, temný bojovník buï vùbec není královým poddaným, anebo je oddaný králi špatnému. Definuje, co je morální a nemorální v nìm samém pomocí svých vlastních egocentrických mìøítek. Obvykle pohlíží na jakýkoli projev slabosti èi ženskosti jako na špatnost, která ho oddaluje od jeho fanatického soustøedìní. Jsem osobnì pøesvìdèen o absolutním zlu militarismu (a� už pravicového, èi levicového), protože vìtšinou mladé muže uèí brutalizuje zjednodušeným uvažováním, propagandou a masivní represí normálního lidského citu. Naštìstí existují sporty a hry – sice už trochu zdegenerovaný, ale stále bezpeèný váleènický zpùsob, jak se vybít. Naneštìstí však neexistuje žádné skuteèné morální dobro ani ctnost, jež by bylo možno bránit.

Tato podmanivá postava je archetypem uvìdomìní, vìdomí, rùstu a pøemìny. S jeho pomocí poznáme hloubku, smysl, a hlavnì stíny svého „já“ a všeho ostatního. Uèí nás, že vìci nejsou tím, èím se na první pohled zdají, když se na nì podíváme „tøetím okem“, které nám pomùže vypìstovat. Jako takový je mudrc nebo dvorní šašek vždy hrozbou pro vládnoucí kliku a kdysi bylo jeho úkolem udržovat krále v dobré náladì. V nižší formì je mudrc klaun, baviè èi indiánský šaman. Ve vyšším významu je to prorok nebo také „ten, který vždy øíká pravdu“. Ale tato postava zahrnuje široké spektrum charakterù: otcovský zpovìdník, rituální staøešina, šaman, duchovní mistr, èarodìj, medicinman, mentor, duchovní vùdce, liturg a ve vìtšinì kultur také knìz.
Je pro mne zklamáním, že knìžství v katolické církvi pøešlo spíš do kategorie krále než mudrce. Mùže to být pøíèinou mnoha našich ztrát. Dokonce jsme pøejmenovali tøi mudrce z Matouše (2) na tøi krále, aèkoli pro to není v textu žádný dùvod. Západní církev je soustavnì více zamìøena na krále než na moudré muže. Moudøí muži vždy øíkají králi jako Nátan Davidovi: „Ten muž jsi ty!“ (Druhá Samuelova 12,7).

Když zaène duchovní, terapeut, guru nebo léèitel vìøit ve svou vlastní moc, je na tom bledì. Když pøijme za svou tu uctivou pøedstavu, kterou do nìho lidé promítají, zaène to s ním jít z kopce. Pokud duchovní vùdce nevnímá sám sebe dostateènì silnì jako pouhý pokorný nástroj nìèeho, jestliže se on sám nepodrobuje moudrému duchovnímu vedení, pak je to možná vùbec nejnebezpeènìjší archetyp.
Jak se vùbec zachází s odìním duchovní moci? Upøímnì øeèeno, moc lidí to neumí. Dìlá to z nich domýšlivé nadutce a uvádí je to ve spojitost s bohy. „Obchodem se svatými vìcmi“ se kdysi nazýval nechvalnì známý høích svatokupectví, což vždy bylo a je velké pokušení pro náboženského profesionála. Mám upøímný soucit s tìmi, kteøí v posledních letech takovému pokušení podlehli. Pokud nevycházíte ze silné tradice správného duchovního vedení (myslím vedení jako takového), témìø nevyhnutelnì podlehnete klamným pøedstavám a dìtinské touze po velkoleposti. Když se oblékáme do zvláštních rouch, koledujeme si pøesnì o takovou pøedstavu. Mùžeme onu sílu využít k léèení, k odpouštìní, k chvále, k slavení svatých tajemství. Ale také ji mùžeme velmi snadno použít k vytváøení pouhých pøedstav, a vyhnout se tak tomu podstatnému. Vždy se snažím biskupùm a knìžím zdùraznit, že mají být opatrní a obezøetní, když se oblékají do obøadních rouch a nasazují si mitry. To je samo o sobì v poøádku, ale mìli by si být jisti, že je nìjaké místo, kde si je budou moci v klidu zase sundat – a upøímní pøátelé jim budou moci bez obav øíct: „To byly ale kecy“.

Pokud nás ovládá archetyp milovníka, je nám vlastní schopnost tìšit se, ocenit a užívat si to, co je dobré, pravé a krásné. Rozeznáváme barvy, tvary, podstatu a nakonec i darovanost vìcí kolem nás. Na nejvyšší úrovni to proto znamená pøemýšlivost, která je schopná vidìt hodnotu vìcí takových, jaké jsou, a vidìt skrytou krásu „pod povrchem“. Milovník je také básník, umìlec, hudebník, romantik, ten, který umí pít božský nektar plnými doušky v každé situaci a v každém vztahu.
Bez archetypu milovníka by byl život nudný a nakonec i mrzutý. Jestliže král udržuje realitu pohromadì, bojovník ochraòuje její hranice, mudrc nám ukazuje, jak se vyrovnat s paradoxem a s temnou stránkou reality, pak díky milovníkovi a jeho „sladkému lepidlu“ ocenìní a pøíležitostné extáze toto všechno drží pohromadì. Milovník se neomlouvá za své potìšení a radost. Je to bùh plodnosti v každém muži, vždy pøipravený tanèit a projevit se. V mytologii je to Dionýsos, v literatuøe možná Øek Zorba a v køes�anství ohnivý Duch svatý, který vane, kam chce.
Archetyp milovníka byl pro racionální západní církev bohužel vždy tak trochu divoký a dìsivý. Propadl se do nevìdomí, ale opakovanì se vynoøuje v hnutích, jako je renesance, uctívání Madony (plodnost byla spíše obsažena a cenìna v ženskosti), v dùkladnì promyšlené liturgii, ve svatých, jako byli František z Assisi, Filip Neri a Jan XXIII; a navíc ještì v pøedvídatelných výkyvech, jako je generace hippies nebo sexuální revoluce. Milovník bude mít vždy dveøe otevøené.

Když už se milovník nemùže sám radovat, zaène vytváøet okamžité a umìlé požitky. Když je milovník potlaèen, schová se pod povrch a zaène si libovat v tajemných a èasto znièujících potìšeních. Když je odmítnut, stáhne se do negativity, cynismu a sebedestrukce. Bez svìžesti a líbeznosti milovníka nestojí život opravdu za nic. Obvyklou náhradou je uchýlení se k urèitým vzorcùm: vzorcùm poøádku, chladné povinnosti, zdánlivé kontroly, vzorcùm myšlení (posedlost), pocitù (hysterie), hromadìní a chránìní si nahromadìného (paranoia) a ke vzorcùm okamžitého uspokojení, jako jsou alkohol, drogy, nakupování, promiskuita nebo pøejídání. Tímto zpùsobem se milovník posouvá k narcismu a stará se jen o sebe, protože cítí, že se o nìj nikdo nezajímá, ani sám život.
Je zøejmé, že naše spoleènost spadá velkou mìrou právì do této kategorie. Jsme zranìní rádoby milovníci. Bylo nám slíbeno nìco, co se nestalo, a my postrádáme kulturní disciplínu a zábrany, které by nás uchránily od dlouhého pádu dolù. Programù léèení závislostí bude narùstat co do poètu, potøebnosti a úèinnosti. Pojmenovaly podobu høíchu lépe než souèasná církev, která stále nevidí žádnou souvislost mezi potlaèováním archetypu milovníka a širokým výskytem závislosti. Kdybychom zastávali pozitivnìjší a propojenìjší postoj k požitkùm, sexualitì a tìlesnosti, pravdìpodobnì bychom se vyhnuli pøehnanì destruktivní reakci, kterou zažíváme v dnešní dobì. Odmítnutý bùh se obyèejnì vrací jako démon.
* * *
Tyto odlišné podoby mužskosti nás oslovují v rùzném vìku rùznì. Podle mého názoru neexistuje žádný správný vzorec ani nadøazený archetyp. Dùležité je, že je ctíme všechny dohromady a každý zvláš�, když se objeví v našich pøátelských vztazích a okouzleních. Obvykle je tu jeden archetyp, s nímž jsme silnì ztotožnìní, a jeden, jemuž nedùvìøujeme nebo ho dokonce v sobì zapíráme. Èasto tak drží klíè k naší celistvosti. Napøíklad David byl zcela jasnì král, bojovník a milovník. Avšak dokud nepøijal proroka èi mudrce Nátana, nebyl celistvý, a byl dokonce nebezpeèný sobì i druhým.
Dùležité je, abychom zùstali na cestì a nechali ètyøi èásti naší duše, aby se vzájemnì regulovaly a vyrovnávaly jedna s druhou. Pokud se budeme ztotožòovat pøíliš dlouho jen s jednou èástí, pravdìpodobnì se posuneme smìrem k její temnìjší stránce. Jinými slovy, pokud jste jenom král, bez úèasti bojovníka, milovníka a mudrce, brzy z vás bude špatný král. Jestliže jste jen milovník a nemáte ponìtí o teritoriu krále nebo bojovníka, brzy se stanete závislým. A jestliže jste jen bojovník, bez odstínu mudrce, pravdìpodobnì skonèíte jako terorista nebo fanatik.
Pokud se obáváte, že vám tady pøedvádím jen další partii draèího doupìte, jak mì naøkl jeden „hyper‑køes�an“, doporuèuji podrobnì analyzovat tradièní obøad køtu. Hned po ponoøení vás knìz oznaèí køížem Ukøižovaného (milovník) a vyzve vás, abyste následoval Ježíše jako knìze (mudrc), proroka (bojovník) a krále do „vìèného života“. Ježíš je svým životem a svým uèením „pánem ètyø èástí.“

Zdá se, že hledání otce je hledání základního pùvodu a významu. Tato oblast, k níž na naší duchovní cestì vždy smìøujeme, je symbolizována archetypem dìdeèka, velkého otce, dìda.
Já sám jsem mìl to štìstí, že jsem našel svého dìda v postavì svého otce, což je možná dùvod, proè jsem se ztotožnil více s archetypem dìda než s archetypem chlapce, pøestože jsem byl mladý. Mùj otec je prostý èlovìk bez vyššího vzdìlání, ale je velmi moudrý. Je natolik moudrý, že ví, co ví a co neví. Jeho moudrost mu také dává dùvìru, že i to, èemu nerozumí, je dobré, i když tomu nerozumí. Má velký respekt k dobrotì druhých lidí. A umí povzbudit druhé, aby vìøili ve svou dobrotu a aby šli svou vlastní cestou, i když není totožná s jeho. Díky jeho schopnosti vìøit mi a povzbudit mne, aèkoli nìkdy nechápal, kam mne Bùh vede, jsem se mohl stát knìzem a troufnout si pøemìnit své poslání – velmi odlišné od otcova – ve skuteènost.
Už když jsem dospíval, mùj otec mi zcela dùvìøoval a podporoval mne. Když jsem šel ven, nikdy nevyžadoval vysvìtlení, kam jdu. Jednoduše mi vìøil a skrze jeho dùvìru jsem se nauèil zodpovìdnosti. Teï, když jsem starší, se nìkdy pøijde podívat na pøednášku nebo kázání, které mám, poslouchá mì, a já z nìho cítím poøád tu stejnou dùvìru. Jsem si jistý, že ne vždycky rozumí všemu, co øíkám, ale tento nedostatek nijak nezmenšuje jeho víru ve mne. Vidím ho, jak sedí v první øadì a je pøesvìdèen, že cokoliv øeknu, musí být dobré jen proto, že to øíkám. Jeho respekt ke mnì mi umožòuje být tím, kým jsem, a øíkat to, co øíkat chci.
Když tímto zpùsobem dùvìøujeme druhým – když vìøíme v Boha a v život, aniž bychom jim vždy rozumìli – mohou i z nás být dìdové. Když se pøestaneme zabývat svou vlastní potøebou dokonalosti a úspìchu, mùžeme ocenit dokonalost a úspìchy druhých. Když se zbavíme strachu ze selhání a z bolesti, budeme moci svobodnì vìøit životu tak, jak pøichází, a potvrdit, že pokud pøichází od Boha, musí být dobrý. Budeme svobodní, abychom se mohli postavit do zákulisí a uvolnit støed jevištì tìm, kdo potøebují naši pomoc.
Energie dìda je energií klidnou a bezpeènou. Je už vyzkoušená a je na ni vždycky spolehnutí. Už si nepotøebuje nic dokazovat, a proto mùže podpoøit snahu tìch, kdo si ještì nejsou jisti sami sebou. Dìti se v pøítomnosti svých prarodièù cítí bezpeènì, protože zatímco táta s mámou se ještì poøád usilovnì snaží najít své místo v životì, babièka s dìdeèkem už nalezli prostor, kde jejich cesta došla cíle a naplnìní. Také ženy vyzaøují energii dìda, pokud v sobì objevily a integrovaly mužskost. Mùžeme to nazývat energií velké matky èi babièky.
Dìdové mohou hluboce dùvìøovat životu právì proto, že se smíøili se smrtí. Vìdí, že bolest není nepøítel; nepøítelem je strach z bolesti. Zažili toho dost na to, aby pochopili, že život je nakonec silnìjší než smrt. Životu je vlastní vitalita, která se sice mùže èasem zmenšit, ale nakonec nevyhnutelnì musí pøekonat nièivou sílu smrti. Tuto zásadu je možné pozorovat v praxi ve velkém mìøítku v Tøetím svìtì, kde se lidé i pøes dlouhá léta útlaku stále dožadují svých práv na svobodu a nezávislost. Na nižší úrovni nacházíme ten samý jev u skupin, jež se snaží zlepšit svou situaci, a jedincù, kteøí musejí pøekonávat velkou nepøízeò osudu a bojovat s chudobou, závislostí a nemocemi, aby vùbec mohli žít plnohodnotný a prospìšný život.
Dìdové dokážou rozpoznat pøíval božského ducha do lidské situace. Protože vìøí, že Bùh má vše definitivnì pod kontrolou, mohou se vzdát touhy ovládat realitu a nutit druhé, aby se sklánìli pøed jejich vùlí. Mohou se v klidu pøestat snažit dobývat život, jak to èasto dìlali, když byli mladší, a jednoduše ho nechat volnì plynout, aby nás nakonec – pokud ne hned a pøímo – dovedl k nìèemu vìtšímu.
To neznamená, že by dìdové byli naivní. Tolikrát už vidìli smrt, že vìdí, jak vypadá, i když se schovává pod maskou falešných slibù a zdánlivì logických vysvìtlení. Dohlédnou až za nevìdomost mladých, kteøí touží po penìzích a úspìchu, a moudøe vìdí, že nakonec jde jen o pomíjivé iluze. Už slyšeli dost politických slibù a reklamních lákadel, aby si uvìdomili, že to jsou sliby z velké vìtšiny prázdné. Ale jejich planost je neruší, protože oni stojí na pevném základu životní reality. Vìdí, za co stojí bojovat a za co ne.
Mladší muži mají potøebu bojovat proti síle smrti, která je pøítomná jak v jejich životì, tak v životì jejich spoleèenství. A tak to má být, protože jejich vnitøní volání je nutí pøevzít zodpovìdnost za životní smìr a odvážnì jednat pro dobro své i druhých. Avšak dìdové chápou, že každé lidské rozhodnutí v sobì nevyhnutelnì zahrnuje dobré i zlé a že každá spoleèenská situace je smìsí svìtla a temnoty. Odvaha dìda se tedy nezamìøuje na boj se smrtí, ale na potvrzení života tváøí v tváø smrti. Dìd se øídí Ježíšovým „Nikdo není dobrý, jedinì Bùh“ (Marek 10,18) a ví, že je marné vytváøet iluzi, že nìjaké jiné než Boží dobro je úplnì dobré nebo že urèitá potøeba je absolutnì potøebná.
Ve skuteènosti je první pùlka života stejnì nezbytná jako ta druhá. Skoèit troufale hned to druhé pùlky, aniž by èlovìk bojoval, strádal, proklínal a selhával, je èasto jen líná a nepoctivá kapitulace. Mám starost o mladé muže, kteøí nemají žádné hrdinské sny, žádnou egocentrickou vášeò, žádné blouznìní po zázraku, žádný „høích“. Hrozí jim, že z nich nikdy nebudou moudøí dìdové.
Dìdové také mohou dùvìøovat životu proto, že z nìj už vidìli víc než mladí muži, a mohou také dùvìøovat smrti, protože jsou jí blíž než oni. Nìco jim po cestì prozradilo, že to, èím jsou teï, ještì není koneèný stav jejich existence. Stejnì jako se nemùžete stát biologickým dìdeèkem, když je vám teprve dvacet, nemùžete být ani duchovním dìdem, když jste ještì mladý. Musíte být své smrti dostateènì blízko, abyste poznali, co je zaè, a uvìdomili si, že to neznamená konec života. Smrt je tím, èím je. Není dobrá, ale je to souèást života a život je dobrý. Tìlo je jako domácí úkol: když ho napíšeme, mùžeme ho pustit k vodì.
Duše dìda je dost velká na to, aby mohla pojmout smrt ega a potvrdit život Boha jako takového a život v druhých i pøes nevyhnutelnost fyzické smrti. Tento duchovní prostor dokáže pojmout všechny protiklady života – mužskost i ženskost, jednotu i rozdílnost, vítìzství i porážku, nás i je a tak dále – protože pøijal protiklad smrti jako takový. Pro dìda už smrt není nepøítelem, ale „vítanou sestrou“, jak ji nazval svatý František.
Dìd už také nepotøebuje pøepych naprosto èistých zásad, aby se ujistil o správnosti každého svého rozhodnutí. Pokud šel ve šlépìjích hrdiny, ví, že jeho víra nemá tolik co dìlat s nezpochybnitelnými závìry jako s dìsivými setkáními se životem a s živým Bohem. Uvìdomil si, že duchovní rùst se netýká ani tak uèení jako spíš odnauèení a radikální otevøenosti vùèi pravdì bez ohledu na následky. Chápe, že není potøeba uchopit pravdu, ale spíše se odpoutat od osobních pøekážek pravdy. Uvìdomuje si, že lidé ve skuteènosti nerozumìjí, když pøíliš vehementnì s nìèím souhlasí, nebo naopak nesouhlasí, protože mají pøíliš velké ego, které zabraòuje správnému úhlu pohledu. Dìd se nauèil, že konverze je proces nejhlubšího naslouchání jiným – a Jinému.
Možná víc než kdy jindy se èlovìk stává dìdem, když se nauèí laskavì zacházet s mezemi svých možností. To se samozøejmì dá nauèit pouze konfrontací s konkrétními a ne vždy pøíjemnými hranicemi svých možností. V tomto smyslu na sebe mùže mladý muž vzít dùležitou dìdovu sílu, jak to nìkdy pozorujeme u mladých tìl handicapovaných a utiskovaných lidí. Radostné pøijetí omezeného svìta, kterého jsem pouhý zlomek a moment, je pravdìpodobnì nejvýraznìjší známkou vyspìlé mužské síly. To, za co kdysi bojoval – dokonalou svobodu – nyní nachází i v nedokonalých událostech a institucích tohoto svìta. Dosvìdèuje to napøíklad sv. Pavel nebo Nelson Mandela ve vìzení. Dìd ve velké míøe nedùvìøuje definici svobody, jak ji podává svìt. Stejnì jako Aristoteles pochopil, že svobodu mùže mít pouze jedinec nebo skupina, kteøí jsou oddáni ctnosti.
Podobné úvahy mì nutí pøemýšlet, zda existuje vùbec nìjaká šance na získání skuteèné lidské svobody na tomto svìtì. Jen málo státních pøedstavitelù má, jak se zdá, nìjakou vnitøní hloubku. Mladým lidem se øíká, že mají pøijmout daný systém a snažit se v nìm uspìt, a ètyøicet osm procent Amerièanù je nyní zamìstnáno ve státních úøadech nebo v deseti nejvìtších korporacích. Kdo je za takovýchto podmínek ochoten zaplatit za opravdovou svobodu? Kdo ji vùbec dokáže poznat?
Žádná civilizace by nemohla pøežít, kdyby její starší nebyli ochotni pøedat svou získanou moudrost mladým. Pøesto toto neoèekáváme ani nevyjadøujeme potøebu, aby se to stalo. I katolické univerzity se staly ve velké míøe spíše místem pøípravy na kariéru než místem intelektuálního a duchovního rozvoje. A v mnoha kostelích upadla velká Abrahámova cesta v zapomnìní ve prospìch katechetických odpovìdí a fundamentalistických krátkých spojení. Moudrost neumírá, pokud jí to sami nedovolíme. Vìtšina lidí je ještì dost naživu, aby poznala moudrost, když ji nìkdo nabízí.
Což nás vrací zpìt k návykovému systému, o kterém jsme mluvili na zaèátku této knihy. Myslím, že si koneènì budeme muset pøiznat, že jsme modláøsky uctívali svùj systém, zvláštì po oné tak trochu falešné euforii po druhé svìtové válce. Amerika se stala naší spásou, nikoli evangelium. Abych citoval velkého dìda T. S. Eliota:
„Zde konali úspìšní, bezbožní lidé:
Jejich jediným pomníkem asfaltová cesta
A tisíc ztracených golfových míèkù.“
– T. S. Eliot30

Jediná volba, kterou jsme mìli, byla mezi tzv. konzervativní interpretací tohoto modláøství, což pøedpokládalo respekt k zákonùm a tradicím, a pravdou. Falešní dìdové nakonec milovali bezpeèí víc než pravdu, pøedstavu sama sebe víc než jakoukoli podobu cesty víry. A ti takzvaní liberálové jsou obyèejnì všechno, jen ne svobodní, protože jejich jediné pojetí svobody se nese ve smyslu naivního „všichni a všechno je dobré“; jsou podìšeni mužským „Ne!“ a nakonec jsou neschopni vytvoøit smysluplné hranice a skuteènou identitu. Jejich tolerance není moudrým pochopením dìda, ale tolerance, která dìlá dobøe malému chlapci, který ještì neví, kým je.
V dìdovi je nìco místního i vesmírného. Zná hranice svého území a zná svùj støed, ale nemá potøebu si ani jedno pøíliš chránit. Prostì o nich ví. Umí je popsat a mùže je sdílet s pøáteli èi mladými lidmi, kteøí o nì jeví zájem, ale nemusí je nutit, aby šli po stejné cestì jako on, jen aby si utvrdil svou pozici. Duchovnì vyzrálý muž má vždy ponìtí o svých pohnutkách a nebojí se bránit své teritorium, když je ohroženo. Ale ví, že samotné hranice jsou v mnoha pøípadech pouze vedlejší. S klidnou jistotou Ježíše mùže dìd promlouvat k mladým nadšencùm: „Nebraòte mu!… Kdo není proti nám, je pro nás“ (Marek 9,39–40). A se stejnou jistotou mùže ospravedlnit a ubránit své teritorium ve vztahu k èistému zlu: „Kdo není se mnou, je proti mnì; a kdo se mnou neshromažïuje, rozptyluje“ (Matouš 12,30). Opravdová moudrost znamená schopnost vìdìt, kdy je který pøíkaz oprávnìný. Každý má svùj èas.
Chaos a pluralismus naší doby budou pravdìpodobnì stále nutit mnoho mužù k tomu, aby hledali útoèištì za klamnými hranicemi, jako je patriarchát, nacionalismus, rasismus, fundamentalismus a sexismus, místo aby vydrželi na klikaté cestì zvané víra. Jiní zase budou nadále smìøovat k jakýmsi psychologickým blábolùm a beztvarosti hnutí New Age právì proto, aby se vyhnuli všem mezím a kapitulacím. Neumím si pøedstavit pravého dìda, který by nebyl svým zpùsobem kontemplativní èlovìk. A kontemplativní èlovìk je ten, kdo žije a navrací se do svého støedu, a pøesto ví, že on sám Støedem není. Je jenom souèástí, ale milosrdnou a vdìènou souèástí.
Možná bychom mìli pøestat popisovat pomocí pojmù a pøímo jmenovat nìkteré velké otce, které asi všichni známe. V naší dobì potøebujeme jejich sílu a vzít si ji mùžeme jen z jejich životù a z jejich svìdectví. Vím, že byste mohli mnohá jména pøidat, zde jsou tedy ta, která mì v tuto chvíli napadají: Abraham Lincoln, Albert Schweitzer, Dag Hammarsköld, U Thant, Jan XXIII., Dietrich Bonhoeffer, Michail Gorbaèov, Jean Vanier, Thich Nhat Hanh, Martin Luther King, Jr., Mahátma Gándhí, Nelson Mandela, Anvar Sadat, Abraham Heschel, Thomas Merton, Dom Helder Camara, Thomas Dooley, Hubert Humphrey, John Howard Griffin, Julius Nyrere.
Není potøeba dodávat, že americká spoleènost není zrovna masovým producentem moudrých staøešinù, protože k tomu je zapotøebí divokého muže, který by probudil jiného divokého muže. Nìkdy mi pøipadá, jako bychom èekali na nìjaký globální akt spontánní duchovní divokosti. Ale všichni se mùžeme vrátit ke zdroji ohnì. Ke zdroji, jenž je v nás, ke zdroji jménem Bùh.

Mužská spiritualita. Možná tento termín zní novì, odlišnì, èi dokonce špatnì a zbyteènì. Proè bychom se mìli obtìžovat rozebíráním zvláštní mužské spirituality? Mùžeme se z toho nìco pøiuèit? Vyplývá z toho nìco, co pomùže jak mužùm, tak ženám nalézt Krista? Jsem pøesvìdèen, že ano. Pokusme se to shrnout.
Za prvé je tøeba zdùraznit, že mužská spiritualita není jen pro muže, i když jsou to pøedevším oni, kdo ji pravdìpodobnì budou muset znovuobjevit a doložit. Kupodivu je tento postoj dnes spíše doménou žen než mužù. V naší spoleènosti byly ženy daleko více vedeny, a dokonce i nuceny k tomu, aby pracovaly na svém vnitøním životì.
Všeobecnì vzato jsou ženy v integraci jak mužské, tak ženské stránky své osobnosti mnohem dál než muži. Jejich vnitøní duchovní cestu jim my muži mùžeme jenom závidìt. Snaha našich sester najít opravdovou ženskost pøinutila muže uvìdomit si, že také existuje nìco jako ryzí mužskost. Ale co to vlastnì je?
Docela jednoduše je to druhá strana ženské energie. Je to opaèný pól, protiklad, vyvážení.
V èínské filozofii je to jang èili aktivní mužský princip, který je vždy nezbytným doplòkem k jin, tedy k pasivnímu ženskému principu. V židovsko‑køes�anské tradici je to pùlka obrazu Božího: „Bùh stvoøil èlovìka, aby byl jeho obrazem,… jako muže a ženu je stvoøil“ (Genesis 1,27).
Nechci tím ovšem øíct, že muži se vyznaèují pouze mužskou energií a ženy zase ženskou, právì naopak; pøesto se v mnoha kulturách projevuje tendence vytváøet stereotypy, klasifikovat a pøiøazovat obìma pohlavím jeden pøedvídatelný typ energie a chování. Domnívám se, že právì tato tendence bohužel stojí za naší nevyspìlostí, necelistvostí, nutkavostí a nepøipraveností pøijmout skuteènou lásku, a� už lidskou, nebo Boží.
Svatý Pavel øíká: „Není už rozdíl mezi… mužem a ženou. Vy všichni jste jedno v Kristu Ježíši“ (Galatským 3,28). Nové lidství, ke kterému smìøujeme, není ani neutrální ani bezpohlavní ani založené na rozdílnosti pohlaví, pøestože všechny tyto formy lásku umožòují. Ale v Kristu Ježíši jsme jedno, jsme celek, jsme v jednotì, jsme propojení, jsme „zcela svatí“. Toto je koneèným dílem Ducha svatého, který vše sjednocuje. Znamená to koneèné dovršení v Kristu, skrze nìhož a v nìmž je „smíøeno všechno, co jest“ (Koloským 1,20) a jenž nás nabádá, abychom vždycky za všechno vzdávali díky Bohu (Efezským 5,20).
Jako øeholník žijící v celibátu mohu stìží najít smysl v tomto stavu, pokud nenajdu nìjaký zpùsob, jak v sobì probudit a milovat vnitøní ženskou duši. Bez ní jsem pouhý egocentrický starý mládenec, rádoby stvoøitel, uschlá vìtev. Je snadné popsat muže bez jeho ženské duše. Jeho osobnost se postupnì pøesune do vnìjšího povrchního svìta a z hlavy bude mít jakousi kontrolní vìž. Bude stavìt, vysvìtlovat, používat, opravovat, manipulovat, vydávat zákony, naøizovat a zahrávat si se vším, èeho se jen dotkne, ale ve skuteènosti se toho nikdy opravdu nedotkne, protože neumí rozeznat podstatu vìcí.
Ve skuteènosti se této podstaty bojí, a z toho dùvodu již zmínìná øídicí vìž rozumu a pseudokontroly pracuje pøesèas. Je to pro nìho jediný zpùsob, jak si dodat pocit bezpeèí a dùležitosti. Takový muž je v pasti pouhé èásti celého obrazu právì proto, že si myslí, že je to obraz celý. Je polapen uvnitø falešné mužskosti. Stalo se to celospoleèenským mýtem západní civilizace. Jedná se o mýtus stvoøený muži, kteøí vládli a vládnou moci, penìzùm, korporacím, církvi, armádì, morálce. To, co nazýváme realitou a na èem jsme témìø absolutnì závislí, je ve velké míøe pojem vytvoøený muži, kteøí se nikdy otevøenì nepostavili svému vnitønímu životu. Nedostali se k podstatì, nenauèili se dùvìøe, zranitelnosti, modlitbì èi poezii. Oni a s nimi celá civilizace, již jsme po nich zdìdili, jsou necelí, a dokonce nemocní.
Dokud muži spoleènì s ženami nepoznají tuto necelistvost, tuto anti‑køes�anskou pózu vydávající se za realitu, nemáme nadìji na dosažení lásky k plnému Kristu. Po pravdì øeèeno se budeme touto necelistvostí cítit ohroženi a odvážnou náboženskou víru budeme nahrazovat (jak už je naším dobrým zvykem) nepodstatnými plány na vykoupení. V podstatì jde o pøesun obchodního svìta s jeho strategií vyhraj / dosáhni / dokaž /uspìj / ovládni do øíše Ducha. A to nemùže fungovat. Bùh ví, že jsme se o to snažili po celá staletí! Musí existovat lepší zpùsob. A také že existuje. Øíká se tomu obrácení.
Obrácení k èemu? K nìèemu, co by se dalo nazvat „ne‑já“. Tím mám na mysli obrácení k druhému, k cizímu, k tomu, co máme za nepøítele. Jinými slovy, muži se musejí obrátit k ženskosti, ženy k mužskosti. Možná právì proto uèinil Bùh sexuální pøitažlivost tak neodolatelnou. Jestliže se obrátíme k tomuto „ne‑já“, vše se zmìní.
Když projdeme touto konverzí, budeme celí, budeme mít støed. Z této pozice se budeme moci dívat na svìt i jinýma oèima než tìma našima polozaslepenýma. Uvidíme odvrácenou stranu vìcí. Poznáme, že nepøítel není nepøítel, ale duchovní pomocník. Když potkáme a pøijmeme svùj vnitøní protiklad, už nemáme co bránit a už není nic, èeho bychom se museli obávat.
Mužská spiritualita by mìla klást vìtší dùraz na konání než na teorii, na službu lidské pospolitosti než na náboženské diskuse, na pravdu než na spoleèenskou pøijatelnost a na spravedlnost než na dìlání se hezkým. Bez doplòující mužskosti se spiritualita stává pøíliš ženskou (což je ale také povrchní ženskost!) a vyznaèuje se velkou niterností, obavami o vztahy, uvíznutím v marastu nevyjasnìných vztahù a nekoneènou ochranou sebe sama.
Podle mého skromného mužského názoru se vìtšina moderní sofistikované církve toèí kolem povrchní ženskosti. To je také dùvod, proè se iniciátoøi, hybatelé, aktivisté a reformátoøi odvrátili od lidí spojených s církví a od církevních skupin. Jak mi sdìlila jedna velmi pùsobivá dáma, „po chvíli vás už unavuje ‚vnitrocírkevní‘ žargon, který nikam nevede.“ Povrchní ženská spiritualita je pastí pro ty, kdo mají hodnì volného èasu, žijí v pøepychu a zastávají liberální myšlenky. Mají volbu nedìlat to. Jejich vlastní liberalismus je oèkuje proti celistvému a radikálnímu evangeliu.
Mužská spiritualita by mìla povzbuzovat muže, aby podnikli radikální evangelijní cestu ze svého jedineèného poèáteèního postavení, svým jedineèným zpùsobem, se svým jedineèným cílem, a to bez pochybností, omluv èi napodobování našich sester (popøípadì matek). To vyžaduje obrovskou dávku odvahy a sebeovládání. Takový muž žije pro druhé a je si toho vìdom. Nemá potøebu postrkovat, zastrašovat nebo si zahrávat s mocí, jak je to bìžné u ostatních mužù, protože on ovládá svou sílu s jistotou a klidnou sebedùvìrou. Není neústupný ani arogantní, ale ví své. Nejeví potøebu ani zájem o symboly postavení, protože on prostì je. Nemusí mít své iniciály na kuføíku èi spodním prádle, protože jeho identita je stálá a jistá – uvnitø nìho. Svou duši vlastní jen on sám, nenabízí ji ani firmì, ani armádì, ani státu, ani pro nìho pøijatelnému kolektivnímu myšlení.
Svatí jsou lidé, kteøí jsou celiství. Dùvìøují své mužské duši, protože se setkali s Otcem. On jim øekl o zlobì, vášni, moci a jasnosti. Nakázal jim, a� dojdou na konec cesty a pak a� za to zaplatí. Sdílel s nimi svou tvùrèí energii, svá rozhodnutí, svého osvìcujícího ducha. Jsou spokojeni s tím, že vìdí, i s tím, že nevìdí. Mohou se starat, ale také nemusejí, a to bez jakéhokoliv pocitu viny. Mohou si dovolit selhat, protože se nauèili pojmenovat svùj strach ze selhání. Nemusejí nic potvrzovat ani popírat, soudit nebo ignorovat. Ale zároveò jsou svobodní, aby toto všechno mohli beztrestnì dìlat. Svatí jsou neporazitelní. Jsou to muži!
Existuje jistì mnoho dùvodù, proè se zdravá mužská spiritualita objevila až tak pozdì. Stát potøeboval konformisty a necitlivé bojovníky, aby dìlali, co se jim øekne, a „svatá matka církev“ zase dávala pøednost dìtem pøed ženichy. Ale jsem pøesvìdèen, že existuje ještì jeden, podstatnìjší dùvod, proè muži a ženy nedokázali milovat a dùvìøovat své maskulinní stránce. Ten dùvod zní takto: velká vìtšina lidí v západní civilizaci trpí tím, co jsem už døíve v knize popsal jako ránu po otci. Tìch, kteøí touto ranou trpí, se jejich „lidský“ otec nikdy nedotkl. Možná nemìl èas, volnost nebo potøebu to udìlat, každopádnì výsledkem jsou dìti, které postrádají veškerou mužskou energii. Bude jim chybìt sebejistota a schopnost konat, dovést vìci až do konce a dùvìøovat sám sobì, protože otec jim sám nikdy nedùvìøoval.
Jestli je nìjaký skuteènì dobrý dùvod, proè se Bùh zjevil jako Ježíšùv Otec, je to proto, že právì v této situaci je vìtšina lidí necitlivá, nevìøící a necelistvá. Mùžeme se smìle pøidat k apoštolu Filipovi: „Pane, ukaž nám Otce, a víc nepotøebujeme!“ (Jan 14,8) Pokud se této ránì po otci nepostavíme èelem, nepocítíme ji a nevyléèíme ji, domnívám se, že vìtšina lidí bude dál žít svùj život poznamenaný pseudomužskostí: jako obvykle byznys, chvástání a nepoctivá moc místo poctivé bezmoci. A synové a dcery další generace budou procházet stejnì smutným procesem – bez otcù.
Existuje z toho nìjaká cesta ven? Urèitì ano. Ale jen pro lidi – tím mám na mysli muže i ženy – kteøí budou ochotni jednat. Není žádná cesta k mužskosti. Mužskost sama je cesta. A proto pojmenujte své rány. Nebojte se je procítit a plakat nad nimi. To znamená sílu, ne slabost. Vyhledejte tváø Otce. To znamená konání a cestu, ne pasivitu. Pøevezmìte plnou zodpovìdnost za svùj život a chování. Neobviòujte, neoddávejte se hanbì, neèekejte na soucit nebo na zázrak. Konejte. Tvoøte. Jdìte do toho. Risknìte to.
Mùžete tomu øíkat falická víra, ale mužská spiritualita nepochybuje o svém vnitøním semenu. V dnešní dobì jsou Boží synové bez dùstojnosti, bez sebejistoty, bez opravdové moci. Vypadáme jako utiskovatelé, milé sestry, ale nepochybujte o tom, že jsme vlastnì ti utiskovaní. Uvìøili jsme falešným slibùm systému daleko víc než vy, a teï se nacházíme v pasti toho, èemu se øíká být na vrcholu. Potøebujeme vás, potøebujeme ženské duše v nás, potøebujeme otce a bratry, potøebujeme také mužského Boha, abychom našli cestu zpátky do lidského spoleèenství. Potøebujeme sami sebe, ale zevnitø. A potøebujeme jednat zvenèí.
V mytologii, v literatuøe a ve velkých svìtových náboženstvích má duchovní muž pøemíru života; ví o ní, neomlouvá se za ni a nakonec poznává, že si ji nemusí nijak ochraòovat. Je tu pro druhé.

	1	Peters, Thomas J. and Robert H. Waterman. In Search of Excellence: Lessons from America’s Best Run Companies. New York, N. Y.: Harper and Row, 1982.
	2	Na téma androgynita viz The Invisible Partners od Johna A. Sanforda (Paulist Press, 1980).
	3	Eliot, T. S. Rodinné shromáždìní. Dilia, 1964, z angl. originálu The Family Reunion pøeložil Zdenìk Urbánek.
	4	Napø. Women’s reality: An Emerging Female System in the White Male Society (Harper & Row, 1986), When Society Becomes an Addict (Harper & Row, 1987) a The Addictive Organization, spoluautorka Diane Fassellová (Harper & Row, 1988).
	5	Woodward, Robert. Veil: The Secret Wars of the CIA 1981–1987. New York, N. Y.: Simon and Schuster, 1987. V rozhovoru oznaèuje paní Caseyová, vdova po bývalém øediteli CIA Williamu Caseym, obvinìní Roberta Woodwarda jako rouhaèské. Pokud pøipustíme, že paní Caseyová jako irská katolièka zná správný význam tohoto slova, pak by mìla také vìdìt, že rouhat se mùže èlovìk pouze vùèi Bohu. A proto nevìdomky postavila svého manžela na úroveò Boha.
	6	Podrobnìjší charakteristiku bìžného muže mùžeme najít v kapitole „Elements of the Male Role“ v knize The Masculine Experience od Jamese A. Doylea (W. C. Brown, 1983).
	7	Vìtšinu z nich vydalo nakladatelství St. Anthony Messenger Press; pøednášky Great Themes of Scripture byly publikovány i v knižní formì stejným nakladatelstvím.
	8	Friedan, Betty. The Second Stage. New York, N. Y.: Summit Books, 1982.
	9	Pojmy uvedené v tomto odstavci budou podrobnìji rozvedeny v následujících kapitolách. Zmiòuji se zde o nich proto, abych zdùraznil jejich provázanost.
	10	Citace uvedená v knize Leonarda Biallase Myths, Gods, Heroes, and Saviours. Mystic, Conn.: Twenty‑Third Publications, 1986, str. 166, pøeklad citace Martina Horáková.
	11	Paradox, který je základem meditace; využívá se v zenovém buddhismu k tréninku mnichù, jehož cílem je odpoutat se od základní závislosti na rozumu a dosáhnout náhlého intuitivního osvícení (Webster’s Ninth New Collegiate Dictionary, 1985).
	12	Barry Lopez. Crossing Open Ground. New York, N. Y.: Charles Scribner’s Sons, 1986, str. 69.
	13	Eliot, T. S. „Little Gidding“, Pustina a jiné básnì, Praha, Odeon, 1967, pøel. Jiøí Valja.
	14	Charakterizaci mužských typù v souèasné Americe, jak ji uvádí Richard Rohr, potvrzuje i kniha Jamese A. Doylea The Male Experience (W. C. Brown, 1983), kap. 7–11.
	15	Shelton, Richard. „Letter to a Dead Father“, Brother Songs: A Male Anthology of Poetry. Ed. Jim Perlman. Minneapolis, Minn.: Holy Cow! Press, 1979, str. 21, pøeklad úryvku Martina Horáková.
	16	Millerová, Alice. For Your Own Good: Hidden Cruelty in Child Rearing and the Roots of Violence, str. 142–197. New York, N. Y.: Farrar, Straus & Giroux, Inc., 1983.
	17	Thompson, Keith. „What Men Really Want: An Interview with Robert Bly,“ New Age Journal, kvìten 1982. Jsem vdìèný Robertu Blyovi za tento a další podnìty rozptýlené v celé knize. Zmínìný èlánek byl základním kamenem pøi pøípravì mých duchovních cvièení pro muže, z nichž vychází i tato kniha.
	18	Na tuto analýzu mne poprvé pøivedl Robert Bly v rozhovoru již døíve citovaném. Plnou interpretaci pøíbìhu a jeho význam pro dnešek lze nalézt v knize Iron John: A Book About Men, Addison‑Wesley, 1990.
	19	Martin Luther King, Jr. „But, If Not“. Kázaní v baptistickém kostele Ebeneezer, 5. listopadu 1968. Copyright © Martin Luther King, Jr., Estate, 1968, pøeklad úryvku Martina Horáková.
	20	Pueblo, ze španìlštiny: vesnice, osada; tradièní obydlí indiánù na jihozápadì USA, které tvoøí shluk na sebe nalepených místností z vepøovicových cihel a vchodem ve stropì, pozn. pøekladatelky.
	21	Peck, M. Scott. People of Lie: The Hope for Healing Human Evil. New York, N. Y.: Simon and Schuster, 1983.
	22	Dobrý a ètivý souhrn této problematiky lze najít v knize Sally Springerové a Georga Deutsche Left Brain, Right Brain (W. H. Freeman, 1985). K hlubšímu porozumìní dùležitosti funkcí pravé hemisféry doporuèuji knihu Thomase R. Blakesleeho The Right Brain: A New Understanding of the Unconscious Mind and Its Creative Powers (Doubleday, 1980).
	23	Napøíklad Dream Power od Ann Faradayové (Berkley Publishing Group, 1986); Dreams: A Way to Listen to God od Mortona Kelseye (Paulist Press, 1978); Dreams and Spiritual Growth: A Christian Approach to Dreamwork od Louise Savaryho, Patricie Burnsové a Strephona Kaplana Williamse (Paulist Press, 1984); Understanding Your Dreams od Richarda J. Sweeneyho (audiokazety, St. Anthony Messenger Press, 1991).
	24	Nejúplnìjší publikací na toto téma je kniha Iry Progoffové At a Journal Workshop: The Basic Text and Guide for Using the Intensive Journal Process (Dialogue House, 1977); trochu ètivìjší je kniha Tristine Rainerové The New Diary: How to Use a Journal for Self‑Guidance and Expanded Creativity (J. P. Tarcher, 1979).
	25	Eckhart, Mistr. „Of the Nobleman“, Meister Eckhart: The Essential Sermons, Treaties, and Defense, eds. Edmund College and Bernard McGinn. N. Y.: Paulist Press/SPCK, 1981, str. 241, pøeklad citátu Martina Horáková.
	26	„Legend of the Three Companions,“ #23, St. Francis of Assisi Writings and Early Biographies: English Omnibus of the Sources for the Life of St. Francis, ed. Marion A. Habig, pøekl. R. Brown, B. Fahy, P. Hermann, P. Oligny, N. de Robeck, L. Sherley‑Price. Chicago, Ill.: Franciscan Herald Press, 1973; pøeklad úryvku Martina Horáková.
	27	Podrobnìjší popis archetypù mladého chlapce a starého muže lze najít v knize Johna A. Sanforda a George Lougha What Men Are Like, nakl. Paulist Press, 1988, str. 95–97.
	28	Blake, William. The Four Zoas, pøeklad úryvku Martina Horáková.
	29	Moore, Robert and D. Gillette. King Warrior Magician Lover. San Francisco: Harper San Francisco, 1990.
	30	Eliot, T. S. „Choruses from the Rock“, Complete Poems and Plays, 1909–1950. New York, N.Y.: Harcourt Brace Jovanovich, Inc., 1971, str. 103, pøeklad úryvku Martina Horáková.