Poznámky k biblickým textům liturgie (cyklus A)
Obsah
1. neděle adventní	23
2019	23
2016	27
2013	30
2010	33
2007	37
2. neděle adventní	40
2019	40
2016	44
2013	46
2010	50
2007	55
3. neděle adventní	61
2019	61
2016	65
2013	67
2010	69
2007	73
4. neděle adventní	78
2019	78
2016	83
2013	86
2010	90
2007	93
Slavnost Narození Páně	97
2016	97
2010	99
Svátek Svaté Rodiny	104
2019	104
2013	107
2010	111
2007	114
Slavnost Ježíšovy matky	118
2020	118
2017	121
Slavnost Zjevení Páně	125
2020	125
2014	128
2008	132
2. neděle po Narození Páně	135
2011	135
Svátek Ponoření Pána	139
2020	139
2017	141
2014	145
2011	149
2008	153
2. neděle v mezidobí	157
2020	157
2017	161
2014	164
2011	167
2008	172
3. neděle v mezidobí	176
2019	176
2017	179
2014	185
2011	188
2008	192
Svátek Uvedení Páně do svatyně	196
2020	196
2014	199
4. neděle v mezidobí	203
2017	203
2011	207
2008	210
5. neděle v mezidobí	214
2020	214
2017	219
2014	224
2011	227
6. neděle v mezidobí	233
2020	233
2017	236
2014	239
2011	242
7. neděle v mezidobí	248
2020	248
2017	251
2014	256
2011	261
8. neděle v mezidobí	267
2017	267
2014	273
2011	275
9. neděle v mezidobí	280
2011	280
1. neděle čtyřicetidenní	285
2020	285
2017	288
2014	291
2011	294
2008	299
2. neděle čtyřicetidenní	302
2020	302
2017	305
2014	308
2011	314
2008	319
3. neděle čtyřicetidenní	324
2020	324
2017	327
2014	329
2011	332
2008	335
4. neděle čtyřicetidenní	341
2020	341
2017	344
2014	347
2011	349
2008	352
5. neděle čtyřicetidenní	356
2020	356
2017	358
2014	361
2011	364
2008	368
Květná neděle	373
2020	373
2017	379
2017 (O VELIKONOCÍCH)	380
2014	382
2011	383
2008	386
Velikonoce	390
2014 (Velikonoční třídenní)	390
2008	393
Zelený čtvrtek	399
2020	399
2017	402
2011	405
Velký pátek	410
2020	410
2017	413
2011	415
Slavnost Zmrtvýchvstání Páně	417
2020	417
2017	419
2011	423
2. neděle velikonoční	425
2020	425
2020 (O užitku krize koronaviru a výhledu do budoucna)	427
2017	432
2014	436
2011	439
2008	443
3. neděle velikonoční	447
2020	447
2017	450
2014	453
2011	455
2008	461
4. neděle velikonoční	465
2020	465
2017	468
2014	471
2011	475
2008	483
5. neděle velikonoční	487
2020	487
2017	493
2014	497
2011	501
2008	506
6. neděle velikonoční	511
2020	511
2017	514
2014	517
2011	520
2008	523
7. neděle velikonoční	526
2020	526
2011	529
2008	534
Slavnost Nanebevstoupení Páně	538
2017	538
2014	541
Slavnost Seslání Ducha Svatého	545
2020	545
2014	548
2011	551
2008	556
Slavnost Nejsvětější Trojice	561
2020	561
2017	564
2014	569
2011	572
2008	578
Slavnost Těla a Krve Páně	581
2020	581
2017	584
2014	587
2011	592
2008	595
Slavnost Nejsvětějšího Srdce Ježíšova	598
2017	598
9. neděle v mezidobí	601
2008	601
10. neděle v mezidobí	604
2008	604
11. neděle v mezidobí	607
2008	607
12. neděle v mezidobí	611
2020	611
2008	614
Slavnost Petra a Pavla	617
2014	617
2008	621
13. neděle v mezidobí	625
2020	625
2017	627
2017 (Příloha: O slepotě)	630
Slavnost sv. Cyrila a Metoděje	632
2020	632
14. neděle v mezidobí	637
2017	637
2014	640
2011	646
2008	650
15. neděle v mezidobí	655
2020	655
2017	659
2017 (Dobrořečení jako životní styl)	661
2014	665
2011	668
2008	671
16. neděle v mezidobí	675
2020	675
2017	679
2014	681
2011	692
2008	696
17. neděle v mezidobí	700
2020	700
2017	702
2014	704
2011	708
2008	711
Svátek Proměnění Pána	716
2017	716
18. neděle v mezidobí	717
2020	717
2014	720
2011	723
2008	725
19. neděle v mezidobí	731
2020	731
2017	735
2014	737
2011	741
2008	744
20. neděle v mezidobí	747
2020	747
2017	748
2014	753
2011	756
2008	760
21. neděle v mezidobí	764
2020	764
2020 (Příloha: slavení Dne Páně)	770
2017	776
2014	779
2011	783
2008	786
22. neděle v mezidobí	791
2020	791
2017	795
2014	798
2011	802
2008	806
23. neděle v mezidobí	811
2020	811
2017	815
2014	818
2011	822
2008	826
24. neděle v mezidobí	830
2020	830
2017 (O žehnání)	834
2014	836
2011 (O Večeři Páně I. – Pozvání k večeři Páně)	839
Svátek povýšení svatého kříže	845
2008	845
25. neděle v mezidobí	850
2020	850
2017	853
2014	856
2011 (O Večeři Páně II. – Společná slavnost)	860
2008	862
Slavnost svatého Václava	865
2014	865
2008	868
26. neděle v mezidobí	873
2017	873
2011 (O Večeři Páně III. – Památka Večeře Páně)	876
27. neděle v mezidobí	880
2020	880
2017	883
2014	885
2011 (Příprava k biřmování)	888
2008	895
28. neděle v mezidobí	899
2020	899
2017	902
2014	905
2011 (O Večeři Páně IV. – Nová smlouva)	908
2008	911
29. neděle v mezidobí	916
2020	916
2017	918
2014	920
2011 (O Večeři Páně V. – Modlitba chvály)	924
2008	928
30. neděle v mezidobí	931
2020	931
2017	933
2014	936
2011 (O Večeři Páně VI. – Děkování)	939
2008	943
31. neděle v mezidobí	946
2020	946
2017	949
2011 (O Večeři Páně VII. – Hostina s „Lámáním chleba“)	952
Vzpomínka na zemřelé	957
2014	957
2008	960
32. neděle v mezidobí	965
2020	965
2017	969
2014	972
2011 (O Večeři Páně VIII. – O oběti)	977
Posvěcení lateránské basiliky	982
2008	982
33. neděle v mezidobí	986
2020	986
2017	990
2014	993
2014 (Dodatek k poznámkám)	997
2011 (O Večeři Páně IX. – Ježíš nám nabízí záchranu)	1000
2008	1005
Slavnost Ježíše Krista Krále	1009
2020	1009
2017	1012
2014	1015
2011 (O Večeři Páně X. – Čím nás Ježíš zachraňuje)	1019
2008	1024

	1. neděle adventní

	2019
1. neděle adventní       Iz 2:1–5       Ř 13:11–14       Mt 24:37–44       1. prosince 2019

Všechna čtení dnešní liturgie mluví o budoucnosti lidstva.
Oproti věštbám mnoha kultur o strašném konci světa nás Písmo povzbuzuje k hledání smyslu našeho bytí a k úsilí dotvářet s Tvůrcem jeho dílo. 
K budoucnosti své i k budoucnosti světa přispíváme tím, jak žijeme právě teď. Co vykonáme dobrého, je přínosem, co nevykonáme, zůstane prázdnou dírou.

Izraelité doby Izaiáše už měli značnou zkušenost s péčí Hospodina … (ale také trpkou zkušenost s pozemskými králi).

Slovo proroků má pro někoho velikou váhu. Někteří je neposlouchají. Jiní odpovědí: „Slyšeli jsme slovo boží,“ a nijak to s nimi nehne. Až půjdou z bohoslužby, nebudou už vědět, co se četlo.

„Nuže, dome Jákobův, choďme v Hospodinově světle!“ (Iz 2:5)
To není jen zajímavý citát z Bible, to je náš hlavní životní postoj při hledání nejhlubšího smyslu – růst do podoby božího obrazu.

Jsme odpovědní nejen za život, ale i za slova, kterými nás Bůh vede. 

„Blahopřeji vám,“ říká Ježíš, „kteří slovo Boží slyšíte a zachováváte je.“
Smíme to blahopřání vztáhnout na sebe?

K evangeliu.
Nedávno jsme znovu promýšleli Ježíšovo podobenství o vdově a nespravedlivém soudci. Na konci nám Ježíš klade otázku: „Nalezne Syn člověka víru na zemi, až přijde?“
Kolik lidí mu důvěřuje a bude důvěřovat?
Kdo na něj dáme? V jaké míře? Nakolik se na nás může spolehnout?

Bůh o nás od začátku pečuje a vypráví nám o sobě (mnoha způsoby, krásou stvoření počínajíc). Každý člověk a každá generace má možnost se podle svých možností uskutečnit do podoby boží.
Mnoho lidí je dobrých, ale někteří lidé nehledají podstatný smysl života, ladící se záměrem našeho Tvůrce. Bylo by to snadné, kdybychom se nad nimi pohoršovali. Mnozí se – od té bytosti, kterou my nazýváme „Bůh“ – odvracejí, protože se jim dělá špatně nebo se děsí toho, co z nás, „věřících“ odezírají z našich slov o Bohu a z našeho nekřesťanského jednání.
My, „věřící“ jsme ale ze všech slov nejvíce zkreslili slovo „Bůh“!
Každý z nás pokřtěných, je svým dílem odpovědný za představu, kterou si o Bohu vytváří a kterou svým životem ukazuje lidem okolo!!

Proč Ježíš tu otázku: „Nalezne Syn člověka víru na zemi, až přijde,“ položil?
Je pesimista?
Iluze si o nás nedělá (na rozdíl od nás).

Jako před potopou, tak až do konce pozemského světa, někteří lidé na hledání hlubšího smyslu života nedbají, naopak poškozují nejen vlastní život, ale i soužití s druhými.
Jak bychom nedbalost na boží slova a varovaní pojmenovali?
Nedbalostí?
Není to slabý výraz?

Mnoho rodičů si přeje dítě a o děti se stará. Doufá, že se dětem bude život líbit, a že druhým lidem bude s jejich dětmi dobře. Dobré děti jsou pro rodiče požehnáním. Ale musí být pro rodiče hrozné, když z jejich dítěte vyroste nenapravitelný zločinec.
Jaké pocity má Bůh z nás? Co pro nás v této věci dělá?

Tvůrce dal světu moudrý řád. K životu nám dal patřičnou výbavu a program.
I s tělem můžeme dost pracovat, natož s duchem. Někdo se svými hřivnami získá veliké bohatství pro soužití s druhými, rozdává ze svého srdce mnoho. Škoda, že někdo myslí jen na svůj prospěch a druzí ho nezajímají, nebo je dokonce využívá ke svému prospěchu. Hrozí mu, že mu bude řečeno: „O tebe nestojíme, jsi bezohledný sobec, druhý tě nezajímá, úmyslně kazíš hru.“

Nikdo z nás nemůže říci, že Ježíšova slova neslyšel.
Jeden z těch, kteří budou pracovat na stejném místě, na stejné práci, bude přijat (ekumenický překlad Bible), druhý ponechán.
I těm, kteří jsou v jedné posteli, hrozí, že jeden bude přijat a druhý ne. (L 17:34).
Straší nás Ježíš? Je jako učitelé, kteří studenty straší maturitou, aby je donutili studovat?
Co si o tom myslíte?
- - - - - - - -

Vrátím se ke slovům: „Otče náš, nevydej nás v pokušení.“

Před týdnem jsem vám navrhl k promýšlení biblické texty o jednání Boha se Saulem a Davidem.
(V Letohradě jsme si k tomu udělali biblickou hodinu.)

Výchozí pozici k životu a přátelství s Bohem známe. 
Přesto se někdy k Bohu nespravedlivě chováme jako některé pubertální, bohaté, rozmazlené a drzé děti, obviňující rodiče z všelijaké nepřejícnosti. 

Co má s námi Bůh dělat, když se řítíme do neštěstí?
Prosíme Boha, aby nám mluvil do života?
Nakolik si od něj necháme poradit? 
Bylo jednání Hospodina se Saulem a Davidem manipulací, porušením lidské svobody nebo pedagogickým vedením?
(Slova manipulace a pedagogika nebyla tenkráte známá, ale ty příběhy jsou geniálně vystavěny, aby jim už dříve mohli lidé, nejen pánové Saul a David, rozumět.)

Je správné nastražit past na podezřelého?
Je legitimní nastražit na známého pachatele past? 

Bylo v možnostech obou králů včas rozpoznat vlastní nedobré sklony a pokušení moci?

Saul po selhání znovu a znovu sliboval, že se polepší, plakal sám nad sebou, ale nehledal příčinu svého selhání a neprosil Boha o pomoc (stejně jako lidé v Ráji).
David se nedopustil menších zločinů než Saul. 
Ale ke svým selháním se postavil rovně. Proto mohl zůstat králem. (Izraelský král má sloužit a pečovat o lidi, má jít před lidmi, jako pastýř před ovcemi.) David se postavil do čela hříšníků a ukázal jim cestu vedoucí k nápravě – ta je, díky slitovnosti Boha, možná.

Odposlouchává nás Bůh?
Sleduje nás?
Líbí se nám jeho péče o nás?
Jsme za ni Bohu vděční, nebo nám „pubertálně“ vadí, že se „montuje do našeho života“?

Jak vychováváme, a jak máme vychovávat děti?

Dobrý učitel občas řekne starším studentům (třeba maturitní třídě) nějaký nesmysl a čeká, jak budou reagovat, zjišťuje tím, zda studenti vyučovací látce porozuměli.
V některých zkušebních testech má zkoušený z více uvedených možných odpovědí rozpoznat tu správnou.

Připomněli jsme si Ježíšovu výzvu: „Nakupte si zbraně.“ (L 22:35–36)

Kdybychom se neptali, proč Ježíš „seřval“ Petra, když ten svého Mistra a Přítele odvážně bránil s mečem v ruce, bylo by to pohodlné. (Přesně řečeno bylo by to projevem lenosti a zbabělosti – a to je hříchem zanedbání péče o sebe sama a péče o druhé.)
Cesta k porozumění je pracná, ale učedníkovi přináší radost a uspokojení z přesného myšlení. 

Ani po Ježíšově zatčení apoštolům nedošlo, že Ježíš mluvil ironicky.

Jaké mají tyto události v životě Saula, Davida, apoštolů, a dalších selhavších význam pro nás?
Mají nějakého společného jmenovatele?
Budou nám ta vyprávění k poučení? 

K čemu je ve vyprávění o Ráji „Strom poznání dobrého a zlého?“ 
K čemu slouží bakterie a viry přenášející nemoci?
Mohou hackeři a jejich viry v počítačových systémech být v něčem přínosné?
Proč Bůh nezastřelil satana? 

Dobře vím, že dělám více chyb než apoštolové.
Všiml jsem si (nejprve na sobě), že při koketování se selháním, začínáme být poněkud oblouzněni, omámeni (jako když některý bodavý hmyz při bodnutí do naší kůže vypouští látku, abychom necítili bolesti – ta se ozve, až když je pachatel dávno pryč).
Všiml jsem si (ponejprve na sobě), že už náš první hřích otupuje naše svědomí. a často mívá „mladé“, šíří se jako plíseň, z malé „tečky“ se rozrůstá.
Všiml jsem si, že už první ohnutí je nebezpečné. Kdo se nenarovná, křiví se dál a dál, až se z něj stane křivák.
Všiml jsem si, že když se rázně nepostavíme začínajícímu (malému) zlu, otevíráme cestu zlu mnohem většímu – v nás, i o okolo nás („s jídlem roste chuť“ – moje i Hitlerova).
Všiml jsem si, že jsem nebezpečný (sobě, druhým i nejbližším). Nejen sklonem ke zlému, ale i přeceňováním sebe a podceněním náročnosti situace. Podceňováním porušenosti světa.
Také nedostatečnou pílí ve vzdělávání v boží moudrosti, která nám nabízí pomoc v rozlišování ... atd.
Každý hřích nás poškozuje, vnáší nějaké množství jedu do nás, pachatelů, i do okolního světa. 
Všiml jsem si (i na sobě) pravdivosti přísloví: „Není na světě rybička, aby na ni nebyla udička.“ Znám svůj hlavní hřích. (Kdo jej nezná, velice riskuje.)
Nepodceňuji svůdce, zpětně jsem si všiml, že mě zná lépe, než mě znali estébáci, že mě sleduje a monitoruje. Zpětně jsem si všiml, jak nenápadně a mazaně na mě líčí pasti. Jak k tomu používá líbivé i zbožné řeči.
Proto jsem Bohu vděčný za jeho zájem a péči. Vede nás k přemýšlení, navádí nás k dohledávání kořenů našich selhání, k opravování chybného a nedostatečného myšlení – abychom se neminuli s ním i s nejhlubším smyslem našeho života – k dorůstání do boží podoby.

Satan nás svádí ke zlu, aby nebyl ve své nenávisti a zlobě v samotě pekla sám.

Bůh nás „uvádí v pokušení“ (jak to vyjádřit lépe zatím nevím), k rozpoznání nebezpečí, aby nás z něj mohl vyvést a zachránit.
Nechrání nás před každý zlem, ale může nás z něj zachraňovat.

Co na to říkáte?
Budeme stále opakovat chyby předků, nebo zmoudříme?
Ježíš blahopřeje hledajícím a tlukoucím.
A následujícím pilným učedníkům. Nikdy neřekl: „Klanějte se mě,“ ale: „Následujte mě.“

„Nalezne Syn člověka víru na zemi, až přijde?“ Máme možnost být mezi jeho milými a věrnými učedníky. Zajímá nás, jak se to může stát.

	2016
1. adventní neděle       Iz 2:1–5       Ř 13:11–14       Mt 24:37–44       27. listopadu 2016

Bůh nás zachoval pro další rok. Využijeme ho k poznávání jeho moudrosti?

My, křesťané, už dlouho neudáváme tón společnosti. Slavili jsme výročí Karla IV., budeme vzpomínat na Luthera, ale Ježíšovy narozeniny společností nehýbou. Naše „náboženství“ je pro lidi přežité jako ruchadlo bratranců Veverkových.
Advent už lidem nic neříká.
Ani mnoho kostelových lidí neví, co znamená být pokřtěn nebo čím je modlitba.
Upadající firmu může zachránit inovace. Naše biskupská konference je klidná, krizový štáb nejmenovala. „S tím si starosti nedělám“, pravil mi před léty jeden (už zesnulý) biskup, „církev je tu už dva tisíce let, jdu si lehnout.“

Deset let uvádím alespoň první čtení. Už nebudu, podceňoval bych Vás.
 –	Uveďte, prosím, děti nebo vnuky do prvního čtení. 
Větší děti uveďte i do druhého čtení. 

„Dva budou pracovat ve stejném zaměstnání, dva budou v jedné posteli, dva se budou modlit v jedné kostelní lavici, dva budou líbat a okuřovat evangeliář, dva budou přistupovat k Ježíšově hostině…, a jeden z nich bude vzat a druhý ponechán.“

Než se budeme ptát, k čemu nám jsou tyto informace z evangelia, položme si znovu základní otázku: „Kým pro nás Bůh je a jakou váhu pro nás má jeho slovo?“

Vícekrát jsem přemýšlel nad slovem „Boží přikázání“.
Je to „ukazatel k dobrému životu“, „rada“, „pokyn“ (k dobru).
Písmo mluví o „slovu“. Boží slovo má pro někoho nejvyšší váhu.

Na koho dáme a na koho nedáme? 
Kdo je pro nás autoritou?

Kdo je pro nás nejvyšší autoritou? 

Také vás někteří lidé svými řečmi obtěžují? Rád si povídám s malým dítětem, ale snažím se vyhnout člověku, který nepřemýšlí a tvrdí hlouposti. Je to má povýšenost? 

Mluvil Ježíš s každým člověkem? (Nehádejme, ale hledejme v evangeliích.)

„Hospodin mluvil s Mojžíšem jako přítel s přítelem.“ (Srov. Ex 33:11)
Je to pravda?
Je to možné i pro mě? Byl bych rád, kdybych si mohl podobně s Bohem konzultovat své nejasnosti.
Obracím-li se k Bohu, někdy ho nejprve prosím: „Bože, prosím tě, mohu k tobě mluvit? Můžeš mě vyslechnout? Jsem ti vděčný za tvou pozornost. Nepokládám ji za samozřejmost.“
Ale není pro mě jednoduché pokračovat v rozhovoru dál. Nepochybuji, že je Bůh nesmírně milosrdný, ale mám k němu nějakou úctu. Vím, že přicházím jako student, který nebyl moc pilný, aby si nastudoval to, co profesor odpřednášel. Přichází-li sedmdesátiletý syn k otci s hubeným výsledkem myšlení a práce, je v jiné pozici než syn dvacetiletý. 

Nikdo o nás nepečuje tolik jako Bůh. Sám jsem toho nesmírně dostal. My, lidé, dostáváme obrovské dary. Nemám dost slov k dobrořečení Bohu. Večeře Páně je pro mě největším děkováním. Izraelité mají znovu svou zem, světové války 20. století skončily mírem, my jsme také dostali v 89´ svobodu jako dar…
A přesto mám řadu těžkých otázek…
Nejen „Osvětim“. Stále doprovázím někoho ke smrti, někdy i mladé lidi (nosím je stále v srdci, možná jsem nikoho z nich nezapomněl). Umře-li dítě, utěšujeme se: „Jde do lepšího“, ale nejtěžší je smrt mámy od dětí… Jaký to má smysl?
Před 40 lety zemřela na rakovinu naše milovaná teta ve 46 letech.
V Osvětimi byly zavražděny miliony matek a na světě umírá nesčíslně matek.
Teď je ve velikém ohrožení jedna skvělá maminka…
Boha stačí poprosit jednou…
Je milosrdný i bez našich modliteb…
Boha nemusíme přemlouvat…
Co mám Bohu říkat? Skučím před ním, ale to věci nepomůže. Odvažuji se to říkat před Vámi, protože jste třeba dospěli výš a dál než já.
Snažím se vždy hledat chybu u sebe. Že jsem „pod míru“, vím.

Třeba je nás víc, kteří si přejí druhý příchod Páně – to nemusí být nutně konec světa.
Ale, co dělat teď?
Proč starý Izrael nestál o proroky? Proč je pronásledoval?
Proč my o proroky nestojíme? (V Novém zákoně jsou jmenováni hned za apoštoly.)

Naše církev uznala Luthera za reformátora až po půl tisíciletí.
Není to dlouhá doba?
(O dalších zpožděních a zpozdilostech mluvit nebudu.)
Za totality se mnoho věcí nesmělo říkat.

Před 60 lety bych byl za tato slova trestán.
(Udavači se vždy najdou, ale píšu to veřejně, udavače nemám rád.)

Velice si vážím lékařů. Budu do smrti (i na věčnosti) vděčný tomu, kdo by uzdravil naši známou maminku.

Víte o někom, kdo je schopen mluvit s Bohem tak, jako Mojžíš? Rád bych s ním své názory konzultoval.

Budeme patřit mezi ty, kteří budou vzati mezi nebešťany?
Ježíš nám vysvětluje vše, co k tomu potřebujeme a učí nás, abychom nebyli ničím zaskočeni.

Advent je časem přípravy. Modlitba nad adventním věncem není magií, má nás přivést k práci na porozumění Bohu.

	2013
1. neděle adventní       Iz 2:1–5       Řím 13:11–14       Mt 24:37–44       1. prosince 2013

Začínáme další liturgický rok svého života. 
Vzpomínáte, jak před rokem jedni čekali konec světa a druzí pak na leden slibovali novou a lepší epochu lidstva díky přízni vyšších mocností a díky zvlášť příznivým okolnostem kosmu? Nezanedbatelné množství lidí těmto předpovědím věřilo.
My jsme vsadili na jinou cestu a vydali se po ní.

V 1. kap. Izaiáše je Izrael kárán za svou svévolnost a náboženské pokrytectví. „Z duše nenávidím vaše pobožnosti a oběti. Učte se dobru, spravedlnosti a milosrdenství k potřebným!
Jste prostituti. Budu vás soudit, odsoudím hříšníky.
V 2. kap. – v prvním čtení – slyšíme, k čemu a jak bude očištěný Jeruzalém sloužit ostatním národům. Kdo chce patřit do božího města, do božího lidu, ať chodí v Hospodinově světle!

Druhé čtení mluví ve stejném duchu – Ježíš je pro nás světlem, nemusíme tápat v temnotě…

V evangeliu Matoušově, na konci Ježíš vybízí své učedníky k bdělosti. To upozornění a varování stačí.
Po přečtení evangelia říkáme: „Bože, slyšeli jsme tvá slova, děkujeme za ně“.

V pátek naříkala naše milá paní katechetka, že její práce nenese mnoho ovoce. (Výborně učí, umí to s dětmi a má je ráda, ale řada dětí chodí sice na náboženství, ale rodiče do kostela nejdou. To, co paní katechetka pracně zasévá, nikdo doma nezalévá a neukazuje dětem, jak důležité je objevovat boží přátelství a udržovat je.)
Utěšoval jsem ji: „Ježíš na tom byl podobně. Ale všimni si, že lidi nerozmazloval. Řada lidí potkala Ježíše jen jednou v životě. Kdo ho rozpoznal jako velkou osobnost, kdo chtěl, mohl se jím nechat nasměrovat a vryl si Ježíšova slova do paměti. Kdo nechce, ať nechá být.
To my pořád lidem nadbíháme a přemlouváme je. Ježíš si byl vědom, jakou jeho slovo má cenu.
,Umíš číst? Četl jsi, že kouření ničí zdraví? Četl.´
Je na odpovědnosti každého z nás, jak si Božího slova ceníme.“

V loňském církevním roku jsme si prošli 52 vyučovacích lekcí z evangelia Lukášova a dalších míst Písma. To je nevyčíslitelné bohatství.

Je otázkou, nakolik je lidstvo poučitelné, ale my nepatříme mezi nepoučené!

Jsme víc poučeni než lidé před námi (a před „první potopou“). Jestli někdo opět hromadně likviduje nevinné lidi: „Desetkrát, běda mu“. Věděl o strašných hromadách mrtvol, které po sobě zanechaly totalitní režimy.
Jestli zločince z bývalé Jugoslávie neusvědčil soud v Haagu, neznamená to, že ujdou spravedlivému trestu.

Ježíš nám řekl, že jsme Bohem pozváni do nebeského království, smíme být jeho společníky.
Nabízí nám pomoc, ukázal nám cestu, víme, jak se tam dostat.

Když Noe stavěl archu, lidi se mu smáli…
Nakolik my – kteří se Kristem zaklínáme – bereme Ježíšova slova vážně, když nám něco říká?

Podobenství o služebnících čekajících na svého pána nás upozorňuje jak se připravit na setkání s Bohem. Víme, že se kdykoliv můžeme objevit před Bohem a „nebeskou bránou“. 
„Dva budou dělat jednu práci, dva budou ležet na jedné posteli, jeden bude vzat a druhý ponechán.“ (Lk 17:34)

Hrozím se, kdyby 50 % lidí nevešlo. V každém případě chci být vzat dovnitř.
Bylo by víc než škoda, kdyby nám bylo řečeno: „O tebe nestojíme, nemáš charakter, kazil bys nám naše soužití“.

Ježíš učí zajímavým a zábavným způsobem, řekl: „Co byste udělali, kdybyste se dozvěděli, že vám chtějí zloději vykrást dům?“
Zkuste doma hlavě rodiny položit tuto otázku. Nebo řekněte některému dítěti, ať vám tuto otázku položí.
Zažijete něco zajímavého.
Přistupme pokorně na Ježíšovu hru, na jeho způsob vyučování (slovo pokora přece v našich kruzích používáme). 

Majetek a peníze si ohlídat umíme.
Kdyby nám někdo vykradl dům, bylo by to neštěstí.
Ale jsou větší poklady. Kdyby nám někdo vykradl naše manželství, byla by to nenahraditelná katastrofa. Když někomu podkope manželství jeho partner, je to často nezhojitelná rána (i pro děti). Mnohokráte jsem slyšel od toho, který se v manželství opravdu snažil víc: „Jakou cenu má můj život a mé životní snažení?“
	(Slyšíte v tom ozvěnu Ježíšových nářků?) 

Neodvažuji se vám položit druhou, ještě důležitější otázku: „Co děláš pro budování vašeho manželství“?
To je otázka do zpytování svědomí. To samozřejmě patří také do adventní přípravy.
Kdo se odváží odpovědět druhému, z toho bude mít Ježíš radost.

Jen ten, kdo odpoví na obě otázky, si může položit třetí otázku:
 –	Víš, že ti někdo může vykrást vztah s Bohem? – Kdo?
 –	Víš, že si sám můžeš podkopat vztah s Bohem? – Čím?
 –	Víš, že můžeš vztah s Bohem zanedbat? – Jak?

Kde o tom všem Ježíš mluví? 

Židé se na Mesiáše těšili, a přesto se s ním mnozí minuli…
Ježíšovi učedníci udělali řadu chyb, ale s tím Bůh počítá, Ježíš se nad to povznesl (velké přátelství unese i zradu). Učedníci o Ježíše velice stáli, i když přátelství s ním pro ně bylo náročné.

My se můžeme z chyb apoštolů poučit.
Jak se pozná dobrý Ježíšův učedník? Promysleme si to.

 –	Visí mu na rtech, aby mu neuteklo ani slovíčko. Tak to dělala Ježíšova matka.
 –	Nenechává ujít dobrou příležitost. 
Např. když ho napadne důležitá myšlenka, otevře si k tomu Písmo, aby tu myšlenku domyslel, dotáhl, nejasnost řešil a ptal se.

Jsou pro nás Ježíšova slova životně důležitá, nebo je jen okouříme kadidlem své zbožnosti a jdeme dál?
Jakou cenu pro nás má Boží slovo? Buďme upřímní, nelžeme sobě ani Bohu.

Lehce se řekne: „Těším se na setkání s Bohem“, a tak bychom to měli říkat. Jen je důležité vědět, že setkání s Ježíšem může ledaskoho zklamat.
Mnoho lidí si vůbec nepřipouští, že by setkání s Bohem pro nás mohlo být šokem (Bůh má přece jiné názory).
Bude to setkání příjemné nebo nepříjemné?
V Matoušově podobenství „o posledním soudu“ jsou překvapeni všichni, ti po levici, i ti po pravici.

Nevěstou je děvče, které má vážnou známost. Slušná nevěsta se snaží svému snoubenci porozumět a přiblížit se mu. Připravuje se do manželství.

Co očekáváme od letošního Adventu?

	2010
1. neděle adventní       Iz 2:1–5       Řím 13:11–14       Mt 24:37–44       28. listopadu 2010

K 1. čtení: Hora má v Bibli různou svou symboliku. Zde je použita jako pevné místo (hrady se stavěly na hoře, pokud byla možnost). Stanoviště na hoře také není ohroženo povodní.
Hospodinův dům je domovem pro všechny národy, pro každého člověka. 

Dům Hospodinův je domovem, do kterého jsme všichni zváni. Určití lidé se do něj hrnou.
Kdo zažije Boží péči a jeho ochranu,  kdo se vydá cestou Hospodina, sám překuje zbraně na nářadí k hospodaření.
Každý se rozhodujeme pro útok, svévoli nebo službu životu. Jak si usteleme, tak si lehneme. Bůh nemusí ani soudit. U nebeské brány nebude někdo ukazovat doprava nebo doleva. Sami se svým jednáním stavíme na určitou stranu. (V evangeliu se to znovu objeví.)
Jsme zváni: „Jakubův dome, vzhůru,
choďme v Hospodinově světle!“
Ale jsou zváni lidé všech národů…

K 2. čtení: Ledacos v životě máme ve svých rukou. (Před časem v Ústí n. Orl. vlak zajel dva mladé lidi. Copak nevěděli, že se po kolejích nechodí? Na pohřbu se vedly zbožné řeči.)
Ale Bůh první nás vyhledává a nabízí nám pomoc.

K evangeliu: zkusme si všimnout slova vzat.
Nejprve ztratím pár slov o potopě. Vyprávění patří mezi základní čtyři typy hříchu. 

Ta čtyři vyprávění nejsou líčením dávné historické události – znovu a znovu se opakují.

Už před vyprávěním o potopě je řeč o Enochovi. (Enoch znamená zasvěcení) Enoch chodil bytostně s Bohem. Na jeho životě bylo vidět, jak jedná Bůh. 
Proto byl Bohem vzat (byl ušetřen smrti).
Enoch je jedním z předobrazů Krista.

Vyprávění o potopě začíná 6. kap. Gn.
„Synové božští, si svévolně brali nejkrásnější ženy“. 

„Syny božskými“ jsou myšleni pozemští vládci, kteří se povyšují na božstva, aby mohli svévolně nakládat s kýmkoliv. 
Ale rodily se jim zrůdy. 

Bible těmito slovy odvážně strhává masku všem despotům. Navždycky nás vede k ostražitosti.

„Bůh pohleděl na zemi; byla zcela zkažená, protože všechno tvorstvo pokazilo na zemi svou cestu.
I řekl Bůh Noemu: Rozhodl jsem se skoncovat se vším tvorstvem, neboť země je plná lidského násilí. Zahladím je i se zemí.“ (Gn 6:12–13)
Biblická potopa je záchranou lidstva. Většina je zkažená, není „k chovu a plemenitbě“ (to je můj výraz). Už je nelze ani varovat, už si ani nezacpávají uši, jen se všemu vysmívají.
Noe je jediný spravedlivý, chodil (bytostně) s Bohem (verš 9) 
Zatímco stará vyprávění mnoha kultur „o potopě“ (například epos o Gilgamešovi) líčí, jak si božstvo svévolně zasedlo na lidi a chudáci lidé byli nespravedlivě potrestáni, biblické vyprávění říká opak: „Lidé se zvrhli, jsou vinni a Bůh zachraňuje poslední zbytek spravedlivých.“
Noe staví archu veřejně, ale lidé si ťukají na čelo. 

Bůh je spravedlivý! Nemlčí k nespravedlnostem a zvrácenostem světa. Za potopu nemůže Bůh, ale my. My lidé si občas přivodíme povodeň zla, spustíme lavinu strašného bahna, která pak zavalí kus světa.

Chudáci ti, kteří hledají všude možně Noemovu archu.
Máme hledat a hlídat svou nespravedlnost. Proč se neptáme, jak a proč přichází zlo a nespravedlnost do nás a do společnosti? Mutace chřipkových a jiným virů si hlídáme, ale nové mutace, nové mimikry, nové tváře a podoby zla podceňujeme. Sebe pokládáme za docela spravedlivé.

Při potopě byl Noe vzat, ostatní byli ponecháni sami sobě.
Po záchraně těch, kteří byli schopni žít spravedlivě, Hospodin obnovuje zemi a uzavírá s lidmi další Smlouvu. 
Ve smlouvě je zdůrazněna odpovědnost za život a úcta k životu. 
Člověku, znajícímu biblický text o potopě, není pohled na duhu jen krásným zážitkem, je mu znamením, že Bůh není sklerotický, nezapomíná na svou smlouvu s námi.

Nevíme, kdy nastane naše konečné setkání tváří v tvář Kristu. Je možné, že nás ještě potká nějaká náročná situace, ve které se ukáže, nakolik máme úctu k životu.
Naši předkové, kteří se statečně zachovali třeba během 1. nebo 2. světové války nebo v jiné vypjaté situaci, byli většinou lidé, kteří už předtím žili spravedlivě a obětavě. Nemůžeme spoléhat na to, že se najednou vypneme k veliké odvaze. „Kam se strom nachýlí, tam padne.“

Ježíš říká, dva budou dělat stejnou práci nebo budou na stejném místě nebo dokonce na jedné posteli (Lk 17:34) a jeden bude vzat, druhý ponechán. Ne každý je použitelný, ne každý je příjemný, spravedlivý a obětavý.
Nebešťané jsou silně ovlivnění Bohem (kdyby byli nesnášenliví nebo nepřející nebyli by v nebi), ale nemysleme si, že si nechají kazit nebeské vztahy a krásnou atmosféru někým, kdo by to vše kazil svou nepřizpůsobivostí nebo sobectvím.

(Líbí se mi Ježíšovy příklady, včetně příkladu zlodějů; vytrhuje nás jimi z našich barvotiskových představ, nasládlé mluvy a „nebeského nářečí“.)

Kdysi jsem přirovnal liturgický rok k točitému schodišti. (Civilní čas vnímám spíše jako pochod kopcovitou krajinou.) Netočíme se v kruhu, vystupujeme vzhůru a zdíme další vrstvu života, pokládáme další kámen.
Každý rok se ocitneme nad určitým orientačním místem (teď právě je před námi advent nebo toto nedělní čtení – které nás má na týden nasměrovat), abychom si mohli porovnat, přeměřit, zkontrolovat, jak a kam další kámen položíme, aby stavba našeho života byla rovná a pevná. Aby souhlasila s plánem architekta a se základy, které založil stavitel.
Jedna otočka na velkém kruhovém schodišti církevního roku může vytvořit další patro, z kterého je opět vyšší pohled do života.
Advent je příležitostí se ohlédnout a rozhlédnout.
Kolik času jsme v minulém roce pracovali, kolik odpočívali, přemýšleli, promarnili?
Čemu jsme porozuměli, s kým jsme se sblížili, co nového jsme objevili, pochopili…
Kolik jsem za tu dobu asi přečetl novinových článků, strávil u televize?
Kolika větám z Písma jsem o něco víc porozuměl?
S určitým biblickým textem a vyučovací lekcí se znovu setkáváme vždy po třech letech.
Tři roky nejsou zanedbatelným úsekem života… 

Každý máme jiné obdarování a jiné možnosti (Cyril a Metoděj, J. A. Komenský, Karel IV., naši dědové…, univerzitní profesor nebo truhlář).
Každý něčemu rozumíme a ostatním věcem už nerozumíme. 
Lékaři nejsem partnerem v medicíně a on mi není partnerem v teologii.
Akademicky vzdělaný člověk, umělec má jistě větší rozhled, než člověk se základním vzděláním. Ale to není úplně nejpodstatnější.
V postavení božího dítěte jsme na tom stejně.
V lidskosti (k obrazu božímu) můžeme růst bez ohledu na vzdělání (samozřejmě, „komu bylo více dáno, od toho se více očekává“). Naše pravdivost, čestnost, spolehlivost, statečnost, uměřenost není omezena tím, že někdo neumí číst a psát. Popelář může být lepším tátou a poctivějším člověkem než bankovní úředník.
Dva budou mít stejnou práci, Josef Mengele a Albert Schweitzer byli oba lékaři. O jednoho stojíme, o druhého ne.
Jeden papež je světec, druhý možná proklatec.
Jeden prorok byl na nebe vzat, druhý byl zadáven lvem.
Jeden manžel je požehnáním, druhý může být neštěstím.
Jeden rodič nebo kněz může děti vést k Bohu, jiný k frázím.

Advent nám připomíná: Bůh je nám nakloněn, máme jedinečnou příležitost se k němu přiklonit.

O využití adventu vedeme na konferenci s chlapy rozpravu.
Čím dál víc si myslím, že je naše západní a křesťanská kultura ohrožena. Není pět minut po dvanácté, ale o půl druhé. Všechno zřejmě nezachráníme. Začínat potřebujeme u podstatného. 

Občas slyším okolo sebe varování před nebezpečím islámu a o blížícím se střetu kultur. Nás neohrožuje islám, ale vlastní plytkost. Kdybychom – alespoň my, křesťané v Evropě, brali Bibli tak vážně jako muslimové Korán, k žádnému střetu civilizací nemuselo dojít. Možná by se k nám muslimové chodili učit – do domu Hospodina.

	2007
1. adventní       Iz 2:1–5       Řím 13:11–14       Mt 24:37–44       2. prosince 2007

Jen slepec by neviděl porušenost světa. Nestrkáme hlavu do písku před maléry v politice, ve svém životě i v soužití s nejbližšími…
Hlouběji nás to ovšem zasáhne až při nějaké katastrofě (teď přepadli naši známou 14letou dívku). ..

Přesto málokdy hlouběji hledáme příčiny. Ještě méně jsme ochotni dát dopředu na moudré rady. Tak se stále opakují stejné chyby. Přeceňujeme sami sebe a podceňujeme náročnost života.
V manželství, ve výchově dětí, v náboženské výchově dětí, v růstu vlastní osobnosti. Proto Ježíš tak málo uspěl. Dříve nám řada lidí předhazovala, že se svět po Kristu celkem nezměnil. Dnes už nad křesťanstvím úplně mávli rukou, připadá jim nepoužitelné.

Ježíš sám prohlásil: „Nepřinesl jsme na zemi pokoj, ale meč“.
„Nemyslete si, že vám zařídím ráj na zemi, nebudu za vás dělat to, co je ve vašich silách. Nabízím vám velikou pomoc, ale jak si ustelete, tak si lehnete.
Jeruzalémský chrám bude rozbořen…
Budou války a všelijaké trápení…„
Zatím si ještě žádná generace od Ježíše nenechala mnoho poradit.
Jeho život je pro nás velikým přínosem. Může podstatně změnit život na zemi.

Před týdnem jsme si říkali, že pro náš nezájem Ježíš odešel.
Jednou opět přijde. To bude veliká krása. Bůh chce už tady na zemi nějaký čas žít s námi. Tento nápad nebyl utopii, může se splnit.

Ale jak to, že se na jeho druhý příchod netěšíme? Kde se vzal odtažitý přístup k jeho opětovnému příchodu? Co jsme z toho udělali?
Kdykoliv můžeme zemřít a setkat se s ním. Ale setkání s Ježíšem přece není hrozbou jako rakovina nebo havárie na silnici.
Jak to, že se na Ježíše netěšíme víc než na Vánoce?

Proč je pro nás boží království něčím neslaným / nemastným?
Jaroslav Dušek objevuje lidem „čtyři dohody Toltéků.“
My máme ještě lepší recept na život. My máme deset dohod. To je dokonalejší. Ale proč je naše „víra“ (způsob života) zatížená nevábností, jak to, že nás mnoho neláká?
S Jaroslavem Duškem řada lidí „objevuje Ameriku“. To je dobrá zpráva.

Dnešní úryvek evangelia je nadepsán: „Výzva k bdělosti“. Je dobré najít si tuto pasáž v evangeliu sv. Lukáše (v 12. kap.). Tam Ježíš začíná podobenstvím o služebnících, kteří čekají na pána (služebníci jsou dnešní zaměstnanci): Pán je na svatbě, služebníci čekají, svatba se protáhne, služebníci čekají dál, mají připravené světlo. Pán přijde, a když vidí, jak jej čekají, pozve je ke stolu a sám je obsluhuje. To je veliké krása a důležité sdělení. V běžném životě by to udělal pán, který má mimořádně dobrý vztah ke svým podřízeným (nebo je podnapilý). U Boha je ovšem takový přístup běžný. To je veliká krása…
Ježíš ve svých podobenstvích vyšel z běžného života, ale někdy v nich je něco, co se vymyká.
Z Ježíšova života můžeme být právem „namlsaní“ krásou jeho přátelství.
Proč nás ale jeho vztah k nám nebere za srdce?

Ježíš přijde nenápadně, ale ne jako ničící potopa. Je ovšem pravda, že někteří uslyší nepříjemné sdělení. Představme si, že školní třída jede na výlet a některým dětem bude řečeno: „Tebe nebereme, jsi protivný, kazíš hru“…

Minulou neděli jsme si říkali, že naše čekání na druhý Ježíšův příchod a na setkání s ním se nemá podobat čekání na nádraží. Máme se na setkání s Ježíšem připravovat. Máme připravovat sebe i svět, aby už mohl přijít.
Nejde o čekání: „Pane Ježíši, kéž bych už zemřel a setkal se s tebou“. Ježíš v podobenství o služebnících čekajících svého pána až se vrátí ze svatby, myslí „čekáním“ něco docela jiného.
Ježíš nám vysvětluje řadu věcí. Některá jsme ale dodneška nepřijali, nenechali jsme si je vysvětlit. Ani apoštolové si některá jeho slova nepřipustili k tělu (například naprosto nepřipustili, že Ježíše zlikvidují zbožní lidé, nebo že by ho i oni opustili. Na to mu odpovídali: „Kdepak, takhle to nebude, to je nesmysl“. A přitom po Ježíšově zatčení přestali úplně věřit, že Ježíš je Mesiáš – ty bylo daleko horší, než že utekli).
My jsme nepřijali mnohem více Ježíšových názorů.

„Očekávání“, o kterém Ježíš mluví, není těšením se na smrt, ale práce s jeho slovem, s přijmutím jeho moudrosti do svého života.
Hrozí nám jedno nebezpečí: můžeme se sice na setkání s Ježíšem po smrti těšit, ale můžeme být také hrozně zklamáni. Vzpomeňme na setkání židů s Mesiášem. Tolik se těšili a pak se s ním minuli. Nejen je nezaujal, ale takového nechtěli. I my si malujeme Ježíše podle svého a pak se s ním můžeme minout.

Podobenství o služebnících čekajících na svého pána nás učí jak se zachovat, když nám Ježíš něco říká. „Mějte připravené lampy, olej, nespěte“.
Nejde o vyhledáváni zpráv kdejakých vizionářů, ale o porozumění evangeliu.
V podobenství o hospodáři, který se dozví, že ho mají přijít vykrást, Ježíš srozumitelně ukazuje, jak se máme zařídit. Člověk rozumně hospodařící se svým majetkem neodejde z domu, když ví, že jej někdo chce vykrást. Pozve si kamarády nebo policii a bude čekat, aby zloděje zneškodnil.
My si kolikrát myslíme, jak jsme věřící, a přitom si často necháváme uniknout Boží slovo. Máme být ve střehu při setkání s Bohem a nebýt lhostejní. (Jen „padlý na hlavu“ by řekl, jestli přijde zloděj, ať si něco ukradne). Jak to, že si nehlídáme, aby nám žádná myšlenka Boží neutekla?
Copak si nehlídáme jakoukoliv informaci, jakýkoliv příznak, že jdou zloději? Dokonce máme všelijaká drahá bezpečnostní zařízení a kamery…
Můžeme se připravit a máme být připravení na setkání s Ježíšem.
To se jistě týká také konce života, to je nesporné. Ale týká se to také (a to je rozhodující) běžného setkání v životě, kdy se ani nenadějeme a uteče nám příležitost. Např. nás napadne dobrá myšlenka z evangelia a my se nezeptáme nebo nevezmeme do rukou Evangelium, abychom domysleli, co je tam psané. Nebo nejdeme za tím, co nám je z Písma nejasného. Neřešíme to a ani se nezeptáme, abychom získali další informaci.

Jak to, že porozumění Písmu nepokládáme za něco důležitého? To je důležitá diagnóza. Horší, než kdyby nám lékař řekl: „Máte rakovinu“ (to by s námi hnulo).
Od tohoto zjištění bychom neměli utéci!

Ježíš nám nabídl přátelství. A přátelství znamená společné sdílení života, směřování ke stejnému cíli.
Přátelství, zvláště nerovnoměrné, je nejen krásné, ale i pracné. Máme se vyučit, abychom byli použitelní pro přítele. Abychom netáhli na jinou stranu než Ježíš. A byli použitelní pro boží království.
Představme si dva lékaře ošetřující pacienta. Jeden lékař bude mít pacienta velice rád, bude o něj pečovat jako o svého příbuzného, bude u něj sedět a držet jej za ruku, ale nebude dobrý odborník. Druhý se k němu bude chovat jako ke kterémukoliv nemocnému, ale bude výtečný odborník.
Který z těch dvou lékařů nemocnému více pomůže? Přece ten, který mu dá správné léky a bude si lépe vědět rady…
Ten lékař, který by se přetrhl láskou, ale svůj obor nezná, ten mu moc nepomůže.
My měříme svůj vztah k Pánu Bohu tím, jak „hoří“ naše srdce. Musíme ho však měřit tím, nakolik mu rozumíme a do jaké míry s ním spolupracujeme – ve svém životě, ve vztahu se členy své rodiny a dalšími lidmi.
Říkáme si: „Boží království je uspořádání sebe a vztahu s druhými podle Ježíšových pravidel“.
Jaroslav Dušek objevil „čtyři dohody“ jako přinos pro svůj život a snaží se je objevovat druhým. (Jeďte se podívat na jeho divadlo.)
Proč my si podobně nevážíme Ježíšovy nabídky (mnohem krásnější)?
Znechucení nad církví (nad sebou samými) je jedna věc, ale osobní přátelství s Bohem a umění komunikace s Bohem, je věc druhá a podstatná. O to bychom se neměli šidit. V tom můžeme vyučit své děti (k tomu ani nepotřebujeme faráře, na které možná právem vrčíme).

Advent je pozváním k pozornému setkáváním s Ježíšem. Je pohotovým reagováním na přítele, na to co zamýšlí a podniká. (Mužský přece pohotově reaguje v práci, která jej baví a má smysl. Máma pohotově reaguje na své dítě.)
	2. neděle adventní

	2019
2. neděle adventní       Iz 11:1–10       Ř 15:4–9       Mt 3:1–12       8. prosince 2019

Žijeme v nejbohatší a nejbezpečnější společnosti, jaká u nás nikdy nebyla. Přesto strádáme nespravedlnostmi, přinejmenším krutými nespravedlnostmi v jiných koutech světa.
Také se někdy ptám: „Kde byl Bůh v Osvětimi?“
A připojuji: „Kde byl člověk v Osvětimi?“
Otázka existence zla je stále palčivá.
Co můžeme čekat od Boha?
A co máme očekávat od sebe? O co usilujeme?
K první otázce nám něco sděluje Izaiáš, k druhé Jan Baptista v evangeliu.

Izaiášova proroctví se v nějaké míře přece jen naplňují. Ovoce Mesiášova života a jeho vyučování mnoho ovlivnilo nás i svět. Mnoho predátorů a obětí a řada národů po staletí se vraždících navzájem si už podali ruce. 
Přesto zůstává a vynořuje se mnoho zla ničícího své oběti … 
Jsme Bohu vděční za jeho milosrdenství, ale také jsme rádi, že stojí proti násilníkům.
Ale neradi bychom skončili jako zhýčkané, rozmazlené a změkčilé děti, pro které je Bůh „Milúčký Pánbožko“, jakýsi nebeský Plyšák. Ježíš také nebyl pouhý milovník. Mezi jeho slova patří také: „Běda vám, zvrhlým … Budete uvrženi do pekelného ohně!“
Zbabělci jen po straně hrozí pěstmi: „Bůh Vás, neřádi, potrestá!“
Pro nás jsou slova: „Mesiáš zabije násilníka holí svých úst, usmrtí bezbožného dechem svých úst,“ posilou, když se stavíme proti zlu. (Evangelium nám opět připomene, že začínat máme u sebe.) 

Izaiášova slova (verš 4b) mohou obsahovat výbavu Mesiáše i jeho učedníků.
Mojžíš se ubránil nejen faraónovi. Eliáš a Elizeus se ubránili vojenským komandům, které je měli přivést před krále. Elizeus vojáky na čas oslepil (2 Kr 6:8–23), podobně apoštol Pavel oslepil kouzelníka Elymase (Sk 13:6–12). Ježíš se ubránil Nazaretským (L 4:30) a když byl zatýkán, nechal popadat vojáky na zem, aby umožnil apoštolům utéci. 

K evangeliu. 
Jan Baptista pracuje pro přicházejícího Mesiáše. Dodneška nás vyzývá, abychom si všimli, kde stojí Bůh a kde stojíme my. a zda nejdeme opačným směrem a zda se od Boha nevzdalujeme.
Bohu máme připravit v sobě cestu, aby se k nám dostal. Máme mu otevřít své srdce a nechat si propláchnout uši, abychom slyšeli to, co nám říká.
Úkolem Mesiáše je přivést nás k Bohu. Do jeho náruče.
Dokud jsou ovšem pobožní přesvědčeni o správnosti svého směru, nehne s nimi (s námi) ani pár volů. Prohlašují se za pravověrné, pohansky spoléhají na své „zásluhy“. Mesiáše zanedlouho zlikvidují a stále znovu ho budou pronásledovat v dalších lidech. Jan nikterak nepřeháněl, jeho proroctví se naplnilo. Ti, kteří nerozpoznali jedinečnost „tesaře z Nazareta“, jsou vinni.
Pokud se ani pak neobrátí, hrozí jim strašný konec zatvrzelých bratrovrahů.

Nedovedu si představit, kdyby někdo přišel na naši bohoslužbu a opakoval na naši adresu Janova slova: „Plemeno zmijí, jak se opovažujete tvrdit, že jste božími služebníky? Ani jste si nevšimli, že stojíte proti němu.“ Takového člověka bychom se neptali, aby nám zdůvodnil své tvrzení. Co myslíte, naslouchali bychom mu? Nebo bychom ho nechali vyvést z kostela?
Nesnášíme proroky. Ale dokud sebe a svou sebejistou zbožnost nepodrobíme kontrole tvrzení Jana (a Ježíše), hrozí nám, že se i nadále budeme Bohu vzdalovat.
- - - - - - - -

K našemu přemýšlení o slovech – „Otče náš, nevydej nás v pokušení.“

V Poznámkách na Slavnost Krista Krále jsem přehlédl nedopracovaný odstavec o Stromu poznání dobrého a zlého. Omlouvám se.
Textu o selhání lidí v Ráji se budu věnovat podrobněji, než jsem si původně myslel. Potřebujeme mu rozumět.
Pokud vás to zajímá, můžete číst dále.

Připomenu, že texty o stvoření člověka, o Ráji a selhání nejsou mytologickými texty, líčící, co se kdysi odehrálo, ale jsou vyprávěním o Bohu a o člověku. Kým jsme jeden pro druhého, jaký životní program nám Bůh nabízí, čím nás obdarovává a jak spolu máme nažívat.
„Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem, stvořil ho, aby byl obrazem Božím, jako muže a ženu je stvořil.“
Jsme pozváni na cestu ke stávání se člověkem – obrazem božím. Kočka je „hotovou“ kočkou, ale člověk má v sobě přerůstat pouhého živočicha. Jsme „prachem“, z kterého se máme pozvedat, máme se otvírat Božímu duchu, kterého do nás Bůh neustále(!) vdechuje (Gn 2:7).
Od Boha se máme učit šlechetnému jednání. Jako měsíc odráží světlo slunce, tak má člověk svým jednáním odrážet boží péči o vše živé. „Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.“ (Mt 5:16) Máme „vonět“ po Bohu. Bůh o nás pečuje, pomáhá nám a vede nás, jako rodiče vedou dítě.
Máme dýchat boží dech (tím, co konzumujeme, se stáváme), přijímat jeho lásku a vydechovat ji k Bohu i ke stvoření. (Kdo nevydechuje, je mrtvolou.) Tak máme pracovat na svém lidství (o zvrhlém jednání říkáme: „To je nelidské.“).

K daru božího ducha jsme dostali bohatství zahrady Rozkoše (Ráje) s jeho největším pokladem – Stromem života. 
Co je míněno metaforou stromu života? Jeho ovocem je několikráte popsaná moudrost boží, podle které člověk žije. (Srov. Př 3:18) 
Ovoce ze stromu života živí, podporuje náš život.

Pro nás je Stromem života Ježíš. Sytíme-li se moudrostí božího slova (srov. Mt 4:4) – jeho duchem a přijímáme-li přátelství Boží (Ježíšovy hostiny), získáváme potravu a posilu k vrůstání do podoby boží, roste v nás a z nás nevěsta Beránkova. Nás chce Bůh proměňovat, a k tomu nám nabízí výživu. 

Co znamená metafora Stromu poznání dobrého a zlého?
Slovem poznat zde není myšleno rozumové poznávání, intelektuální práce, získávání informací, ale svévolné jednání.
Tvůrce stvořil své dílo ve veliké moudrosti a všemu dal svůj řád. Jeho slovo má nejvyšší autoritu, protože je projevem jeho péče a ochrany života. Bůh nejedná z rozmaru. Varuje nás před nepřekročitelnými hranicemi.
Kdybychom my, tvorové svévolně rozhodovali podle svého mínění, co je dobré a co je zlé, porušovali bychom pravidla života. Hráli bychom si na Tvůrce a mařili jeho dílo i jeho péči.
Kdo jede nepřiměřenou rychlostí do zatáčky, toho setrvačnost vynese mimo silnici. Muchomůrku tygrovanou lze ochutnat jen jednou.

Poznat, znamená ochutnat (třeba drogu), zakusit zlo, dopustit se nevěrnosti, zradit, spáchat zločin.
Zločin poznamená svévolníka i oběť. Po vraždě už to nikdy nebude jako dříve. Život je zmařen, spravedlnost je porušena, důvěra je zničena.
Strom poznání dobrého a zlého není pastí na lidi. Příběhem o pár větách je mistrně popsána svoboda a nebezpečí jejího zneužití.

Svoboda je pro nás velikým darem. Láska stojí na svobodě. Smím konat dobro. Nemusím, nejsem strojem, naprogramovaným robotem. Netěšilo by nás, kdyby si nás milující vzal nesvobodně nebo třeba jen ze soucitu. Jeho vztah k nám by neměl jiskru. Svobodou se podobáme Bohu. Ale jednat špatně je zneužitím svobody.
Hospodin věděl o riziku, které v sobě svoboda skrývá. Ale byl si jist svou láskou, která hříšníka nezavrhuje; ten, který o jeho pomoc stojí, může být Bohem zachráněn.
V našem životě nás ledacos omezuje, svět je porušován, kažen a znásilňován, je nám ubližováno a my sami ubližujeme druhým – a přesto se máme stávat obrazem božím. Tím více, že se Bůh hříšníka ujímá.

Vícekráte jsme si říkali, že selhání lidí v Ráji a další tři hříchy (bratrovražda, potopa a stavění města bez Boha) nejsou mytologickými vyprávěními o tragediích, které se staly někde v dávnověku a my za ně trpíme, ale jsou typy hříchů, které stále opakujeme.

O selhání lidí v Ráji jen něco stručně připomenu.
Oba lidé v Ráji jsou arúmím, škoda, že v našich překladech stojí: „byli nazí a nestyděli se.“
Kdyby překladatelé v textu ponechali hebrejské arúmím, bylo by to lepší, ptali bychom se, co to slovo znamená, a čekali bychom, co se dozvíme. Arúm může také znamenat nahotu, ale jeho význam je daleko širší.
Had je nejvíce arúm, je sice „nahý“, nemá srst ani peří, ale není nic špatného. Arúm zde nejvíce znamená podlý a had je „nejvíce podlý“. Ekumenický překlad říká „nejzchytralejší“, ale to nás také vede stranou. Náš liturgický překlad použil slovo „nejlstivější“, ale ani to není přesné.
Když Adam a Eva selhali, „viděli, že jsou podlí“ (ne nazí). 
Adam a Eva dříve nevěděli, že jsou schopni podlosti. Dokud nespácháme zlo, často si myslíme, že nám by se to nemohlo stát. Bůh a vychovatelé nás upozorňují na hrozící nebezpečí i na pokušení, které se i do nás může vkrádat (plazit se nepozorovaně jako had).
„Spletli si (sešili – katolický překlad) fíkové listí“, neznamená zakrytí nahoty (fíkové listí je navíc děravé). Fíkovník je v Bibli někdy spojován s démony, a naši provinilci, místo aby si přiznali své selhání a vyhledali Boha, zakrývají svou podlost a uchylují se k lživému jednání – jak se v následujících slovech dozvídáme. „Ďábel je otec lži.“ Zůstávají ve své podlosti, podle obviňují Boha: „Já za to nemohu, tys mě dal špatnou ženu,“ „tobě se tady v Ráji plazí jedovatý (podlý) had.“

Možná by bylo výstižnější mluvit o Stromu rozhodování o zlu a dobru než o Stromu poznání dobrého a zlého. Určuji-li si sám co je dobré pro mě („proč bych nelhal?“), jednám svévolně. Ohrožuji život a hříšně se stavím na místo Boha.
Položme si otázku: K čemu vyprávění o stromu hadu a selhání lidí v Ráji slouží?
Odpověď nám pomůže zkontrolovat si, nakolik textu rozumíme, nebo poslouží mě, abych nahlédl, že se mi výklad nepodařil.

Pro rodiče a učitele je radostí pracovat s dítětem, které se ptá, objevuje, a chce růst.
Někdo za upozornění: „Máte rozepnutý batoh,“ poděkuje. Někdo se utrhne, upozorňování od druhých nesnáší.

Mnoho pobožných (saduceů a farizeů) ale o „poučování“ proroků a Ježíše nestálo a dodneška nestojí.

I adventní biblické texty nás upozorňují na to, že se můžeme dopouštět podlostí. Pobožní všech dob jsou přesvědčeni, že vlastní pravdu. Nedbat na vážné varování může být tragické v mnoha směrech.
Na naší ochotě a poctivosti záleží, s jakou pozorností přistupujeme k božímu slovu. A co – i z varování Jana Baptisty – přijmeme.

I poučené malé děti už vědí, že by lidé v Ráji, mohli i po selhání v rozkošné zahradě zůstat. Znají podmínky odpuštění.

Snad příště téma „Neuveď nás v pokušení,“ dokončíme.
(Za chyby v textu se omlouvám, opravte si je, prosím, sami.)

	2016
2. adventní neděle       Iz 11:1–10       Ř 15:4–9       Mt 3:1–12       4. prosince 2016

Nespočetné množství slušných lidí toužilo po Pokoji. Ta možnost – díky Bohu – existuje. Bůh dokonce lidským šelmám nabízí pomoc k zlidštění. 

(Asi je zbytečné vás upozorňovat na slova o „křtu a křtění“ – opravte si je na „ponoření a ponořování“.)

K někomu se nemůžeme dostat, o některých věcech hovořit nechce. Advent je velkou příležitostí otevřít Bohu dveře; je možné, že nám chce něco říci. 

Jaký život měli Zachariáš a Alžběta? Naději na děti pohřbili. Vnoučata neměli.
Říkali jsme si, že Jan byl „páter vyklouzl“.
Proč kněžskou kariéru odmítl?
Jak dlouho Jan veřejně působil?
Jen na chvíli zahořel jedinečným světlem jako zapadající slunce…

Po jakém životě, po jak dlouhém životě a po jaké kariéře toužíme my?

Za co si Jana můžeme vážit?
Za co ho Ježíš tak vysoko hodnotí?
Co jsme se od Jana naučili?
Stačí pouze vědět, kdo je Mesiáš? 

Nad Janem se mnoho lidí pohoršilo, opustil kruhy „oficiální církve“, a navzdory jí kázal něco, co se vymykalo těm, kteří hájili svou zbožnost a tradici svých otců.
(Napadají vás jiné postavy v dějinách církve, kterým jsme – my, církev – také dali za pravdu až po jejich smrti? A proč až tak pozdě?)
Snesli bychom my Janova slova: „Plemeno zmijí“? 

V evangeliu minulé neděle jsme slyšeli Ježíšovo varování, že se opakuje (a bude ještě opakovat) bezstarostnost společnosti, která je spokojená sama se sebou, hoduje, pořádá své slavnosti a není prozíravá – nedává pozor na ohrožení.
Zbožné společnosti Ježíšovy doby vadili Římané, řada rabínů proti nim vedla plamenná kázání.
(Hitler poukazoval na komunisty a Židy, dnes se strašíme imigranty a islámem.)
Ježíš nezakrýval zlo okupace a přesto na prvním místě varoval před izraelskou zpronevěrou Bohu.
(„Kdo hledá boží království, tomu budou ostatní dobra přidána“, přislíbil.)

Nemálo kazatelů si myslí, že Jan Baptista byl tvrdý, přeháněl a mýlil se. Ježíš je Janovi vděčný za jeho službu a má pro něj nejvyšší ocenění. (Kde o tom v evangeliu mluví?)

Lidé rádi slyšeli Janovu zprávu: „Mesiáš je mezi námi“, ale dalším Janovým slovům už pozornost nevěnovali. Neřekli si: „Dobrořečíme ti, Bože, ale pomoz nám, abychom Mesiáše přijali a byli mu užiteční.“ Měli ze sebe dobrý pocit, že si příchod Mesiáše vyprosili. Měli za to, že to stačí a že nejspíše dostanou metál za věrnost zbožnosti.
To, v celnících a vojácích – kteří se s Hospodinem rozešli a zařídili se po svém a dali se do služeb Říma – hrklo: „Co s námi bude? Mesiáš nás nejspíše nechá pobít.“
„Jane, máme my nějakou možnost?“, ptají se v evangeliu Lukášově.

Přeháněl Jan, když zbožné židy nazval zmijemi? Byl nespravedlivý v jejich hodnocení? 
Přeháněl Jan příměrem o sekeře, připravené skácet neplodné stromy? Nebo o lopatě na obilí? 

Až z Ježíšova působení nám dojde, co dělali zbožní židé špatně. Měli za to, že Bohu slouží svými oběťmi a dodržováním „přikázání“ – proto se zaměřili na jejich pedantské dodržování. Povyšovali se nad druhé: „Jsme synové Abrahámovi“, „učedníci Mojžíšovi“, ale jejich lidskost kulhala. Chybělo jim soucitné srdce a milosrdenství.

Ježíš pak těm, kteří si nechali vysvětlit, v čem se Hospodinu vzdalují objasnil, proč a kam se mají „obrátit“.

Kdo chce, může se nechat výzvou Jana vyprostit ze zákonictví a mrtvé tradice a Ježíšem se může nechat „ponořovat do Ducha“ – Ježíš nám vysvětluje smysl božích pokynů a úmysl boží moudrosti.

Izraelité byli od začátku vedeni k porozumění úmyslu Zákonodárce, aby z nich nebyli „byrokraté“, rajtující na liteře a nevidící člověka.
Jaké k tomu uvádíte dětem příklady? 

Jenže na to židé – i my – rádi zapomínáme. Myšlení bolí a do rizika (že se netrefíme) se nám nechce.
Vzpomeňme na postoje kněze a levity, kteří nechtěli riskovat pomoc polomrtvému člověku.)

O „ponořování do ohně“, jsme už také mluvili.

Čeho je třeba ke spravedlivému životu? A čeho k hrdinství? 

Čeho je třeba k Ježíšovu učednictví?
Jaké ovoce máme podle Ježíše nést?
Nehádejme, pokud nevíme přesně, hledejme v evangeliích…

Uděláme si doma adventní rodinnou konferenci? 

Jak se připravíme na křesťanské Vánoce?
Co je nejdůležitější? 

Učíme se dobrořečit lidem i Bohu.
Za jaké dobrodiní tohoto roku poděkujeme Bohu na Silvestra?
Za co poděkujeme svým nejbližším – jednotlivě, každému z nich?

	2013
2. neděle adventní       Iz 11:1–10       Řím 15:4–9       Mt 3:1–12       8. prosince 2013

Z malého výhonku, který vypučel z pařezu po vyťatém stromu davidovské dynastie (Jišaj, zde Jesse, byl otcem Davidovým) vyrostl nový „Strom života“. Jeho plody objevujeme, ochutnáváme a živíme se jimi. Ježíš (jeho slova a jeho Hostina – jeho přátelství – nás vyživuje k jeho způsobu života.)

Stojí za námahu přemýšlet a vyhledat si, kde a v čem se na jednání Ježíše v evangeliích projevuje moudrost, rozumnost, umění rady, odvaha, poznání a bázeň boží. Co všechno nás už Ježíš naučil… 

To je úleva, že poslední slovo bude mít Spravedlivý a ne pomluvy, intriky a svévolnost.

Co znamená „zabít někoho holí svých úst“? 

V božím království se sejdou i smíření nepřátelé. 

Boží království a jeho pokoj už někde začíná. U Ježíše se sešli lidé, kteří si předtím šli po krku (terorista Šimon zélota a kolaborant Matouš, Šavel – Pavel a křesťané…)

Co nebo kdo může ke smíření protivníků přispět?
Stojíme o usmíření?
Co pro to děláme?
Koho si zvolíme za usmiřovatele? Kdo nám pomůže, abychom si neškodili, nepustošili, ale přáli jeden druhému?

My už „víme“, že někdo takový je.
Kdo na něj dá a kdo ne? 
Dáme na něj my?
V čem? Nakolik?

Do našeho narušeného a (i námi) narušovaného prostředí posílal Bůh proroky.
Máme rádi jen mrtvé proroky!
Neobtěžují…
Dokud žijí, nesnášíme je; nemilosrdně je pronásledujeme.

Jako Hospodin vybral Mojžíšovi na pomoc sedmdesát starších, tak Ježíš pověřuje každého pokřtěného prorockou službou.
Křtem nám byla svěřena služba pastýřská (královská), kněžská a prorocká. 

Od křtu jsme tedy jeden prorok vedle druhého. To znamená, že máme bdít nad Ježíšovou spravedlností, hájit čest člověka a čest Boží.
Bohužel se o křtu a poslání pokřtěných mnoho nemluví, ze služebného kněžství vybujela církevní hierarchie, která si často osobuje moc nad druhými a místo služby lidu Božímu jej utiskuje.

„Velkých“ proroků s obdarováním prorockého daru bychom si měli zvláště vážit. 

Nepočítáme-li Ježíše, byl posledním velikým prorokem Jan, syn Zachariášův.

Zopakujme si, co o Janovi říkají evangelia. Většina lidí (i křesťanů) pokládá Jana za podivína, který to přehnal. Přidávají se k hodnocení náboženské smetánky (farizeů a saduceů). Dokonce si myslí, že se Jan v ledasčem „netrefil“.

Ten, kdo visí Ježíšovi na rtech, zpozorní, když od Ježíše slyší: „Amen, pravím vám, mezi těmi, kdo se narodili z ženy, nevystoupil nikdo větší, než Jan Ponořovatel (avšak i ten nejmenší v království nebeském je větší nežli on). (Mt 11:11)
Slyšeli jsme někdy, že Jan je větší osobností než apoštolové?

Jan se narodil za zvláštních „okolností“.
I sousedé nad tím žasli a řekli: „To jsme zvědaví, co z kloučka vyroste.“

V Ježíšově době byli saduceové jakousi šlechtou – inu, vysoké duchovenstvo (nižším „duchovenstvem“ byli rabíni). Janovi se nabízela velice dobrá kariéra, syn kněze, navíc prvorozený a zřejmě jediný. Měl být knězem. Jan ale byl, přeložím-li to do našich souřadnic: „Páter vyklouz“ (tak se říkalo kněžím nebo i bohoslovcům, kteří odešli z kněžské dráhy). „Nebudu se pořád s profesory hádat“, prohlásil Jan a odešel „z kněžského semináře“. Vynikající rodiče svého syna nasměrovali ke správnému přemýšlení, k Tóře, k hledání a otevřenosti.
Odvážně (!) odešel stranou společnosti. Oblečení i potrava má svou biblickou řeč…
Znovu promýšlel Písmo… Kdo bude tvrdit, že Bibli nelze porozumět, tomu bude Jan oponovat, ať nepomlouvá úroveň božího vyučování. Bude svědčit, že Písmu lze porozumět natolik, aby byl člověk schopen rozpoznat Mesiáše – až mu ho Bůh „ukáže“.
Prohlásil: „Já jsem stále nevěděl, kdo to je, ale ten, který mě poslal ponořovat do vody, mi řekl: `Na koho spatříš sestupovat Ducha a zůstávat na něm, to je ten, který ponořuje do Ducha svatého´“ (J 1:33)
A Jan se nad Ježíšem nepohoršil. („Blaze tomu, kdo se nade mnou nepohorší“. Mt 11:6)

Na našem používání českých pojmenování: „Křtitel“, „Janův křest“, „Křest Páně“ (latina, ani většina cizích jazyků se těchto chyb nedopouštějí), je vidět, jak nepořádně mluvíme a jak povrchní je naše náboženské vzdělání.
Ještě horší je, že téměř nikoho nezajímá, jak to je správně.

Vícekrát jsme si všímali biblického vyučování o křtu.

Křest je od slova Kristus.
Kristus je řecký překlad Mesiáše (podle smyslu) – pomazaného.
Arabové označují křesťany za „mesiášovce“.
Někoho pokřtít – znamená, ponořit ho do Ducha, zasvětit jej do Ježíšova způsobu života, přijmout ho za Ježíšova učedníka.

Jan byl učedníkem Mojžíšovým, nikoliv Ježíšovým. Nemohl nikoho křtít – přijímat jej za Ježíšova učedníka.
Jan není Křtitelem. „Já vás ponořuji jen do vody. Za mnou přichází Mesiáš, ten vás bere ponořovat do Ducha a do ohně.“
My jsme svou lajdáckou řečí nezodpovědně způsobili, že se o nepoctivých hostinských říkalo: „Křtí víno“, když lili vodu do vína. Dnes kdekdo „křtí“ knihy, cédéčka nebo zvířecí mláďata v ZOO.
Hřešíme i tím, že mateme lidi, místo abychom je vzdělávali. Znevažujeme slova evangelia.

Ježíš nebyl a nemohl být pokřtěn. Není třeba jej dělat Kristem, Božím Pomazaným – Mesiášem je.

Ježíš se nechal ponořit od Jana do Jordánu (na znamení solidarity s námi, hříšníky).
A ukázalo se, že je plný Ducha. Písmo říká: „Byl počat z Ducha božího“. Duch na něj nesestupuje až při ponoření do Jordánu, Ježíš je plný Ducha „odvždy“.)

Zbožní farizeové a saduceové se přišli ze zvědavosti na nového učitele náboženství, na rabína Jana podívat. Přitakávali obrácení velkých veřejných hříšníků: žoldáků a kolaborantů.
Ti se Jana ptali, co mají dělat. Farizeové a saduceové se neptali, co mají dělat. Měli se za lidi, kteří jsou v pořádku, čekali, že budou pochváleni a vyznamenáni za svou horlivou zbožnost.

„Plemeno zmijí, myslíte si, že vejdete do božího království bez obrácení a stálého obracení se k Bohu?
(Ježíš těmto lidem vystaví stejnou diagnózu: „plemeno zmijí“. Mrazí mě při jeho slovech; neřekne o mě, že i já patřím do této skupiny?)

Toto „plemeno zmijí“ svým jednáním potvrdí, že se Jan i Ježíš nemýlili, když řekli, že nestačí mít v rodokmenu napsáno, že jsem potomek Abraháma nebo v křestním listu, že patřím do pravé církve.

Budeme tříbeni ohněm, budeme ponořeni do ohně spravedlnosti. V něm se ukážou všechny naše nečistoty. Budeme se jich, toužíce po ryzí ušlechtilosti, stále zříkat?

Ti, kteří se neobrátili, se nakonec postavili Mesiáši. Nepomohlo jim, že byli na pravém místě v pravý čas a v pravé církvi (v pravém lidu božím).

Jan by se velice rád stal Ježíšovým učedníkem. Ale Ježíš jej mezi své učedníky nepřijal: „Jane, ty máš samozřejmě na víc než na učitele přípravky, máš na vysokoškolského profesora, ale víš, jak důležitý je první učitel, který má děti nasměrovat ke správnému myšlení a přístupu ke vzdělání. Tys začal skvěle připravovat lidi, aby v sobě samotných udělali Bohu schůdnou cestu, aby se Bůh mohl dostat do jejich nitra. Není nikdo druhý jako ty. Prosím tě, připravuj lidi na Mesiáše dál. Já ti to pak vynahradím, budu se ti osobně věnovat. Těším se na naše rozhovory, ty jsi člověk nevšedního zájmu, ukážu ti celou boží krásu.“
Jan zůstal na „svém – starozákonním“ břehu Jordánu a splnil svou vynikající a jedinečnou úlohu.

Po své smrti zvěstoval „praotcům“ „příchod Mesiáše.
(My pak říkáme o Ježíši: „Sestoupil k zesnulým“ – do nebe nemůže nikdo přijít, aniž by se vyučil u Ježíše, aniž by neprošel Ježíšovým učednictvím, aniž by nepřijal Ježíšův životní styl.)

Jan není postavou, jejíž úloha by skončila. Nebyl jen prstem veřejně ukazujícím na Mesiáše. (Srov. J 1:19–37)
Bez Janovy přípravy se ani my neobejdeme!

O „obracení se“, jako trvalém celoživotním procesu, mluvíme často.

Začal jsem psát text o křtu, doufám, že jej dokončím.
Potřebujeme vědět, co pro nás znamená křest. Nevadí, že si na něj většina z nás nepamatuje. Důležitější je vědět, co nám poskytuje, jaké máme postavení, jaké dotace můžeme čerpat. Jak se nechat nořit do Ducha svatého atd.

Advent nám nabízí přípravu na Vánoce. 

Díky adventu jinak prosíme: „Přijď tvé království…“

	2010
2. neděle adventní       Iz 11:1–10       Řím 15:4–9       Mt 3:1–12       5. prosince 2010

V našich krajinách je adventní čas nejméně barevný, v přírodě nejtišší a s nejmenším svitem. 
Všechno to utlumení nám může i dnes napomoci k ztišení a většímu naslouchání.
My máme čemu naslouchat. Znovu je nám připomínána životní a dějinná příležitost!!
Bůh o nás stále stojí a přichází nám naproti jako první.

Pro židy (před Ježíšem) byl už jen příslib nového krále důležitý. 
Žili nadějí lepší budoucnosti.
(Hospodin se pak opět velkoryse zachoval – Mesiáš přišel přímo od Boha. Nebo můžeme snad už říci – v Mesiáši přichází Bůh – nechci moc předbíhat naše osobní poznávání článkem víry).
My už smíme zakoušet Ježíšovo přátelství a péči.

Přesto, že víme, kdo je Mesiášem, pokládáme za důležité opět věnovat adventní příležitosti dost času a pozornosti. Selhání tehdejších zbožných je nám varováním, abychom nepodcenili Janovo varování a jeho nabídku k obrácení.

Kdo Janovu výzvu k přípravě cesty Boha k nám vynechá, uspěchá nebo odbude, nesklidí žádné ovoce.
Proto je chci znovu připomenout.
Dobře víme o Ježíšově vysokém hodnocení Jana. 
(V liturgickém roce slavíme Slavnost Janova Narození a Památku jeho smrti.)
Pro jistotu připomenu, že Jan nebyl Křtitel. 

Raději uvedu text evangelia:
V té době vystoupil Jan Baptista a kázal v judské poušti: Obraťte se, neboť …
	… dávali se od něho ponořit v řece …
	… Když viděl, že k jeho ponoření přichází mnoho farizeů …
	… Já vás ponořuji do vody, abyste se obrátili …
	… Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně …
	(… Ježíš přišel za Janem, aby se od něj nechal ponořit, ale on se bránil … já bych měl být ponořen od tebe…
Když byl Ježíš ponořen, hned vystoupil z vody…)

Janův příběh i jeho příprava k přijetí Mesiáše je pro nás podstatná. Proto je důležité si jí pořádně všimnout.
Doporučuji si v klidu přečíst Lk 1:5–25. 41–45. 57–80.

Janovi rodiče byli vzácní a vynikající (byli prorockými lidmi – otevřenými Duchu božímu).
Alespoň stručně:
„Oba byli spravedliví před Bohem a žili bezúhonně podle všech Hospodinových příkazů a ustanovení. Neměli však děti, neboť Alžběta byla neplodná a oba byli již pokročilého věku.“
To je jedinečné hodnocení jejich života.
Ale všimněme si, nestačí jen žít bezúhonně a spravedlivě. Něco jim chybělo.
Předchůdce Páně se mohl narodit mnohem dříve. Mohl být třeba o třicet let starší. (Otázka: proč musel být Mesiášův předchůdce starší?)
Jenže Janovi rodiče se poněkud loudali („komu je hodně dáno, od toho se více očekává“). 
Protože „čas hořel“, musel být Zachariáš „nakopnut“ („postrčen“).
Zkoušku (v chrámě) nezvládl.
„Dostal další termín“.
Zkoušku pak za tři čtvrtě roku zvládl „na výbornou“.
Slova anděla Páně a pak slova samotného Zachariáše jsou vyučovacím programem pro Jana.
Svádí mě všimnout si těch slov podrobně, ale nejsou tak obtížná. (Nepřehlédněme nečekané: „Jan má obrátit srdce otců k synům.“)

To je program pro výchovu nás – božích služebníků.
V dětství jsem četl knížku „Cirkus Humberto“. Každý pořádný cirkusák od malinka své děti vychovával, aby byly lepšími cirkusáky než on. Má-li být kluk krotitelem lvů, musí odmalička chodit do klece a do manéže.
Škoda, že nás rodiče (nebo v kněžském semináři) nevedli podle „Zachariášova“ návodu…
Mladší z vás ale mohou své děti takto vést.
My starší můžeme ještě něco stihnout – na Janových rodičích vidíme, že máme možnost i v pokročilém věku růst a být užiteční božímu království.

Zachariáš a Alžběta skvěle Jana vychovali. (Naučili ho přemýšlet, protože k tomu také došli.)
Kněžství bylo dědičné, syn šel do semináře. Jenže tam to bylo jako za našich studií v Litoměřicích – Písmo až na posledním místě.
Jan odešel: „Nebudu se přece pořád s profesory hádat“.
Uchýlil se stranou a usilovně se věnoval Hebrejské bibli. 
Pak otevřel přípravku pro lidi očekávající Mesiáše.
Ti, kteří u něj „úspěšně absolvovali“, posílal k tesaři z Nazareta (ne k „Mesiáši“).
(Otázka: proč Janovi rodiče synovi neprozradili, kdo je Mesiášem?)

Janovi posluchači zažili strhující osobnost Janovu. 
My máme zase, na rozdíl od nich, po ruce vzácný text z Lukášova evangelia – který nám je programem pro sebevýchovu a výchovu svých dětí.
Když si ten text projdeme, když slyšíme Ježíšovo uznání Jana za větší osobnost, než byli apoštolové, když nám dojde, že křesťanství nemá většího světce než je Jan, že je větší osobností než například papežové – pak Janovým slovům nebudeme naslouchat jako něčemu, co už dnes nemá celkem velký význam.
Kdo se tenkráte „neobrátil“, s Mesiášem se minul.

Kdo dnes neprojde Janovým „ponořením“ také se s Mesiášem mine.
Proto Janova slova vážíme. Mají obrovskou váhu!!

Proto se Jan nikdy nedotkl vína, aby nikdo nemohl říci, že někdy slova nevážil.
Přišel sice „v duchu a moci Eliášově (Lk 1:17), ale nikdy se neprokázal žádným znamením.
(Otázka: Proč asi?)
Vyšetřovací komisi papežské inkvizice řekl: „Vůbec nezáleží na tom, kdo jsem, pouze připomínám slova svatého, uctívaného a námi často citovaného proroka Izaiáše:
,Je třeba Pánu připravit cestu´“.
Je to bezpodmínečně nutné!!
(Nezáleží na tom, kdo určitou věc říká, ale na tom, zda to, co slyšíme, je pravdou nebo ne.)

My jsme pokřtění. Náš křest je víc než Janovo ponoření. Ale bez Janova ponoření do „obrácení“ je ponoření do Ducha a do ohně neúčinné.

Připomenu, co pro nás Janovo poselství znamená a v čem je nezastupitelné.

Prvotní krok k nám dělá Bůh. Jeho zájem o (každého) člověka je stěžejní. „V tom je láska: ne že my jsme si zamilovali Boha, ale že on si zamiloval nás a poslal nám svého Syna.“ (1 J 4:10)
Boží království se přiblížilo, je na dosah.
To není samozřejmé, Mesiáš mohl přijít později, my jsme se mohli narodit v jiném tisíciletí.
(Co Boží království obnáší, víme.)
Na tuto nabídku máme odpovědět. 
Jan říká jakých kroků je třeba z naší strany.
Z Janova kázání máme zaznamenané pouze názvy jeho vyučovacích lekcí (jako kapitol v knize), ale vlastní obsah těch lekcí známe z vyučování samotného Ježíše.
I.  krok člověka k Bohu:
„Připravit Bohu cestu“ (aby se k nám Bůh mohl dostat). 
(To neznamená odstranění hříchů! Nespěchejme a nepřeskakujme jednotlivé kroky.)
Ježíš nás upozorňuje na základní překážky k setkání s druhým:
(Zásady slušnosti a úcty Ježíš samozřejmě předpokládá.) 
 1.	Potřebuji vědět, že znám Boha jen trochu a neznám zdaleka všechno.
Mám si přiznat, že jsem slepý. (Slepec je schopen žit a pracovat, ale nemůže dělat cokoliv, například nemůže být řidičem autobusu.)
Stojí-li slepý o prohlédnutí, může být Ježíšem zachráněn. K porozumění této věci můžeme dospět pochopením smyslu příběhu o uzdraveném slepci (J 9. kap.). „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“
Pokud už nehledám, pokud si myslím, že už vím, jak to je správně, pokud se oháním jen citováním jiných „autorit“ – pak jsem slepý a platí o mě: „Vede-li slepý slepého, oba spadnou do jámy.“ (Srov. Mt 15:1–14)
Nepřiznám-li, že jsem slepý, nemohu být uzdraven a míjím se s Ježíšem.
Jako se slepec nevyhne pádům, tak se bez prozření nevyhnu hříchům.
 2.	Druhým velikým nebezpečím a překážkou, aby se Bůh se mnou mohl setkat, je nepřiznávání si pravdy, chyb a selhání, vymlouvání se na druhé a na okolnosti. Nejhorším hříchem je podsouvání někomu zlého úmyslu (srov. Mt 12:21–33).
 3.	Někteří Ježíše strašně pomlouvali (alkoholik, děvkař, posedlý…) Někteří si to sami vymysleli, jiní opakovali pomluvy, které slyšeli od druhých.

II.  krok člověka k Bohu:
„Obracení se“ má být naším trvalým procesem. 
Máme se ke komu obracet (Bůh mně přichází vstříc).
Mám si pečlivě porovnávat své názory s Ježíšovými (Ježíše odepsala a zavraždila „lidová víra a lidová zbožnost“).
Obracení se znamená změnu smýšlení, zřeknutí se zlého.
Nestačí si říci: „Nebudu druhého pomlouvat“. Moje neštěstí leží hlouběji. Nemám toho člověka rád, nepřeji mu dobro, nečekám od něj nic dobrého, nejsem schopen v jeho jednání uznat něco dobrého. Nemám k němu úctu. Odepsal jsem ho.
Potřebuji se na něj podívat z Ježíšovy pozice.
(Ježíš nás upozorňuje na správné hospodaření se spravedlivým hněvem.) 

Jan kázal: „Kdo z vás si je vědom, že je ohrožen zlem vnitřním i vnějším, kdo víte, že se sami nemůžete z tohoto ohrožení zachránit – sestupte do Jordánu a proste Boha o pomoc, kterou vám Hospodin nabízí.“

Ty, kteří tento rituál „mikve“ (židovského očišťování) brali formálně, Jan káral.

I z tohoto jeho upozornění víme, že tomu, kdo Janovy kroky nezařadí trvale do svého přístupu k lidem a do svého duchovního života, nebude nic platné Ježíšovo ponořování do Ducha.

Záleží totiž na tom, jak se ponořím, v jaké poloze. Ponoří-li se nádoba dnem vzhůru, nic se do ní nedostane.
Ponořování farizeů, kritizované Janem, bylo „na hlavu postaveným“, neotevřeli se, nic do nich neproniklo. 

Před naším ponořením je důležité vyčistit svůj vnitřek od nepatřičného obsahu, od veškeré nečistoty od zla, od zlého smýšlení, od neúcty. 
V sobě máme Duchu božímu zařídit slušný prostor k obývání. 
Až pak můžeme při slavení Večeře Páně toužebně poprosit: „Bože, ať tvůj svatý Duch promění i mě na Nové Ježíšovo tělo.“

„Mesiáš vás bude ponořovat do ohně.“
Při něm se ukáže co je ryzí. Plevy a „nečistota“ shoří. Obilí bude uloženo do sýpky.

	2007
2. neděle adventní       Iz 11:1–10       Řím 15:4–9       Mt 3:1–12       9. prosince 2007

Nejprve k 1. čtení. (Pak bude trochu opakování.)
Z některých pařezů vyrážejí výhonky. 
Izrael byl vyťat na pařez. Babylóňané zničili královský rod, obyvatele podrobili a zotročili. Z čeho by mohlo vyrazit nové obrození a nový král?
A přesto Izraelité slyšeli neuvěřitelný příslib – od toho, který drží slovo.

Abychom mohli trochu prožít důležitost tohoto příslibu, aby nám biblické texty nepřipadaly vzdálené a nezáživné, připomenu některé věci, které tíží i nás.
Nejprve si trochu představme, v jakých násilnostech a ponížení žili Izraelité v babylónském otroctví.
Ale i dnes existuje řada trápení.
Co s tím? Existuje řada řešení.

Před léty, při přípravě rodičů na křest dítěte, jsem mluvil o tehdejším násilí v Jugoslávii a paní mně řekla: „Pane faráři, ale vy musíte myslet pozitivně.“
Zmlkl jsem.
Jak mají myslet pozitivně ti strašně ponížení?
Zkuste to říci vaší mamince, když jí zemřel manžel.
Víme, že se stále dějí hrozné věci. Na vraždu děvčete někteří lidé řeknou: „Ano, ti rodiče v minulém životě zabili někomu děcko, tak si musí prožít trápení, když někdo jiný zabil jejich dceru“.
Zeptáte-li se: „A co to děvče?“
„Ta má zřejmě také někoho na svědomí“.
Přesně to ti lidé vědí.

Řekli mi: „Umučení Židé za války v předchozím převtělení někoho strašně umučili, tak si museli prožít své umučení. A je možné, že to budou muset prožít několikrát znova.“

„Proč jsem neumřela? Proč mě Bůh nepomohl, když jsem ho tolik prosila, aby mě zachránil?“ řeklo mi znásilněné děvče.
Řekl jsem: „To je velice vážná otázka. Kdyby ti táta nebo kamarád nepomohli, těžko bys jim mohla odpustit.
A Boha by ta pomoc nestála víc než kdyby pohnul nehtem. Nezapomeň na tu otázku.
Buď se odvrátíš od „lhostejného“ Boha nebo budeš léta hledat, dokud neobjevíš „odpověď“, která tě osvobodí od pocitu, že tě Bůh nechal samotnou v tak strašné bezmoci a ponížení.“

Někteří lidé říkají: „Pro to děvče je to nejlepší cesta k jejímu osobnostnímu růstu. Ona si o to vlastně koledovala.“
Podle těchto lidí neexistuje chyba, natož hřích. Nic není špatně. Vše je dobře.
Na zabití na silnici někdo řekne: „Byla to boží vůle“.
Písmo mluví jinak. Naštěstí!
Biblické zprávy ale nemají laciná řešení.

Vrátím se k Izajášovu textu.
Někteří lidé si myslí, že se obraz pokojně žijících zvířat vedle sebe doslova naplní. (To by se ale musela šelmám prodloužit střeva, aby mohly trávit rostlinnou stravu.)
Biblický obraz má mnohem větší a mnohem důležitější význam. Používá zvířata, tak jako bajky, k vykreslení různých lidských povah.

Kdosi se u nás zeptal pana Dr. Leo Pavláta na jeho přednášce: „Co říkáte na Ježíše Nazaretského?“
Odpověděl: „My jej nepokládáme za Mesiáše, přece se nenaplnilo Izajášovo proroctví o soužití predátorů a jejich kořisti.“
To je námitka, jíž máme brát vážně, pokud nám záleží na Mesiášově díle.

Židům jsme mnoho neumožnili přijmout Ježíše za Mesiáše. Křesťané s Židy často jednali špatně. Ježíšovu království jsme tak prokázali medvědí službu.

Šalom a Boží království nepřijde k člověku zvenku, silou, nýbrž zvnitřku. Ježíš k tomu mnoho řekl. Boží království už ale (v některých lidech) začalo.
Např. mezi učedníky byli nejrůznější lidé, z nichž by se někteří kdysi pozabíjeli. 

Slova z Izajáše jsou životním programem Mesiáše a jeho lidí.
(Až tento Ježíšův přístup k lidem přijmeme za svůj, pak se Mesiáš viditelně postaví do našeho čela, pak přijde podruhé. Zatím je v exilu, zatím jsme jej vytlačili nebo nepřijali do svého života. Zatím se Ježíšem jen někdy drze chlubíme nebo oháníme.)
Proto je náš svět málo Ježíšovým učením dotčen. (Jeden požírá druhého a jde po něm. Jako šelmy, štíří, hadi, jedovatí pavouci, pijavice, vši, pávi, tupé ovce…
(K jakému zvířeti byste připodobnili mě? Nebo XY?
Jenže každý máme hledat svou podobu.
K Janovi u Jordánu přicházeli ti, kteří se nedělali lepší a stáli o radu.)

Mesiáš nenastolí pokoj tím, že se prohlásí za krále a vynutí si poslušnost svými sankcemi. Nebude chytat špatné řidiče akcí „Krištof“. 
K pokoji můžeme dojít, pokud objevíme a přijmeme Mesiášovu:
moudrost,
poznání, které nám nabízí,
krásu jeho zbožnosti
a jeho sílu (až objevíme, v čem spočívá a jak ji lze použít).

Ježíšova moudrost nás může nadchnout, poznání, jež nám nabízí, nás povznáší, jeho zbožnost nás osvobozuje a jeho síla chrání.
Tyto krásné oblasti života máme na dosah.

I v době Izajáše lidé toužili po Božím pokoji. Mohli jej obdržet hned po návratu do své otčiny… Bůh se svou pomocí neváhá.

Jan Baptista (Ponořovatel) ohlašoval před dvěma tisíci roky další (z řady) příležitost: „Obraťte se, boží království se přiblížilo.“ 
(Připomínám, že Jan nekřtil, ale ponořoval.)
Kázal: „Mesiáš přichází vyhlásit `milostivé léto Páně´, velikou amnestii a pomoc od Boha.“
My to už známe dál z Ježíšova života.

Hříšníci jásali a s vděčností a se slzami v očích děkovali Bohu za to Ježíšovo jednání s nimi.
Ale překvapivý je postoj zbožných lidí (farizeů a saduceů). Souhlasili, že se hříšníci mají obrátit.
Ale na Jana žárlili – přece oni už dávno hrozili hříšníkům božími tresty, jenže ti se stále k ničemu neměli. „Až teď dávají na nějakého podivína, který si hraje svým ustrojením na Eliáše.“
Ti „kosteloví“ lidé si mysleli, že oni sami už ve své zbožnosti potřebují vylepšit jen malé kosmetické vady.
Dosaďme si tam to, že tito lidé později prohlásili Ježíše za největšího vyvrhele a zákeřně jej nechali zabít od Římanů.

Nekřivděme Janovi. Nepřeháněl. Viděl jim „do duše“.
Kdo nečte pečlivě Písmo, mívá dojem, že Jan některé věci přehnal, byl tvrdý („starozánonní“) a neviděl Mesiáše přesně. Přece Pán Ježíš je laskavý a „nedolomil nalomenou třtinu a neuhasil doutnající uhlík“.
To jsou povrchní názory.

Ježíš si prožil obrovské trápení, větší než umučení na kříži. Chtěl zachránit Izrael. Plakal „bezmocí“, protože si židé nechtěli nechat pomoci. Krví se potil z hrůzy nad tím, co Izraelity čeká, pokud se neobrátí.
Dosaďme si do Janova (a Ježíšova) kázání celé 1. století po Kristu, se zkázou Jeruzaléma a vyhnání Židů z jejich země. Jan nepřeháněl. Viděl věci přesně!

My máme falešný dojem, že Jan ukazuje jen na Ježíše: „Hle beránek Boží“, a tím jeho úloha končí. Janova slova jsou i dnes stejně důležitá jako tenkráte!!

Jan neříká: „Mesiáš už má v ruce sekeru a bude kácet suché stromy na oheň“.
Ani Otec, ani Ježíš, neposlal římské vojáky zabíjet, znásilňovat, loupit a vypálit chrám za trest, že mu židé zabili syna. Ani Ježíš neposílal nějaké mstitele na Jeruzalém. Nenechme se mýlit slovy: „Mesiáš má v ruce lopatu a plevy bude pálit ohněm neuhasitelným“. 
O zkáze Jeruzaléma se nerozhodlo v nebi, rozhodli o něm sami židé. Nedali na Ježíšovu radu, jak se zachránit. 

Janovo ponoření dodneška upozorňuje: „Člověče, máš určité zkreslené názory o Bohu, a o tom, co je dobré, a co špatné. Dej si pozor na to, aby ses snesl s Bohem.“

Malachiáš říká: „Mesiáš přijde, ale kdo snese jeho příchod“ 
A Ježíš řekl: „Mám vám mnoho co říct, ale moje slovo nemá ve vás místa, nesnesli byste je.“ (Srov. J 16:12)
Kdo se nesnesl s Mesiášem, nemůže být v nebi.
Kdo nesnese Ježíšovu nauku, nemůže být od Ježíše vyučen a nemůže se stát nebešťanem.
Jan vyzýval k vyrovnání cest, aby nebylo překážek mezi člověkem a Bohem, aby Mesiáš mohl s lidmi bez překážek mluvit a učit je, aby jej přijali bez potíží.
Symbolem ochoty odložit starý život je Janovo ponoření do vody.
Jan vyzýval k úplně novému začátku, k získání nových návyků.
Nechám-li si staré představy o Bohu, budou mi brzdou k pochopení Mesiáše. (Sv. Petr nepochopil úplně Ježíše: „Co to říkáš za nesmysly, že bude Mesiáš ukřižován, to bychom nikdy nedovolili“.)

Janovo ponoření je velice důležité. Proto se i Ježíš nechal od Jana ponořit, aby nám ukázal jeho nutnost. Jde o získání nového způsobu myšlení, chápání věcí.
K tomu má sice každý možnosti, ale ne každý do toho má chuť. Každý z nás to potřebuje, ale ne každý je ochoten to provést.

Po hříchu často slibujeme: „Já to už neudělám“. Jenže to je lítost, ale ne Janovo „ponoření“.
Každý hřích, každá chyba nás upozorňuje na nesprávný způsob myšlení, chápání Boha, s kterým je třeba skoncovat a začít s novou ucelenou soustavou Ježíšova vyučování.
Nelze opravovat jen něco. Je třeba opravit celý způsob myšlení, četby Bible, způsob vyhodnocování, co je dobré a co je špatné.
Janovo „ponoření“ patří podstatně k našemu křtu a je předpokladem k pochopení Ježíše!!

K Janovým slovům: „Mesiáš vás ponoří do Ducha svatého a do ohně“, povím alespoň malinko. K pochopení nám pomohu třeba Malachiášova slova. 

Tavením (ohněm) získává surové zlato na ceně a kvalitě. Louhem získává plátno bělost.
Ti, co přijali Ježíše, byli nadšeni tím, čeho je zbavil. Odpustil jim, pozvedl je, vrátil jim důstojnost, pozval je ke stolu jako své přátele.
Mnoho zbožných se naopak na Ježíše naštvalo. Ježíš pro ně byl ze známých důvodů nepřijatelný.
Ježíšovým tříbením a soudem nejsou trápení, která nás potkávají (ta jsou následkem našich špatných voleb). Soudem a tříbením je náš postoj k Ježíšově nabídce. My rozhodujeme (jako rozhoduje soudce), zda přijmeme Ježíšovu nabídku pomoci nebo ne. Nepřijmeme-li, sami se „odsoudíme“, „vyřkneme nad sebou soud“ k živoření. Přijmeme-li Ježíše, dostane se nám záchrany a nového života. 

Nechat se ponořit do Ducha je teprve úžasné. Z Bible víme, co vše Duch působí a jak pozvedá a proměňuje člověka.
Ti, kdo Janovi otevřeně naslouchali, věděli, že se mají na co těšit. Mohli Janovi porozumět na základě svých biblických znalostí. Víme, že už v Hebrejské bibli (Starém zákoně) existovalo očekávání vylití Ducha na všechny. 
	3. neděle adventní

	2019
3. neděle adventní       Iz 35:1–6a. 10       Jak 5:7–10       Mt 11:2–11       15. prosince 2019

I o prvním čtení můžeme říci: Mesiáš přišel, velice nás obdaroval, něco jsme se od něj naučili … I svět je jiný, než by byl bez něj. (I lidská práva od nás přijímají jiné kultury – jen si povzdechneme, dlouho nám trvalo, než jsme je přijali). Uzdravovaní (nejen těla) je dříve neslýchané …

K evangeliu znovu připomenu.
Janu Baptistovi se od rodičů dostalo skvělé výchovy. Prošel celé Písmo a naučil se z něj také přesnému myšlení.  Natolik se otevřel Duchu božímu, že mu mohlo být sděleno: „Na koho uvidíš sestupovat Ducha, ten je Mesiášem.“
Zaslechnout a porozumět boží informaci není samozřejmé. Čteme, slyšíme boží slovo, opakujeme je, chodíme okolo něj, ale ne každému něco říká, ne každý s ním ladí, ne každému proniká do srdce. 

K dnešnímu úryvku – nemyslím si, že Jan měl krizi víry, pečlivě si přece ověřil pravdivost slova božího i důvěryhodnost Ježíšovu. (Sám Ježíš o Janovi mluví velice pochvalně, mimo dnešní text také srov. Mt 3:13–17; J 3:25–36)
Spíše to vypadá, že Jan poslal Ježíšovi své učedníky, aby se sami přesvědčili, zda Ježíš přichází s mesiášskými dary od Boha. (Jan nikomu neprozrazoval, kdo je Mesiášem, k tomuto poznání má každý, s boží pomocí, dojít.)

Vyučování od svých žáků něco vyžaduje (zájem, přemýšlivost, píli, pečlivost, poctivost …) a něco nám dává (nové poznání a radost z poznání, nové dovednosti …, také nám otevírá další zájem o další poznávání …). „Mojžíšovo“ vyučování nám navíc přináší nový vhled do života, nový smysl života … a hlavně přátelství s Bohem. A touhu rozumět si s Bohem ještě víc (s jídlem roste chuť).
Ježíš říká: „Kdybyste věřili Mojžíšovi, věřili byste mně.“ – Kdybyste se „u Mojžíše“ naučili dobře myslet – abyste mohli a uměli Hospodinu důvěřovat – přitakali byste s radostí tomu, čemu vás učím, a důvěřovali mně.
Přátelství s Bohem nám přináší nejen nové „poznávání“ (bytostné porozumění), vytváří v nás nový způsob myšlení, širší porozumění a další psychické parametry – stavy, procesy, náhledy, schopnost souznít s pravdou a radost z „poznaného“. (Uvedu jeden příklad, čím víc rozumíme hudbě, určité skladbě a autorovi, tím víc nás muzika uchvacuje …) 

Je důležité si všimnout, že přesto, že se židé hlásili k božímu vyučování, k Tóře a pyšnili se: „Naším otcem je Abrahám, my jsme učedníci Mojžíšovi,“ přesto se minuli s Mesiášem. Tak strašně, že se na něm dopustili zločinu. Dali více na své rabíny, než na Ježíše. Nechali se svými vůdci zlákat k nerozumnému povstání vůči Římanům a byli strašným způsobem pobiti. Jeruzalém byl vypálen a židé byli vyhnáni ze své země.
Protože neuposlechli Janovy a Ježíšovy výzvy k obrácení.

To se stále opakuje. Mnoho Němců se nechalo svést Hitlerem, mnoho lidí z dalších národů se nechalo svést Leninem a dalšími krutovládci.
Naši předkové z počátku 20 století byli slušní a poctiví lidé. Nedopouštěli se zločinů a těžkých hříchů. Chodili poctivě do kostela, modlili se a postili. Ale byli klérem tak pokřivení, že se nedokázali postavit proti svým vládcům, kteří je ve své zvrácenosti poslali střílet na jiné křesťany. Nechali se zmanipulovat a stali se zabijáky.
Ti, kteří přežili, pak v sobě tu strašnou vinu nosili … Už nebyli jako dřív ...
Ti, kteří odmítli válčit, byli oběšeni.
Kněz je před popravou vyzpovídal a pomodlil se za ně. Ale nikdo jim ani do ucha nepošeptal: „Udělal jsi dobře, žes odmítl zabíjet, Bůh si Tě váží.“
(Někteří biskupové poklonkovali svým vládcům. Ostatní svým mlčením také umožnili příšerné vraždění. Nikdy neřekli, že jejich vládci jsou váleční zločinci.)
Zanedbávat dobro může mít katastrofální následky. Nepěstovat si vůli k pravdě a statečnosti nám může přivodit účast na zločinech.

Jako byl Kaifáš zřejmě přesvědčen, že dobře slouží boží věci, můžeme se i my podobně mýlit a stavět se proti Bohu, aniž si to uvědomujeme (to neznamená, že nejsme vinni). Své svědomí si totiž dokážeme šikovně upravovat. (Jak to, že někteří mají Františka rádi a jiní o něm obludně mluví?) Někteří zbožní se stali Ježíšovými učedníky a jiní jeho vrahy. Obě strany říkali stejné modlitby. Tak to často bylo i na protilehlých frontách, nejen první světové války.
Vidíme, že nestačí jen nepáchat zločiny. Zanedbání dobrého – včetně Božího vyučování a boží výchovy – způsobí pronásledování proroků a válčení národů nebo skupin proti sobě.

Nechápu, že někteří kazatelé říkají, že Jan (případně Ježíš) strašil lidi, že byl tvrdý a že se jeho předpovědi nenaplnily. Že Ježíš nepálil své odpůrce, jako kdysi pálili plevy.
Ptám se jich, nečtete Písmo kvapně? Copak jsme my pokřtění neupalovali a nevraždili nevinné (někdy ve jménu Boha)? Copak se násilí dodneška neděje?

Bez stálého „obracení se“ k Ježíši, nebudeme Ježíšovými učedníky. Potřebujeme si průběžně opravovat i své myšlení podle Ježíše.
(Vždyť naše hlásání Boha mnohdy neláká ani naše děti, natož jiné lidi.)

Janu Baptistovi došlo, kam se jeho národ řítí, když si upravují „Mojžíše“. Nedbali na slova Hospodinova: „Všechno, k čemu vás vyučuji, pečlivě dodržujte, nic k tomu nepřidávejte a nic z toho neubírejte!“ (Dt 13:1) Proto naléhavě volal: „Obraťte se, změňte své názory a svá jednání. Jinak se minete s Mesiášem!“

Míjíme se s Mesiášem my?
(Nasloucháme pečlivě tomu, co nám říká? Dodržuje to pečlivě? To si může každý snadno ověřit.)
Kdo by to rychle a povýšeně vylučoval, nemusel by mít pravdu.
- - - - - - - -

Pokračování v úvahách nad slovy: „Otče náš, neuveď nás v pokušení.“
Bůh nám dopřává svobodu. Rozumem a svobodou se lišíme od ostatního stvoření. Duch nás – kteří „jsme jen prach“ – pozvedá, abychom se mohli stávat obrazem božím.
Svobodu nelze přikázat, je dobrovolnou možností konat dobré. Bůh nám daroval svobodu – i s rizikem, že budeme svobodu zneužívat a páchat zlo. Bůh si je jistý svou přízní k lidem. I z vyprávění o selhání lidí v Ráji poznáváme, že je vždy ochotný nám pomáhat z omylu a selhání. 

Dosud nikdy nám Bůh svou pomoc neodmítl. Bylo by ovšem nízké boží milosrdenství zneužívat. 

K odpovědnosti za dar života patří hledání příčin našich selhávání. 
Ke spravedlnosti patří poctivost k sobě samému.
Hádě se ptá: „Mami, jsme my hadi jedovatí?“ – „Jistě. Proč se ptáš?“ – „Právě jsem se kousl do jazyka.“
Zasmějeme se. Ale poctivý člověk si přizná: „Vím, že i já produkuji jed,“ a bude hledat pomoc.

Je dobré si všímat, jakou pomoc nám Bůh nabízí.
Všímáme si, jak Hospodin s hříšníkem jedná, aby ho odvrátil od neštěstí, do kterého se řítí.
David jednal se Saulem (který se jej opakovaně snažil zavraždit) opakovaně velkoryse (srov. 1 Sam 24:11), ale s králem to ani nehlo. Proto Hospodin Saula na chvíli vydal působení zlého ducha, aby se král „chytil za nos“.
Apoštol Pavel mluví podobně. „Poznali Boha, ale nevzdali mu čest jako Bohu, ani mu nebyli vděčni, nýbrž jejich myšlení je zavedlo do marnosti a jejich scestná mysl se ocitla ve tmě …Proto je Bůh nechal na pospas nečistým vášním jejich srdcí, takže jednají hříšně a zvráceně …; vyměnili Boží pravdu za lež a klanějí se a slouží tvorstvu místo Stvořiteli. Proto je Bůh vydal v moc hanebných vášní … (srov. Ř 1:21–26).
Když si pobožní zacpávali uši a zakrývali oči nad Ježíšovým varováním k obrácení, Ježíš se vydal do jejich rukou, aby si nad jeho mrtvolou přiznali svůj zločin a konečně se obrátili ... Tím, že se Ježíš přestal bránit a skrývat, umožnil svým nepřátelům dopustit se zločinu. Neudělal to ale proto, aby je pak mohl zavrhnout, ale proto, aby konečně nahlédli na jedovatost své „víry“, aby si přiznali, že se Bohu vzdalovali a jednali zločinně. Aby se zřekli své náboženské pýchy, náboženské nesnášenlivosti a nenávisti. K jejich prohlédnutí a záchraně Ježíš vydal dokonce sám sebe. 

Když jsem opatrně zkoumal, o co si lidé pod slovy: „Otče náš, neuveď nás v pokušení,“ doposavad mysleli (dříve, než o nich začal mluvit František) a o co prosili, většinou pokrčili rameny.
Před 40 roky jsem ta slova začal zkoumat a došel k prosbě: „Otče, pomoz mně, abych včas poznával svá selhání, abys mě nemusel (k mé záchraně, abych se konečně „chytl za nos“) vydávat v další „pokušení“ většího kalibru.“
Úroveň mého svědomí mně nestačí, potřebuji si je stále zjemňovat a zpřesňovat. Proto prosím lidi okolo mě, aby mě upozorňovali na mé chyby a poradili mě lepší způsoby myšlení a jednání než jaké znám. Neurážím se. (Budu jim vděčný, když se budou snažit o spravedlivé posuzování a nebudou mě to říkat tvrdě a v povýšenosti.)

Pokusil jsem se popsat, jak jsem porozuměl Ježíšovým slovům: „Neuveď nás v pokušení,“ z biblických textů, z biblického vyučování.
Myslím si, že i jednání dobrých otců mě v tom dává zapravdu. 

Známe přísloví: „Jen blb se dvakrát spálí o stejná kamna.“
Podotýkám z vlastní zkušenosti: „Kdyby jen dvakrát!“
Dvakrát jsem se opil, až jsem zvracel. Od té doby si to hlídám. Ale v některých jiných věcech, jsem selhal vícekrát. Vím, jak je pro mě strašně těžké – po odpuštění Boha – si odpustit sám sobě (neboť mé selhání – navíc v mém stavu – je neomluvitelné!).
Velice rozumím Františkovým slovům: „Jsem hříšník.“
Já jsem také hříšník!
Nenesu to lehce. Je to těžší, než pronásledování zvenčí.

Pokusil jsem se trochu naznačit směr k mému porozumění slovům: „Otče náš, neuveď nás v pokušení,“ neopravuji si je. Nechci si nic lacině ulehčovat.

Jak to máte vy? Kudy se nad těmito slovy vydáváte? Třeba znáte lepší cestu. Nebo vám třeba tolik nehrozí selhání jako mně.

	2016
3. adventní neděle       Iz 35:1–6a. 10       Jak 5:7–10       Mt 11:2–11       11. prosince 2016

Před týdnem nás zasáhla slova Jana Předchůdce Páně: „Plemeno zmijí…“ S některými lidmi jsme to ještě během týdne promýšleli. 

O těch, kteří se nad Janovými slovy (během staletí) neuráželi, zkoumali sami sebe a vytvořili si (celoživotní) návyk obracet se k Ježíšovi a porovnávat s ním svoje názory, platí příslib Izaiášův – jejich život rozkvetl. Nechali se Ježíšem osvítit, jeho slova s radostí přijali za svá, objevili nový smysl života.

V dnešním úryvku evangelia je Jan už ve vězení.
Jako rozvážný člověk věděl, že to, co o králi říká, je nebezpečné. Udali ho.
Ve vězení samozřejmě mluvil o Mesiáši, že už je v Izraeli. Připomínal proroctví o Mesiáši, včetně propuštění vězňů (Iz 42:1n). To je pro odsouzence, zvláště pro odsouzené na smrt, nejdůležitější téma nadějí a rozhovorů. „Jane, kdy nás Mesiáš přijde osvobodit... Znáš se s ním? Těch pět, co je popravili včera, se nedočkalo… Někteří říkají, že Mesiášem je Nazaretský rabi. Znáš se s ním? Můžeš mu podat zprávu o naší situaci a počtu odsouzených v našem kriminále?“

Napadají mě dvě možnosti, proč Jan poslal své učedníky:
Buď aby sami promluvili s Ježíšem, aby si ho okoukli, a případně k němu mohli přejít.
Druhá možnost je, že si Jan sám znovu potřeboval (skrze své učedníky) porovnat svoje představy o Mesiáši?

Stále si myslím, že spíše platí ta první možnost. Jan byl poctivě ukutý, měl velice důkladně promyšlené Písmo, aby byl schopen Mesiáše rozpoznat.
Když od svých učedníků uslyšel očité svědectví o Ježíšovi, přijal i to, že Ježíš necituje proroka o vysvobození vězňů. Dobře znal také zatvrzelost „zbožných“, i úděl proroků. Věděl, že pouhá vnější svoboda nenahradí vnitřní proměnu člověka.
Že se nenechal zlomit, že neměl „krizi víry“ a nezatrpkl, můžeme vytušit i z Ježíšova ocenění Jana.

To je pro nás důležité hlavně proto, abychom Jana a jeho slova (stejně jako slova ostatních proroků) brali pro svůj život velice vážně. Jan nebyl podivín. 

Jan nestihl být Ježíšovým učedníkem. Ježíš ho požádal, aby „zůstal na druhém břehu Jordánu“ a dál lidi připravoval k setkání s Mesiášem (nejlepší Janovi učedníci se stávali učedníky Ježíše). 
Janova výzva k rozpoznání zla v nás samých, prosba o pomoc a proces „obracení se“, stále platí. Nejen jednorázově jako příprava na křest – ale i pro pokřtěné a církev všech věků jako stálý postoj. Každý z nás i církev potřebuje novou a novou reformu. Celoživotně. (K Ježíši se svým životem – jako jedinci i jako církve – teprve blížíme.)

V minulých letech jsme podrobněji promýšleli, co znamená, že Jan – i když je největší z pozemšťanů – je v nebi nejmenší. Až v nebi se stal Ježíšovým učedníkem. Velice se těšil na naplnění Ježíšova slibu: „Jane, vím, že bys byl skvělým vysokoškolským profesorem, ale velice záleží na prvním učiteli, jestli naučí učedníky myslet nebo papouškovat fráze. Prosím tě, budeš-li se dál věnovat přípravce mých učedníků, vše ti vynahradím.
Možnost „dorůstání po smrti“ je velikou útěchou pro nás i pro ty, kteří se s Ježíšem na zemi nesetkali. I po smrti zřejmě existuje možnost dorůstat do krásy Ježíšových postojů. Tak veliké je Boží milosrdenství. 

I Advent je příležitostí se přeformátovat do podoby obrazu Božího. Oproti Ježíšovým současníkům máme následování Ježíše jednodušší. Ježíš je pro nás živým a skutečným obrazem Boha a na jeho lidském životě vidíme, jak se máme – jako lidé – chovat. Jakým požehnáním pro druhé můžeme být.

Jan nás bude jednou před nebeskou bránou vítat: „To vám přeji – už za svého pozemského života – jste měli možnost poznat krásu Ježíše a všechnu jeho moudrost. Moji rodiče a naši předkové takovou možnost neměli.
Moje generace tragicky Ježíše podcenila a označila ho za blázna. Ti, kteří sami sebe pokládali za dostatečně zbožné, chtěli, aby se změnili ti druzí! Ježíši se posmívali, proč by se měli měnit oni sami.“

Jan je – podle Ježíše – větší osobností než apoštolové. Už dávno před ním smekám, čím jsem starší, tím více.

Naši vnuci mají veliké možnosti studia…
Ale i my máme – díky Janovi a samozřejmě, díky Ježíšovi – skvělé možnosti Ježíšovi porozumět a vyučit se u něj.

	2013
3. neděle adventní       Iz 35:1–6a. 10       Jak 5:7–10       Mt 11:2–15 (!)       15. prosince 2013

Po zimě se těšíme na jaro. Naši předkové se těšili na jaro ještě více než my. Pokaždé trnuli, zda přes zimu vydrží s potravinami a palivem. V Izraeli vyhlíží jaro po období sucha. Slunce vše sežehlo, stáda se nemají na čem pást, chybí voda. Déšť přináší životodárnou vodu.
Izrael Ježíšovy doby navíc vyhlížel jaro politické. To pochopitelně přichází z milosti Hospodina. Ale Izajáš vysloveně mluví o pomoci hluchým, slepým, chromým a němým. V jaké míře? Tyto neduhy nemusí utiskovat jen tělo, existuje slepota, hluchota, ochromenost a neschopnost ještě jiná. Máme přísloví: „Když se nechce, je to horší, než když se nemůže.“
Někdy nechceme něco slyšet, i když to bylo vysloveno, někdy nechceme některé věci vidět na sobě, na druhých, okolo nás. Nechceme se pohnout správným směrem, neumíme poděkovat, poprosit, zastat se druhého, vystoupit proti nespravedlnosti… Někdy až posté si něčeho všimnu, i třeba určitého slova v textu Písma.

Kdo s námi pohne? Kdo to bude umět?
Kdy se v nás pohnou ledy?
Stojíme o to?

Jan měl skvělé rodiče, nasměrovali ho správným směrem k Tóře, možná i k Prorokům (saduceové – kněží, knihy prorocké neuznávali), k otevřenosti, k očekávání (jim se Jan narodil naprosto nečekaně).
Ocenil jako velice moudré, že mu rodiče neprozradili, kdo je Mesiášem. Ani on nemohl nikomu říkat, kým Ježíš je. Své učedníky jen navedl správným směrem.

O Janových slovech (citace z Izajáše): „Připravte cestu Páně, vyrovnejte mu stezky!“, jsem si většinu svého života myslel, že rovnání cesty Mesiáše se týká mých hříchů. Kazatelé mi nevysvětlili, že ty zábrany, přes které se Bůh ke mně nemůže dostat, jsou hlubší. Že je mám hledat uvnitř sebe.
Jan to podrobně svým posluchačům vysvětloval. Jeho kázání bylo bohatší a podrobnější než jeho slova zaznamenaná v evangeliích.

Vidíme, jak někomu není nic platné, že zná osobu Mesiáše, když s ním neladí. 

Jan slyšel o Ježíšových činech. Poslal tedy učedníky k Nazaretskému proto, aby si sami udělali správný úsudek?
„Blahoslavený, kdo se nade mnou nepohorší“.

Kdo se nad Ježíšem pohoršil?

Představení židovské církve o Ježíšovi prohlásili, že nemá správné smýšlení: „Je posedlý zlým duchem“. (Srov. Lk 11:14–26)

Co o Ježíšovi řekl slepý od narození, kterého Ježíš uzdravil?
Proč se nad Ježíšem pohoršili ti, co slepce vyšetřovali?

Co si o Ježíšovi nakonec myslel uzdravený chromý od rybníka Bethesda?

Co si o Ježíšovi myslela Samaritánka od studně Jákobovy?

Proč devět (z deseti) uzdravených malomocných nezajímal Ježíš jako prorok? Proč se ho nepřišli zeptat, co si Bůh myslí o Izraeli, o nich samotných? Byli vnitřně slepí nebo nechtěli od Ježíše slyšet víc?

Proč někteří uzdravení neposlechli Ježíše, když jim zakazoval, aby o svém uzdravení říkali druhým?
Sluch měli v pořádku.

Proč Ježíš řekl farizeům a zákoníkům: „Běda vám“? (Srov. Lk 11:39–54)

Proč byl Ježíš opakovaně v nebezpečí kamenování? Vždyť Bůh o něm svědčil mocnými skutky. (Srov. J 8:59, 10:25–39)

Proč se Ježíšovi nepodařilo tyto zbožné lidi získat, co jim chybělo?
Proč nedali na Jana?

Ježíš pak svědčí o Janovi.

(O Ježíšovi bude svědčit jen Otec vzkříšením Ukřižovaného.
A Vzkříšený nepůjde přesvědčovat ty, kteří jej poslali pod nůž. „Neposlouchají-li Mojžíše a Proroky, nedají se přesvědčit, ani kdyby někdo vstal z mrtvých.")

Dnešní oddíl evangelia v lekcionáři končí před Ježíšovými slovy: „Ode dnů Jana Ponořovatele až podnes království nebeské trpí násilí a násilníci po něm sahají.
Neboť všichni proroci i Tóra prorokovali až po Jana. A chcete-li to přijmout, on je Eliáš, který má přijít.
Kdo má uši, slyš.“ (Mt 11:12–15)

Mesiáše zahubili představení Izraele. Nejvíce násilí tedy Ježíšovo království trpělo zevnitř, ne od pohanů. Mesiáše popravili jeho bratři.

Trvá toto násilí proti božímu království dál, z naší strany, od současných Ježíšových bratrů? Nebo je už církev poučená, neomylná a milosrdnější než církev „starozákonní“?

Stojíme o Boží názory, o jeho spravedlnost a milosrdenství víc než o své názory?

V neděli odpoledne se sejdeme k adventní bohoslužbě obrácení, smíření a pokání. Potřebujeme si udělat hodinu času, abychom si lépe všimli, čím se bráníme Mesiáši, aby se s námi mohl domluvit.

Víme, odkud výzva k přípravě cesty Mesiáše pochází:
„Hle, posílám svého posla, aby připravil přede mnou cestu. I vstoupí nenadále do svého chrámu Pán, kterého hledáte, posel smlouvy, po němž toužíte. Opravdu přijde, praví Hospodin zástupů.
Kdo však snese den jeho příchodu? Kdo obstojí, až se on ukáže? Bude jako oheň taviče, jako louh těch, kdo bělí plátno. Tavič usedne a pročistí stříbro, pročistí syny Léviho a přetaví je jako zlato a stříbro. I budou patřit Hospodinu a spravedlivě přinášet obětní dary.“ (Mal 3:1–3)
Jan kázal: „Já vás ponořuji do vody k obrácení; ale ten, který přichází za mnou, je silnější než já – nejsem hoden ani toho, abych mu zouval obuv; on vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně. (Mt 3:11)

V našich modlitbách se má objevovat upřímná a poctivá prosba, aby nás Ježíš tříbil, čistil svým ohněm, jako se tříbí zlato, aby bělil louhem plátno našeho svatebního roucha.
Potřebujeme v sobě rozpoznat plevy našich názorů od obilných zrn božích slov.
Rozpoznávat svou lidskou tradici od moudrosti boží. Ježíš je náš Učitel a Mistr, k němu chodíme do učení.

	2010
3. neděle adventní       Iz 35:1–6a. 10       Jak 5:7–10       Mt 11:2–11       12. prosince 2010

Prorok neví všechno, nedostal od Boha dalekohled nebo rentgen všude tam, kam lidské oči nedohlédnou. Je člověkem, který se namáhal a namáhá porozumět Bohu, proto se stává Božím poslem a blízkým spolupracovníkem. K některým věcem se prorokovi dostává vhledu.
Na Janovi Předchůdci Páně a jeho rodičích je to vidět. Takoví lidé splňují naději poctivosti, kázně a dodržování pravidel (například udrží tajemství). (Náboženští vizionáři jsou jiná kategorie.) 

Herodes Jana nespravedlivě uvěznil. 
I ve vězení Jan kázal: „Mesiáš už je tady, musíme se na setkání s ním připravit. Boží království se přiblížilo, obraťte se. Nejdřív je ale zapotřebí, aby se každý sám srovnal, aby se s námi mohl Bůh domluvit. Abyste ho pustili k sobě.“ (Vzpomeňme na Ježíšovo kázání v nazaretské synagóze na stejné téma: „Myslíte si, že jste lepší než vaši otcové?“) 

Vězňové žijí novou a novou nadějí na amnestii. 
Jan v kriminále vězňům zpaměti citoval Proroky: „Nový spravedlivý vládce přijde v síle Ducha, zabije násilníka holí svých úst … spravedlivost a věrnost mu budou tak blízko jako spodní prádlo („pás jeho beder“) na holém těle, dřívější šelmy a jejich kořist budou žít v přátelství…“ (Iz 11:1–10 viz 1. čtení z minulé neděle).
Zřejmě jim také citoval Iz 61:1–11. 
To bylo Herodovým vězňům nadějí, že je Mesiáš osvobodí.
Jenže žádný útok na „Bastilu“ nepřicházel. Naopak přicházíval kat a některému z vězňů usekl hlavu.
Vězňové naléhali na Jana: „Kde a čím se Mesiáš zdržuje? Neví o nás? Kdy nás konečně vysvobodí? Jak dlouho máme čekat?“

Za Janem chodili do vězení jeho učedníci. (Nejen proto, aby mu přinesli buchty). Také se ptali na Mesiáše. 
Jan nikdy nikomu neříkal: „Mesiášem je Ježíš“, dobře znal pravidlo, že je třeba, aby každý sám objevil, kým tesař z Nazareta je. 
Jan poslal své učedníky za Ježíšem, aby se s Ježíšem sami setkali; bystří v něm Mesiáše poznají, těžkopádní ne. (Je lepší si nezačínat s Ježíšem, než s ním kus cesty jít a později jej opustit, dát přednost něčemu jinému.)

Jan asi nevěděl, jak Ježíšovo vystoupení dopadne.
Znal lidský odpor k prorokům, těžko si mohl myslet, že Mesiáš bude mít snadný úspěch.
Některá poznání Bůh dává prorokům okamžitým zjevením, k jiným poznáním dospívají postupným hledáním otázek a nalézáním.
I Jan měl právo si další věci ověřovat, aby mohl porozumět současné situaci.
Konzultace s Bohem, „obracení“ se k Bohu, je naší výsadou a má se nám stát návykem.

Dlouho mi vrtalo hlavou, proč se Ježíš Jana nezastal.
S velikou rozhodností vystoupil kvůli „nějakým nepořádkům“ na nádvoří v chrámu – a k věznění a později k vraždě Jana (svého přítele a příbuzného) neztratil ani slovo?! 

Proč? Přece pro Lazara neváhal riskovat, vrátil se do blízkosti svých pronásledovatelů.
Při svém zatýkání nedopustil, aby na apoštoly někdo vztáhl ruce, a to Petr spáchal trestný čin – napadl veřejného činitele.
Ale je tady psáno: „Blahoslavený, který se nade mnou nepohorší. 
Je důležité zkoumat, jak to bylo. Abychom nepřehlédli ani Janovu nouzi, ani abychom neukřivdili Ježíši nespravedlivým soudem. (I Ježíš má právo na svou čest. A každý utiskovaný má právo na spravedlnost.)

Nevíme, co všechno Ježíš Janovi vzkázal. Ale to, co říká evangelium, je podstatné.
Ježíš Janovým učedníkům citoval jen 35. kap. z Izajáše, pominul Izajášova slova o Mesiášově „vyhlášení svobody zajatcům a o propuštění vězňů“ z 61. kapitoly.

Janovi to stačilo. Věděl, že kromě státních věznic jsme často uvěznění sami v sobě, ani Izraeli, ani nám, ani vězňům vnější svoboda nestačí. 

Asi ve vězení Janovi ještě víc došlo, že tragédie duchovní pýchy zbožných je větší než tušil. (Už dřív si všiml, jak my – zbožní – nesnášíme ty, kteří vybízí ke změnám náboženské praxe.)
Pro toho, kdo myslí na boží království, kdo zasvětil život obrácení Izraele, je ovšem zjištění, že nenastává vytoužená svoboda, horší než vlastní poprava. 

Ježíšovo „mlčení“ Jan nebral jako Ježíšovu lhostejnost. Porozuměli si.
Ježíš nemluvil o Janovi jen po straně. 
Jan mnoho pochopil od proroků, svých předchůdců. A nezapomeňme, že Ježíš obdaroval krásným přátelstvím všechny otevřené, natož Jana. To není spekulace, Písmo nám dovoluje tyto „konstrukce“.

Příliš rychle se pohoršujeme nad Bohem: „Kde byl, když se děla tato nespravedlnost?“
Na prvním místě si máme klást otázku: „Kde jsem já, když se děje ta a ta nespravedlnost?“ Až pak se mohu ptát, kde byl ten druhý.

Jan patřil mezi obětavé. Už jeho způsob života a soustředění se na jednu podstatnou věc o tom svědčí.
Ježíš k otázce pronásledování „spravedlivých před Bohem“ vícekrát řekl své. 
(Ale nepřehlédněme! – Ježíš neříká nic o nutnosti trpět, nic podobného našim výkladům ke slovům sv. Pavla o doplňování Kristova utrpení. 
Ježíš naříká: „Prolité krve statečných a obětavých lidí pro život a svobodu dětí božích je příliš! Žádný nedostatek.“)

Ježíš Jana oceňuje.
I proto, že se nenechal zlákat „jemnými šaty“ a sídly podobnými palácům královským. 

Poslední dvě věty nám poskytují vhled do nebeského království. 

Mluví–li Ježíš znovu o Janově výzvě: „Připravte cestu Mesiáši“, pak znovu zdůrazňuje, podtrhuje jejich závažnost a nenahraditelnost!!

Bez dovedností, které nám brání setkat se s druhým (i Druhým), se vzdalujeme.
Ježíš přišel, abychom se nemíjeli.

Kdo se zařídí podle Jana, setká se s Mesiášem. Ocitne se ve veliké kráse. Ježíš mu ukáže netušené obzory: „S Bohem se setkáváme i skrze lidi, živočichy a věci“, neboť pro každého z nás bylo vše stvořeno. Z veliké přejícnosti a vynalézavosti čistého srdce.

Otázky:
(Odpověď na otázku: „Proč musel být Předchůdce Páně starší než Mesiáš?“:
Kázat nebo soudit směl u židů muž starší 30 let. Jan začal kázat půl roku před Ježíšovým vystoupením.)

Otázka: „Proč se Jan neprokázal nějakým znamením, zázrakem?“
Aby nezastínil Mesiáše, aby nezdržoval.
Omezil se pouze na opakování Izajášovy podstatné podmínky k setkání s Mesiášem: „Připravte cestu a obraťte se!“
Jan byl velkorysý a velice skromný.

	2007
3. neděle adventní       Iz 35:1–6a. 10       Jak 5:7–10       Mt 11:2–11       16. prosince 2007

Stejně jako obraz o pokojném soužití „predátorů s kořistí“ (Iz 11:1–10), je i dnešní Izajášovo líčení příslibem, který není jen básnickou metaforou o nebeské blaženosti někdy v budoucnu na onom světě. Izajášovo proroctví se plní už zde na zemi – to dokazuje i Ježíšovo uzdravování.
Proto Ježíš žádá Janovy učedníky, aby svému učiteli dosvědčili, co „vidí a slyší“. 

Můžeme čekat, že se Ježíš opět výrazně projeví (Myslím tím jeho druhý příchod.) Písmo to jednoznačně říká.
Zrovna nedávno mi kdosi říkal: „Bylo by výborné, kdybych si mohl konzultovat některé otázky přímo s Ježíšem a nebyl odkázán jen na jeho napsaná slova“. 

Někteří lidé i dnes touží po „uzdravení“ – po „otevření očí a uší“ a po umění „chodit s Bohem a s druhými“ jako přátelé.

Bylo by velice zajímavé si všimnout Janovy „krize víry“.
Kdepak, o žádnou krizi nešlo.
Janova (a i Ježíšova) výzva k „obrácení“ není něčím, co by bylo jednorázovou akcí na začátku našeho vztahu s Bohem. Má být celoživotním procesem. 
Stejně i Ježíšovo ponořování do Ducha a do ohně má být naším celoživotním procesem. 
Jsme na cestě.
Na cestě, zvláště nevede-li rovinou, nevidíme cíl. Ani největším světcům nebylo vše jasné (to by je ani nebavil život).
Přepočítává-li si Jan v kriminále znovu jak to s Ježíšem je – je to ctností!
Více – až někdy.

„Amen, pravím vám, mezi těmi, kdo se narodili z ženy, nepovstal nikdo větší než Jan Baptista. Ale i ten nejmenší v nebeském království je větší než on“.
Janovi se nedostalo většího poznání než „starozákonního“. Nebešťané přijali Ježíšovo vyučování. To Jan za pozemského života nestihl. Jan nebyl Ježíšovým učedníkem.

Ježíš se na Jana obrátil s prosbou: „Jane, vím o tvé veliké touze být učedníkem Mesiáše. Ale tys přesně odhalil, jak je třeba se na setkání s Mesiášem připravit. (My už víme, jak málo židů přijalo Ježíše a jak málo z nás křesťanů si rozumíme s Ježíšem.)
Jane, vím, že bys byl vynikajícím „vysokoškolským profesorem“. Ale, víš, jak je důležitý dobrý začátek. Výtečným způsobem připravuješ lidi na Mesiáše.
Víš, jak je důležitý dobrý učitel v prvních ročnících školy. Buď naučí žáky dobře myslet a poctivě hledat nebo je zkazí a žáci budou papouškovat něco, čemu nerozumí.
Jane, prosím tě, mohl bys dál vést svou přípravku na Mesiáše? Neboj se, já si tě velice vážím a vše ti vynahradím. O nic nepřijdeš.“

Řada vašich předků na tom možná byla jako náš děda. Byl nadaný a velice šikovný, ale měl jen obecnou školu. Nemohl se ani vyučit řemeslo. Hravě by zvládl vysokou školu, byl by z něj vynikající konstruktér…
Jenže, aby někdo uspěl na vysoké škole, potřebuje být na střední škole výtečný v klíčových oblastech, alespoň v tom oboru, který chce studovat.

Mezi chlapy se učíme, jak je třeba udělat správně začátek.
Doposud jsme byli učeni, jak je třeba udělat dobře konec (umřít smířen s Bohem a s lidmi).
Ale pokud se dobře nezačne, chyby se táhnou celý život. 

Mojžíšův zákon nám nedává věčný život, ale učí nás správným způsobem zacházet s určitými věcmi, pomáhá nám vytvořit si určité psychické vlastnosti, přístupy a dovednosti, které jsou nutné, abychom rozuměli Ježíšovi. (Např. neumím-li jednat upřímně, řešit spory, smířit se s druhými, nebudu mít a neudržím si dlouhodobě vztahy a neporozumím si s druhým.)

Ježíš říká: „Kdybyste věřili Mojžíšovi, věřili byste i mně. Říkáte, naším učitelem je Mojžíš, naším otcem je Abraham, ale přitom se vaše učení a život úplně rozchází s Mojžíšem“. To máme v evangeliích.

Kdyby to nebylo v evangeliích tak podrobně popsáno, nikdy bychom nevěřili, že někdo, kdo je velice zbožný, je schopen tak zrůdného jednání, jako například Kaifáš.
Když Kaifáš odsuzoval Ježíše, byl zřejmě přesvědčen, že chrání Boží lid pro království Mesiáše a slouží Bohu. Pro něj byl Ježíš nebezpečný. Ježíš vyhrával všechny náboženské diskuse. „Pokaždé nás utluče svými argumenty“, říkali.
Podle mínění těchto zbožných byl Ježíš nebezpečný bludař. Proto ho tak nenáviděli.
Došlo to tak daleko, že po vzkříšení Lazara rozhodl Nejvyšší církevní soud (velerada) zlikvidovat Lazara a potom i Ježíše: „Nemáme jiné řešení. To Ježíš nás nutí k takovému činu, nedá a nedá si říci. Zkoušeli jsme to pod dobrém i po zlém. Nedá si říci.“
To je ta nechuť uznat skutečnost!
Kaifáš věděl, že ve Veleradě hraje divadlo, ale pokládal to za nutné pro záchranu národa. „Až přijde Mesiáš, pak mu odevzdám vládu a nabídnu mu své skromné služby“. Tak to zřejmě měl velekněz srovnané. Jenže podle svého. Nekontroloval si své postoje podle Mojžíše a podle proroků – „neobracel se“ k jejich slovům. Neporovnával si své názory s názorem Božího slova.

Jan byl už v rodině veden k Písmu. Prokoukl, jak rabínská teologie nabyla vrchu nad Mojžíšem (slovem Božím). Rabíni se oháněli více „církevními“ učiteli než slovem Božím. 
Jan je veliký tím, že pochopil nutnost opravy myšlení podle Mojžíšova zákona. Opustit rabínské myšlení, které lidem zkreslovalo představu o Mesiáši.

Jan jako kněžský prvorozený syn měl být také knězem. Ale odešel do samoty (na poušť), věděl, že až přijde Mesiáš, tak se to všechno sesype.
„Napřed musíme pořádně naslouchat Mojžíšovi, potřebujeme opravit způsob myšlení, obrátit se.“
Jan viděl, jak je židovský způsob náboženského myšlení neprůstřelný a neopravitelný. (Ježíš později také řekl: „Staré a nové se nesnáší, staré šaty nelze opravit novým kusem látky.“ 

Židé byli vůči Mojžíšovi imunizováni rabínskou zbožností, „lidovou“ vírou (povídačkami, „teologií“). Jan znovu promyslel „Mojžíše“ a srovnal si své názory podle Písma.
Pak byl poslán  a začal lidi připravovat: „Udělejte Bohu přímé cesty, aby se k vám dostal. Takto byste jej k sobě vůbec nepustili.“

Jan ani neudělal žádný zázrak, aby lidi nerozptyloval (i tak si někteří mysleli, zda snad není Mesiášem). Naprosto se soustředil na jedno potřebné: „Je nutno se obrátit o 180 stupňů. Jdeme na opačnou stranu, vzdalujeme se Bohu.
Je třeba si opravit myšlení, abychom věděli k čemu slouží Mojžíšův zákon. Až porozumíme Mojžíšovi – duchu Mojžíšova vyučování, pak porozumíme duchu Mesiáše.“

Zásady správného myšlení musíme vyřešit dřív, než se pustíme do čtení Bible. Nejdříve musíme odložit slepou víru, neříkat náboženské fráze, nepapouškovat něco, čemu nerozumíme. Odstydět se, a ptát se jako malé děti (nebudete-li jako dítě, do božího království nevstoupíte – to je tedy první krok).

Nejprve se potřebujeme vyučit základním věcem u Mojžíše, poslechnout Ježíšovy výzvy k obrácení, pak se věnovat horské řeči a až potom přistoupit k dalším lekcím Ježíšova vyučování.
Rádi bychom byli pořádnými křesťany, ale…
Kaifáš chtěl být také dobrým židem.
Proto je důležité zamyslet se nad tím, k čemu nás nabádá Jan. (A Ježíš potvrzuje jeho velikost! Minulou neděli jsme si všimli, že Janovu lekci nelze přeskakovat.)

Je třeba pokorně začít od začátku. 
Bez pořádného porozumění Mojžíši nepochopíme Proroky, natož Mesiáše.

„Blahoslavený, kdo se nade mnou nepohorší“ – nevysměje se mi, neodsoudí, neopovrhne mnou.
To se stalo mnoha zbožným židům.
Ale pozor: pro nás „nepohorší se “, neznamená, že bychom se nad Ježíšem ušklíbli.
„Nepohoršit se“ také znamená, nepodcenit Ježíšovu (a Janovu) výzvu k obrácení. Nepřeskočit první a základní kroky k Mesiáši, o kterých jsme mluvili. Nemávnout nad tím rukou, nemyslet si, že se obejdeme bez Janovy „přípravky“.

Jestli zanedbám něco na základní škole, chyby se potáhnou i na vyšších školách, neporozumím další látce. A v životě nelze opisovat.
	4. neděle adventní

	2019
4. neděle adventní       Iz 7:10–14       Ř 1:1–7       Mt 1:18–25       22. prosince 2019

„Vyžádej si znamení“ – neznáme-li řeč zázraků v Bibli a jejich smysl, připadají nám jako pohádková líčení (například „Hrnečku, vař.“). 

Judský král Achaz na Hospodina nedbal. Časem se dostal do velice těžké politické situace. 
Hospodin k němu poslal proroka s výzvou: „Boží příslib stálé pomoci trvá, sousedů se neboj, drž se Hospodina a ne krále aramejské mocnosti.“ (Iz 7:1–9)
Achaz věděl, že boží pomoc je podmíněna dodržováním pravidel života daných Hospodinem, ale ke změně života (do obrácení k Bohu) se mu nechtělo. Přesto Achazovi znovu Hospodin skrze proroka vzkázal: „Vyžádej si ode mne znamení, abys věděl, že ti pomohu.“ Ale král uhnul zbožnou frázi: „Kdo jsem já, abych žádal Hospodina.“ To je zdánlivě v souladu s Dt 6:16.
Aby se Achaz nemohl vymlouvat, dává mu Hospodin sám srozumitelné znamení: „Dívce (tvé ženě) se narodí syn (bude významným králem, protože na mě dá).“ (Pro každého krále je syn důležitý.)

Izaiáš mluví o dívce (´alma), to je mladá žena, zralá k manželství. Křesťané v Izaiášově textu změnili dívku za pannu (betúlá) a slova proroka vztáhli především na Mesiáše a jeho matku.
Proroctví mívá často význam pro přítomnost i pro budoucnost, ale kdyby prorokova slova předpovídala narození Mesiáše za sedm století, nebyla by nepopiratelným znamením pro krále Achaze.

Škoda, že se z Izaiáše nečtou další verše. Achazův syn Chizkiáš pak dbal na Hospodina a převyšoval ostatní judské krále. Ale než se ujme vlády, bude zpustošen nejen Aram (severní) Izrael, ale i Juda si způsobí soužení – Achaz svou neposlušností a neochotou sloužit Hospodinu zavede lid do velkých trápení. Nechtěl uznat zřetelné znamení velkorysé pomoci Hospodina.

Stále se přikláníme k životu nebo ke zkáze. Máme možnost učit se moudrosti i z jednání našich duchovních předků – Izraelitů. Pak budeme mít co říkat svým dětem i lidem, ke kterým nás Bůh posílá. 

Podle Písma je zachráněn k životu („spasen“) ten, kdo důvěřuje Bohu a žije podle jeho pokynů.
Ježíš k důvěřování Bohu dává důležitá pravidla:
Pečlivě naslouchej tomu, co ti vzkazuji.
Ověř si hodnověrnost posla.
A poznané a ověřené přijmi do svého života.

Marie a Josef patří mezi ty, kteří tak činili.

Mnohá židovská děvčata a mnozí manželé dodneška touží, aby se Mesiáš narodil jim. 

„Ukázalo se, že Marie počala z Ducha svatého.“ Komu se „ukázalo“? Zřejmě Josefovi. 
Zřejmě se Josef pokládal za nehodného, být manželem matky Mesiáše – nikdo s ním totiž nejednal.
Josef Marii věřil – jinak by byl povinen oznámit její nevěrnost podle biblických pokynů: „Nebudeš mlčet ke zlu, ale oznámíš zločin.“ Chtěl chránit Mariinu čest a pověst, proto chtěl vzít otcovství Mariina syna na sebe a vystavit jí rozlukový list. – Tak jedná spravedlivý – ne podle litery, ale podle smyslu zákonodárce – sloužit životu. „Josefe, vážím si tvého postoje, že Marii věříš! Jsi skvělý, počítám s tebou, ty budeš otcem Mesiáše. Mesiáš potřebuje dobrého tátu. Ty budeš Marii výtečným manželem.“
Škoda, že my Josefa nemáme za příkladného manžela a tátu (místo výpovědi evangelia dáváme přednost zbožné ideologii). 
Ocenění: „Josef byl muž spravedlivý,“ patří mezi nejvyšší ocenění Boha.

Dodatek k úvaze nad slovy:
„Otče náš, neuveď nás v pokušení.“

Nejsem spokojen se svým dosavadním výkladem. Říkal jsem, že apoštolové byli výbornými učedníky Mojžíše a pak pokročilými učedníky Ježíše. Ten je provedl patřičnými vyučovacími lekcemi a až pak jim daroval „Otčenáš“. Pokusil jsem se k Modlitbě Páně něco stručně povědět, ale asi to není možné. Ve vyučování nelze předbíhat. Něco ještě přidám a shrnu, třeba to někoho přivede k podrobnějšímu a řádnému hledání.

Už vyprávění o selhání lidí v Ráji nás vede k hledání příčiny našich chyb a hříchů. Adam a Eva nejedli dostatečně ze Stromu života, byli zamilovaní jeden do druhého a zanedbali vztah s Bohem. (My, jejich děti, to selhání stále opakujeme.)
Bůh v Ráji připravil svým dětem veliké bohatství, nejcennější a nejvzácnější byl Strom života – jeho ovoce vyživuje lidi k věčnému životu.
Jíst ze „Stromu života“ je metaforou, obrazem pro získávání boží moudrosti a k budování důvěrného a důvěřujícího vztahu s Bohem a s lidmi. Dobře víme, jak důležité je pěstovat vztah k partnerovi. Nerozumíme-li si, hrozí nám nebezpečí, že se zamilujeme do někoho cizího. Někteří lidí se rozvedli i s Bohem.
Kristus je pro nás Stromem života. 
Ježíš nás živí svým slovem a ovlivňuje svým přátelstvím. (Vyučuje nás životní moudrosti, s láskou o nás i v nouzi pečuje, ukazuje nám, že je možné Bohu důvěřovat. Pomáhá nám nacházet smysl života.)

O metafoře Stromu poznání jsme si něco řekli. Mate nás slovo poznání, protože poznání je pro nás velikou hodnotou. Měli bychom (alespoň v závorce) přidat označení: „Strom svévolného rozhodování o dobru a zlu.“
Nedůvěřovat dárci života (třeba i dobrému rodiči) a příteli je zradou. A ochutnat zlo, dopustit se zločinu, je strašným selháním s katastrofálními následky (už nikdy nebudeme jako před tím).

Nedůvěřovat Bohu a svěřit se do rukou svůdce je naším neštěstím. Uvedu pár příkladů.
Izraelité si na Hospodinu vymohli lidského krále a opovrhli Hospodinem. Co měl Bůh dělat, daroval jim přece svobodu. (Dlouho jim trvalo, než se jim králové přejedli, měli ruce od krve …)

Němci (většinou pokřtění) si zvolili za svého vůdce nacistu. (Příliš dlouho jim trvalo, než přiznali, že má ruce od krve.) Nevěděli o Hitlerovi vše to, co vyšlo najevo po válce, ale kdo chtěl vidět, viděl jeho nenávist, lhaní, krádeže a vraždění.
Kdyby byl Hitler odstraněn (přežil 42 pokusů o atentát), pomohlo by to těm mnoha Němcům, kteří svému vůdci a jeho slibům holdovali?
Nepomohlo, německý kulturní a zbožný německý národ byl nemocný.

Vrátím se ještě v historii nazpět, na začátek 20. století. Pradědové mojí generace byli poctiví a zbožní lidé. Ale byli vychovaní k poslušnosti císaři Pánu („z boží milosti“). Jemu přísahali věrnost, ne Bohu.
Církev je patřičně nevzdělala. 

Nepamatuji, že by se někdy ve škole nebo v církvi mluvilo o našich krvavých rukou. Naše křesťanství bylo malo-mocné, neboť pastýři byli malomocní. Neobraceli jsme se k Bohu, ale vzdalovali se od něho jako saduceové a farizeové doby Ježíšovy.

Víme, jak na konci 19. stol. ve Francii dopadla antisemitská štvanice na Alfreda Dreyfuse. Zastal se ho jen Émile Zola s několika málo přáteli. Francouzi své hrdě hlásané heslo: „Volnost, rovnost, bratrství“ národu Ježíše odepřeli. Ještě hůře jsme o něco dříve dopadli u nás. Víte o nějakém biskupovi, který by se přidal k Masarykově obhajobě Leopolda Hilsnera, nespravedlivě obviněného z rituální vraždy Anežky Hrůzové?
Nenaslouchali jsme nářku Židů na naši nesnášenlivost k nim, smáli jsme se odporným karikaturám ponižujícím Židy a zapírali svůj antisemitismus.

Co si měl s námi Bůh počít?
Katolíci nesnášeli jak Émile Zolu, tak T. G. Masaryka.
Byl komunismus a nacismus pokušením? Proč Bůh nenechal na malého Adolfka Hitlera spadnou tašku ze střechy, když šel od prvního svatého přijímání? V „milosti posvěcující“ by šel rovnýma nohama do nebe. Uvedl nás Bůh v pokušení skrze Hitlera a Marxe?
Jak to říci a jak tomu rozumět?
V první i druhé světové válce se Evropané velice modlili, ale neobrátili se podle Jana Baptisty a Ježíše.

Místo toho, jsme se (včetně nemalého množství pokřtěných) obrátili ke Stalinovi a Rudé armádě. Mnozí vytěsnili nenávist a krutost komunistů. „My jsme nevěděli, že jsou nějaké koncentráky,“ lhali. Kdo chtěl vědět, věděl.

My, čechoslováci Masarykovy demokracie, jsme se před 2. válkou pyšnili: „Nejsme antisemity jako Němci. Ale jen co se Hitler přiblížil, už česká komora právnická, lékařská a inženýrská prohlásila: „Židé ven z našich pracovišť a už nikdy nazpět.“
My, katolíci jsme až do 70. let 20. stol. při obřadech Velkého pátku říkali modlitbu „Za věrolomné židy“ v duchu kolektivní viny.
Nebýt „Osvětimi“, popírali bychom, že do r. 1925 jsme my, evropští pokřtění, v pogromech zavraždili 8 milionů Židů.

V knize Jób je sice líčeno, že se Bůh nechá satanem vyprovokovat ke krutému zkoušení spravedlivého Jóba, ale pokládáme to jen za určitou literární formu, důležitý smysl poselství té knihy vidíme jinde.
Ježíš mluví podobným způsobem: „Šimone, Šimone, hle, satan si vyžádal, aby vás směl tříbit jako pšenici.“ (L 22:31) Baptista řekl: „Mesiáš vás protříbí, pšenici vyčistí od plev, pšenici uloží do sýpky, plevy spálí,“ (srov. Mt 3:12) – rozumíme tomu, že nejsme věcí, my rozhodujeme o své užitečnosti, kým se staneme. (Srov. L 17:34–37)

To my vyzkoušení Abraháma s obětováním Izáka mylně nazýváme „zkouškou poslušnosti“.
(Učitel nejprve zadává žákům úlohy a pak je zkouší, aby poznal, zda rozumí vyučovací látce. Bůh to nepotřebuje zjišťovat, ale různými způsoby nás učí jak v protivenstvích obstát.) 

Mnoho jsme zanedbali.
Nevysvětlili nám, co znamenají dva důležité stromy v Ráji. Selhání v Ráji jsme prohlásili za dědičný hřích, který lze prý spravit pár kapkami vody při křtu. A pak jsme z hříchů udělali „šťastnou vinu, pro kterou přišel Vykupitel vznešený a veliký“. Neboť naše vykoupení prý nastává usmířením Otcova hněvu prolitím Ježíšovy krve. 
V kostele jsme se neučili jak hledat příčiny selhání lidí v Ráji. Neřekli nám, že selhání v Ráji bez obrácení a nápravy stále přináší další a další bratrovraždu, potopy a stavění měst bez Boha. Neupozornili nás, že to jsou typy hříchů, které stále opakujeme. Při vyučování náboženství ani ve škole nás nevedli k rozpoznávání náboženských příčin selhání před světovými válkami nebo nástupem komunistů. Nemluvilo se o umění modlitby „Otče náš“. 
Nevymlouváme se, chceme to změnit.

Moje zkušenost s vlastní bídou, s historickým opakovaným selháváním národů a s vyučováním Písma a Ježíše jsem nad slovy: „Otče náš, neuveď nás v pokušení,“ došel k prosbě: „Otče, pomoz mi rozpoznávat příčiny mých selhání včas, abych se nedopouštěl horších selhání. Bože prosím tě, pomáhej mi budovat vztah k tobě, abych ti čím dál víc důvěřoval a řídil se tvými radami.
Chci být otevřený k novým možnostem poznání. Chci poctivě naslouchat upozorněním druhých a hledat nakolik mají pravdu. K tomu tě, Bože, prosím o pomoc.“

Vám všem přeji dobré prožití vánočních svátků.
Vánoční stromek nám může připomínat bohatství Stromu života. Boží štědrost a Ježíšovu péči. Štědrostí k blízkým i vzdálenějším dorůstáme do podoby boží.

	2016
4. adventní neděle       Iz 7:10–14       Ř 1:1–7       Mt 1:18–24       18. prosince 2016

K prvnímu čtení.
Kdo nepracuje s texty z Písma, nepochopí selhání krále Achaza ani velikost Ježíšovy matky. 
Šidí sebe i děti – neučí děti, jak získat důvěru k Bohu.

Jakým byl Achaz králem, jsme si říkali. Mám to znovu opakovat? 
Na judského krále Achaza vytáhli dva sousední králové. Prorok ujišťuje Achaza o Hospodinově pomoci – aby nesháněl lidské (pohanské) spojence do války: „Vyžádej si znamení, abys mně a této zprávě mohl důvěřovat.“ Král věděl, že by se musel změnit, tak se vymlouval: „Nejsem hoden žádat o znamení…“ – „Nevymlouvej se, vedeš národ do zhouby. Znamení dostaneš – tvoje královna ti porodí syna! A ty jsi před Hospodinem odpovědný za způsob své vlády…“

Mladičká Marie jednala jinak (kolik ji mohlo být let, patnáct?). Na biblických příbězích se vyučila. Znala texty o povinnosti ověřovat si pravost posla Hospodinova.
Kéž bychom si také tuto dovednost osvojili!
(Mnoho lidí se vydává za osvícené, nabízí „duchovní rady“ a řada lidí se jimi nechává vodit za nos.)

Stručně opakuji: Josef s Marií měli zásnuby za sebou (u židů 80 % svatby) a čekalo se na završující obřad svatební, kdy si ženich přiváděl svou nevěstu do svého domu.
Mezi tím se ale Marie setkala s někým, kdo se vydával za posla božího.
Vydala se na cestu k ověření jeho pravosti. Od Alžběty se jí dostalo dalšího potvrzení, že jde správnou cestou (podle pravidla: „Kdo má, tomu bude dáno a přidáno“). Víte, o čem mluvím? 

Co se asi Marii honilo v hlavě?
Jak to vysvětlí Josefovi?
Má mu to říci?
Bude jí věřit?
Podobně se trápil Josef s novou situací. 

I o velikosti Josefa a o jeho spravedlnosti jsme mluvili…
Josef byl krásnou osobností, které se Marie nebála pravdivě říci, co záhadného ji potkalo.
Josef podobně jako Marie promýšlel, co má dělat. Promýšleli to každý zřejmě před Bohem.
Oba se učili přemýšlet a vzdělávali se ze slova božího.
Ale teď se ocitli v situaci, která nemůže být nikde popsána, nevejde se do tabulek a kolonek, nemůžeme ji narazit na nějaké „kopyto“.
Ani jeden neodříkával krásné modlitby (modlitba „Slyš Izraeli“, by jim nepomohla). Byli dobrými učedníky „Mojžíše“. Snažili se podle moudrosti boží myslet a jednat. Nebáli se rozhodnout. Neházeli si korunou, ani nečekali, až to Bůh vyřeší za ně.

Mohli bychom nazvat situaci mezi Marií a Josefem krizí?

Krize nás potkávají každou chvíli, v manželství především.
Líbí se nám tvrzení, že krize je příležitostí, k růstu.

Jak řešíme naše krize? Můžeme se od Josefa a Marie něco naučit?

Udělám vsuvku.
Žasnu nad tím, jaké jsme dostali tělo. Má například obrovskou schopnost uzdravování. Lékaři při operaci vykonají svou úžasnou práci! (bez jejich pomoci bychom zemřeli) a pak rozříznuté tkáně sešijí (ošetří a podpoří léky) a tkáně sami srostou. (Auto takové schopnosti nemá.)
Mluvil jsem například s několika lidmi, kterým operovali srdce a rozřízli jim celý hrudník – a jim se rána neuvěřitelně brzy zahojila. Úžasné! 

Proč to vyprávím? Protože nám Bůh daroval ducha úžasných možností regenerace.

Jsme schopni přátelství, které je schopné snášet s druhými nejen dobré, ale i zlé. Jsme schopni obětavosti, velkorysosti, odpuštění, milosrdenství… Láska odpustí i zradu (když se k ní patřičně zrádce postaví).
Toho jsou schopni i nevěřící lidé!
Tak velkou výbavu jsme od Boha dostali.
Ale jako máme pečovat o tělo, tak máme neméně pečovat i o duši a naše vztahy.
Josef a Marie nechali do své krize vstoupit také Boha a jeho služebníky.

Často se bez lékaře těla, ale i bez terapeutů ducha – od psychologů až po různé služebníky církve – neobejdeme.
Jen tento (navíc předvánoční týden) jsem pracoval na uzdravení vztahů 17 hodin. Jen naříkám, že lidé často přicházejí v hluboké krizi.
Přitom můžeme do našich vtahů pozvat Boha a učit se z božího slova a od Ježíše pravidlům dobrého soužití.
Na Josefovi a Marii si můžeme odhadnout, jak to dělali.

Promýšlení biblických textů je silný zážitek. Dá to práci a vyžaduje to kázeň a přesnost v myšlení. Porovnávání svých nápadů s ostatními biblickými texty – zdali do nich zapadají jako puzzle.
Modlitba je činem: naslouchat (Bohu, stejně jako vyslechnout druhého) není samozřejmé, učit se, je prací. Přemýšlení dá také práci. Řídit se boží moudrostí, dát ji přednost před vlastním přáním, ovládat své nezdravé emoce, bránit se, aby v nás nepřevážilo zranění, usilovat o spravedlnost vůči tomu, kdo mně třeba ublížil, to vše je velice pracné.
Rozhodnout se podle Boha je velikým činem a určitým „rizikem“.

Kdo se vydá touto cestou, může objevit, že není odkázán jen na své síly.
Neznamená to, že mu bude vše jasné, že bude mít odpovědi na všechny otázky a pochybnosti.

Josef a Marie žili v mnohem skromnějších podmínkách než my (nejedli s příbory a neměli koupelnu ani náš přepychový záchod) a přesto vyrostli v osobnosti, které obohatily dějiny a veliké množství lidí a manželství.

Říkáme si: křesťanské manželství nastává mezi manželi, kteří si zvolí Ježíše za svého Přítele, Bratra, Učitele, Lékaře a Mistra života.

Dostali jsme bohatší výbavu k životu než Ježíšovi rodiče. O materiálním bohatství vůbec nemluvě, ale i po duchovní stránce. Josef nikdy nezažil Ježíšovu Hostinu. Marie neměla po ruce Bibli jako my, byla odkázána jen na svou paměť – co Ježíš říkal.

Je dobré se připravit na Vánoce s moudrostí boží – aby u nás nepropukla manželská nebo rodinná krize.
Každý rok si říkáme, jak se to dělá. 

„Následování Ježíše“ je nejkrásnějším programem. Všechny prostředky „zbožnosti“ mají sloužit k většímu porozumění Ježíši a přijetí jeho životních postojů.

S nejbližšími lidmi se navzájem nejvíce obdarováváme, ale také se často nejvíce navzájem trápíme – neboť soužití s nejbližšími je nejnáročnějším úkolem v životě.

Ale s Ježíšem můžeme být pro druhé velkým požehnáním.

	2013
4. neděle adventní       Iz 7:10–14       Řím 1:1–7       Mt 1:18–24       22. prosince 2013

Král Achaz se nedržel Hospodina. Svého syna (syny) „provedl ohněm“ (obětoval tak podle pohanského vzoru). Achaz se ocitl ve velkém ohrožení pohanů. Přesto mu Hospodin nabídl pomoc proti nepřátelům, ale král věděl, že by se musel zříci svého způsobu života, nespoléhat se na svou diplomacii a na své spojence. Nabídku Boží pomoci odmítl zbožnou frází. Změna životní orientace se mu zdála příliš nesnadnou.
Prorok mu říká: Aby ses nemohl vymlouvat, že jsi o nabídce Boží pomoci nevěděl, dostáváš znamení: „Tvé ženě se narodí syn“. (Achazův syn Chizkijáš byl pak dobrým králem.)

Achaz je králem „z Boží milosti“, ale neumí se na Hospodina spolehnout. Oproti němu Marie na Hospodina spoléhá. Je skutečná královská dcera, dcera Hospodinova.
Ví, že je povinna si ověřit pravost posla, který prohlašuje, že přichází od Boha. 
Marie navštívila Alžbětu, aby se přesvědčila. Na vlastní oči pak viděla, že „Alžběta počala ve svém stáří syna a již je v šestém měsíci, ač se o ní říkalo, že je neplodná“ (Lk 1:36).

Nikdo z nás se nemůžeme vymlouvat, že nevíme o boží pomoci. Už Izajáš říká: „Pojďte, projednejme to spolu, praví Hospodin. I kdyby vaše hříchy byly jako šarlat, zbělejí jako sníh, i kdyby byly rudé jako purpur, budou bílé jako vlna. (Iz 1:18)
Nikdo z nás se nemůžeme vymlouvat, i nám se narodil Syn, který nám zdarma nabízí pomoc k vymanění se ze svých selhání.

Nikdo se nenarodil jako světec, ani Adam a Eva, ani Marie nebo Josef. Čistý list svého života něčím popíšeme. Spravedlivým se člověk stává. Svou důvěryhodnost si můžeme odmala budovat.

Ale všimněme si, jak jsme podezřívaví a nedůvěřiví vůči sobě navzájem. Tolikráte jsme byli zklamáni a podvedeni druhými a ledaskdo z nás jsme sami zklamali druhé, že je nám obtížné někomu důvěřovat.
Rakovina nedůvěry a podezřívavosti nás tak zasáhla, že do ní zatahujeme i Mariina manžela Josefa. Podezříváme ho, že nevěřil Marii. Že se nestydíme. Kde se to v nás vzalo?

Chtěl jsem se věnovat něčemu o kus dál, ale ještě jednou se vraťme k Josefovi a Marii před jejich svatbou. Prosím vás o pomoc, pečlivě si projděme text evangelia a hajme Josefovu čest. Abychom Josefa už nestahovali do svých kalných vod a znovu stavěli novou vlastní důvěryhodnost a důvěru k druhým. 

Slovo boží je elegantní, Bůh neskonale převyšuje naši upocenou malost.
Jsem hrdý na to, že byli nejméně dva lidé, kteří si navzájem věřili. Kdo si cení vlastní cti, šetří čest druhého.

Proč Josefovi znovu a znovu opakujeme: „Josef Marii nevěřil, měl za to, že mu byla nevěrná“.
Proč z Josefa děláme jen jakéhosi dobráka, který byl prý k Marii shovívavý. 
Nechme se evangeliem uzdravovat ze své nedůvěry.

Josef se od Marie dozvěděl, co jí potkalo „shůry“. (V předešlých letech jsme o tom mluvili.)
„Dříve než spolu Josef a Marie začali bydlet, ukázalo se, že počala z Ducha svatého.“
Evangelium nepíše, že se ukázalo Mariino těhotenství a že by jí Josef nevěřil.
„Ukázalo se, že Marie počala z Ducha“!
U židů neexistovalo, že by někdo mohl mlčet k hříchu, stal by se spoluviníkem. Vina musí být oznámena, „tak odstraníš zlo ze svého středu“.
Josef byl navíc mužem věřícím – žil božími skutky svých předků i vlastní zkušeností s Hospodinem.
Marii nepodezříval z nevěry, věřil jí. Jen si ji netroufal vzít za manželku; s ním nebe nejednalo, tak měl za to, že se s ním nepočítá. Marii a božímu dílu chtěl jit z cesty.
Je skvělé, jak Josef myslí na Marii a ne na sebe. Je pro nás vzorem!
(Dnes se každý zamilovaný hroutí, myslí jen na sebe a vůbec nemyslí na svého opouštěného partnera a na své děti. Na rozdíl od Josefa nejsme chlapi.)
Protože byl Josef spravedlivý, chtěl Marii vystavit rozlukový list: slušně se rozejdou, otcovství Mariina dítěte tím vezme v tichosti na sebe, aby se o Marii nikdo nemohl otřít, že je svobodnou matkou, která se s někým spustila. To by nebylo proti spravedlnosti, nebyl by to ani takový „podvod“, jako když naši faráři vystavovali židům falešné křestní listy, aby je uchránili nacistickému pronásledování. (O dítěti se navíc v rozlukovém listu nemluví.)

Josef byl statečný, nebyl člověkem fanaticky lpícím na liteře. Byl moudrý, uměl rozlišit, které pravidlo spravedlnosti má přednost, aby bylo slouženo životu a úctě druhého.
Josef tedy Marii nepodezříval, jen se neodvažoval se s Marií oženit. Anděl mu neříká: „Josefe, nepodezřívej svou manželku Marii“. (Zasnoubení v Izraeli bylo 80 %ním manželstvím.)
Anděl Josefovi říká: „… neboj se k sobě vzít svou manželku. S tebou se počítá, ty budeš děcku otcem, ty mu dáš jméno – ty ho nasměruješ do života s Bohem (jméno vyjadřuje kým člověk je, kým se má stát)“. Až na vyzvání od Boha se pak Josef odvážil s Marií oženit.

Od Josefa a Marie se můžeme mnoho naučit, například co to znamená být z královského rodu.
Josef byl z davidovského královského rodu, ale ještě víc pro něj znamenala jeho příslušnost k lidu Božímu – ke královskému kněžstvu. To se sice vztahuje na všechny obřezané židy, ale něco jiného je narodit se ve správném, dobrém rodu a něco jiného je si královskou noblesu osvojit. 

Písmo o Josefovi říká, že je člověkem spravedlivým. To je v Bibli vysoké hodnocení.
Jsem velice povznesen tím, že si Josef s Marií důvěřovali.
Josef je poctivý a pravdivý. Ví, že o nás Bůh tak pečuje a je tak milosrdný, že nemáme zapotřebí lhát nebo podvádět. Znal Desatero; v něm se říká: „Já jsem vás vyvedl z otroctví, budu o vás tak pečovat, že nebudete mít potřebu nějaké křivárny a podvodu.“

Je důležité vědět, v jakém rodinném zázemí Ježíš vyrůstal, co doma nasál.
Ježíš s tátou stavěli domy. 
Ježíš, pak – jako rabi – lidem ukazoval, a ukazuje i nám, jak si vybudovat domov s Bohem, aby u nás bydlel Bůh a my u něj byli doma.

Josef si vážil spravedlnosti a sám chtěl být spravedlivý! K tomu vede dlouhá cesta.
Charakter a hodnověrnost je třeba budovat. „Kdo je věrný v malé věci, je věrný i ve velké a naopak, kdo je nevěrný v malé věci…“

Josef byl nejen dobrým řemeslníkem. Ježíš na něm později viděl, jak je táta poctivý každým coulem. Od dětství s ním chodil na stavby. Viděl, jak táta jednal s druhými lidmi, byl svědkem toho, že to co táta řekl, to platilo, viděl, jak se sliby dodržují.
Josef byl váženým občanem, oprávněně můžeme mít za to, že si v Nazaretě brzy získal dobrou pověst.
Nebyl naivní ani dobrohloupý, ale také svou snoubenku nepodezříval, nepodsouval jí nic špatného, uměl rozpoznat její upřímnost.
Můžeme-li druhému věřit, máme nezaplatitelný poklad. Jsou situace, ve kterých si nemůžeme pravdivost druhého ověřit.
Máme právo na svůj pocit, ale jsme-li svědomití, kontrolujeme si, zda je náš pocit objektivní, abychom druhému nekřivdili.

Někdy máme podezření nebo slyšíme pomluvu; Ježíš nás učí, jak se s podezřením vypořádat. 
Když se Marie vrátila od Alžběty, byla v pokročilém stupni těhotenství. Můžeme předpokládat, že Josefovi vyprávěla, co a jak.

Pokud můžeme věřit druhému, je to osvobozující.
Někdy nás i vlastní smysly klamou a buď uvěříme tvrzení druhého, nebo se náš vztah propadá.
Jak mnoho nás zraní, řekne-li nám druhý nespravedlivě: „Já ti nevěřím!“ 

Někdo řekne: „Vůbec okolo sebe neznám někoho, komu bych mohl důvěřovat“.
Ano, charakterních lidí není mnoho. Tím více jich je třeba. Proč bychom se nemohli důvěryhodnou osobností stát my?
Dětem máme a můžeme ukazovat, jak charakterní jednání vypadá.
Máme je za každou statečnost, pravdivost a spravedlnost chválit. Když zalžou, nemáme je srážet: „Už ti nebudu věřit“. Je důležité dětem vysvětlovat, jak na pravdivosti stojí život, že spravedlnost vyžaduje odvahu a k čemu je dobrá. Můžeme-li si navzájem věřit, je to k nezaplacení.
Máme děti vést k moudrosti, k rozlišování komu můžeme důvěřovat a komu ne. Když se spletou, máme je povzbuzovat k vytrvalosti, každý se vícekrát pleteme.

Ke spravedlnosti patří hájit svou čest a čest druhého. Ke spravedlnosti a bratrství patří zastávat se druhého. 

Nedůvěra mezi lidmi naleptává naše vztahy. Lež a pomluvy bourají domovy.
Mrzí mě velká podezřívavost a nedůvěra v církvi. Kdo slouží v církvi, ví, o čem mluvím.

Zkušenost s charakterními lidmi nás podpírá, ovlivňuje a povzbuzuje k dobrému. Naopak opakovaná špatná zkušenost naši víru v ideály nahlodává.

(K tématu vzájemné důvěry se ještě vrátím o Svátku Svaté Rodiny.)

Josef je muž spravedlivý. Marii k takovému manželovi můžeme gratulovat.

	2010
4. neděle adventní       Iz 7:10–14       Řím 1:1–7       Mt 1:18–24       19. prosince 2010

Marie má před svatbou, těší se na svého ženicha – je to dobrý a poctivý řemeslník, pevný a rovný jako jedle, pěkný a uvážlivý člověk (Bible navíc řekne „muž spravedlivý“). Marie je velkorysá, osud Izraele jí leží na srdci, je ochotná pro boží království obětovat cokoliv. Bylo by pěkné, kdyby jeden z jejich dětí – pokud by samozřejmě Hospodin dal – byl Mesiášem. Co by za to dala, je ochotná sloužit třeba do roztrhání těla.
„Vyhrála jsi konkurz, Mesiáše ti dá sám Bůh!“
Je posel pravdivý? Co Josef, který se jí líbí, má ho ráda a váží si ho. Co řeknou lidi, že někdo nasadil Josefovi parohy? Jak bude Josefovi? Co jeho čest?
O Josefovi jsme už mluvili.
Kam se nám v životě církve Josef vytratil? 

Marie nebyla puťka, měla odvahu vybočit z pravidel tehdejší společnosti. Možná ji ledaskdo měl pro její názory za svévolnou a příliš hrdou. S Josefem nepatřili mezi ty, kdo plují s proudem.
Možná později bylo slyšet na adresu syna: „Vona je celá rodina taková zvláštní a svobodomyslná.“ 
Král Achaz takovou odvahu vybočit neměl. 

O Ježíšových rodičích jsme si v minulých letech něco říkali. Jsou obdivuhodní a můžeme se od nich mnoho naučit.
Všimněme si znovu Marie. S vysvětlením jejího jména je dost potíž. Křesťanská tradice se do něho postupně snažila vkládat co nejvíce z Mariina významu. 
Mojžíšova sestra Mariamé znamená „milovaná (boha) Amonova“ (jména obou sourozenců jsou původně egyptská).
„Stella maris“ (hvězda moře), je pozdější konstrukcí, začínající od sv. Jeronýma.

Noemi (Rozkošná) po návratu z Moabu do Izraele říká: „Neúspěšná se vracím domů jako vdova, říkejte mi Mara (Trpká), neboť mě potkal trpký úděl.“
Volně se jméno Maria dá vyložit jako „vznešená“ (která je ke své vznešenosti pozvednuta „vznešeným“), říká Jan Heller.

U „trpké“ a „vznešené“ se chci zastavit. Ta pojmenování jsou výstižnější a podstatnější než všechny další čestné tituly, než legendy  a prvotnější než pozdější mariánská úcta. 

Právem Ježíše podle jeho údělu nazýváme Ukřižovaným. Častěji zde mluvíme o příčinách jeho zavraždění. Podobně nechceme odbíhat od trpkosti a hořkosti v Mariině životě. Není třeba ji dnes litovat, nemá toho zapotřebí, je ale třeba se vyvarovat postojů těch, kteří pomáhali Ježíše zlikvidovat.

Simeon na útok tohoto zla Marii připravoval: „Hle, on jest dán k pádu i k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se budou vzpírat, aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí.
I tvou vlastní duši pronikne meč. Zažiješ hořké, trpké časy (od zbožných lidí).“

Lidová zbožnost Marii nazývá Sedmibolestnou, dokonce některé kruhy opět tlačí, aby byla prohlášena za Spoluvykupitelku svého syna. Mají za to, že jsme byli z hříchu vykoupeni utrpením. Zapomínají, že Ježíš přišel zachránit („vykoupit“) i svou matku. Ne od hříchů, ale k růstu božího člověka (nebešťanem se může stát ten, kdo přijme Ježíšův životní styl).
Dobu Ježíšova veřejného působení Marie prožila v trápení mámy, trpící pomlouváním, nespravedlivým osočováním, pronásledováním a umučením syna.
Že nezatrpkla a nezahořkla, je obdivuhodné.
Nejenže za synem stála, ale také se od něj mnohému naučila a od něj převzala.
Chce-li se někdo nazývat Mariánským ctitelem nebo chce-li někdo vstoupit do mariánských bratrstev, měl by být zapřisáhlým nepřítelem pomluv, nactiutrhání, intrik, nesnášenlivosti a fanatismu. Tyto hříchy přivedly Ježíše na kříž a byly příčinou Mariiných slz.

Marie je ženou statečnou. Byla formována příkladem biblických žen, které dostaly syna od Boha (Sára, Rebeka, Ráchel, Chana), i od těch, které riskovaly svou pověst a život (Támar, Rút, Rachab, Ester, …)
I ona si nejen přála, jako mnoho zbožných židovek, aby se jí narodil Mesiáš. Nabídku být matkou Mesiáše přijala i s rizikem, že bude ukamenovaná jako nevěrnice.
Její důvěra spoléhající na Boha vycházela z práce na vztahu s Bohem.
Víru, lásku a moudrost nedostáváme jako hotovou věc od Boha. Za tím vším je poctivá a vytrvalá práce.
Známe to i z lidských vztahů například z manželství. Z Josefova postoje vytušíme nejen jeho hledání a námahu, aby mohl své snoubence dál důvěřovat, ale aby ji nějakým způsobem neublížil (chtěl vzít otcovství na sebe, aby se nikdo o jeho snoubenku nemohl ani slovem otřít). 
Josef je ale navíc otevřen Bohu.
Proto se dozví, že je použitelný k výchově jedinečného syna.
O nic nepřišel. Nesmírně získal. Smí se oženit s matkou Mesiáše. (To my máme sklon předepisovat druhým, co můžou a co nesmí.)
Jen ten, kdo ví o své ceně a kdo si váží své cti, může ctít důstojnost druhého. O Marii a Josefovi to platí.
Rozumíme Bohu, proč pro svého syna vybral rodiče takové úrovně. Vedli svého syna k hodnotám, které sami vyznávali svým životem. (Postoje rodičů velice ovlivňují charakter dětí.)

V Ježíšově rodině se nepomlouvalo, nikdo si na nic nehrál. Ale věděli, že podlaha se stírá také pro božího syna, že květiny se nosí matce božího syna, že táta váží svá slova a poctivě pracuje, aby se nemusel před nikým stydět a aby se za něj nikdo nestyděl.
Marie a Josef syna nezbožňovali, ale tuto úroveň jednání rozšířili i na druhé. Je možné, že jim Ježíš doma řekl to, co po letech prohlásil pro všechny: „Cokoliv jste učinili komukoliv, jako byste to učinili Bohu“.

Teď posledních pár dní před svátky na to můžeme myslet.
Bohatství našich vánoc a dárků v nás může zavalit to původní a nejdůležitější.
Zrovna tak nás od podstatného může vzdálit takzvaná „křesťanská“ vánoční tradice. 
Máme rádi poezii vánoc i dobré jídlo. Ale nechceme ztratit samotný pramen živé vody.

Je dobré se pokorně ptát druhého, co si ode mne – v mém jednání – přeje.
A jaký dárek by mu udělal radost (bylo by zbytečné, aby se musel nutit do tvrzení, že se mu líbí dárek, který jsem pro něj vybral).
To se tyká lidí i Boha. Jinak se můžeme lehce míjet.
Jak se můžeme míjet v rodině, popisovat nemusím.
Ježíš ani jeho matka rozhodně netouží ani po zlatých hodinkách (co by s nimi dělali), ani po zlatých korunkách (co by s nimi dělali) nebo nových šatičkách pro Pražské Jezulátko. 
Už teď, tady na zemi, můžeme zjistit, co je v nebi více ceněno, zda tituly a církevní paráda , nebo zda objevíme to, co poznali Marie s Josefem: „Bůh není na nebesích, ale tady!“

Emanuel znamená: „Bůh s námi“.
Každá dobrá práce má svou vlastní hodnotu, ale poznání: „To, co prokazujete komukoliv, má stejnou cenu jako byste prokázali Bohu“, nás přivádí k nové důstojnosti prokazované navzájem.
To je největší obdarování Vánoc.
Chceme je znovu a hlouběji přijmout.
Peču-li cukroví, jako bych to pekla Svaté rodině.
Vyčistím-li boty manželce nebo mamince, je to stejné, jako bych je vyčistil Ježíšově matce nebo Bohu. Ošetřuji-li pacienta nebo jsem vlídný na zákazníka – jako bych…
Jakoukoliv práci a pozornost si tam můžeme dosadit. Bůh je nám blízko, je snadné pro něj něco udělat.
To není berlička, ani namyšlenost. To je prohlédnutí!
To je lék na pošramocené a zraněné vztahy.

Bůh je tu pro nás, pro druhé. Bůh slouží.
Kdo k tomuto poznání dojde a podle toho se zařídí, snaží se podle toho jednat, ten vstupuje do království božího. Boží království v něm a i skrze něho začíná, raší.
Tak umožňujeme Hospodinu – králi slávy vstoupit do naší rodiny a našeho okolí (viz poutnický žalm 24., který se dnes při bohoslužbě zpívá). 

(A je dobré si sednout, rozvážit a poradit se, čím můžeme lehce narušit sváteční atmosféru a na co si budeme dávat pozor.
V rozladěných vztazích lze sice v kostele okuřovat kadidlem, ale nejde myslet na věci boží a na naši vzájemnou blízkost dětí božích.)

	2007
4. neděle adventní       Iz 7:10–14       Řím 1:1–7       Mt 1:18–24       23. prosince 2007

Veliká lekce pro nás – jak jedná spravedlivý muž!

Mít před svatbou těhotnou snoubenku s někým jiným je rána do vazu, to se zatmí před očima. Vše se zhroutí…
Mohlo to skončit kamenováním a ohromnou zatrpklostí na obou stranách.

Naše zásnuby jsou něčím naprosto jiným než u Židů.
Zásnuby Židů měly velikou váhu. (Po vybrání nevěsty, souhlasu ženicha a nevěsty i jejich rodičů, obě strany sdělily, jaký majetek bude mít ženich, jaké věno dostane nevěsta, jaký dar dostane rodina nevěsty, případně také ženich. O ujednání byla napsána zásnubní smlouva. Většinou bylo také dohodnuto datum svatby. (Svatba byla i tehdy veřejným uznáním manželského svazku.)
Zásnuby tedy byly prvním vázacím krokem k manželství. Patřily podstatně k svatbě a byly téměř tak závazné, jako svatba sama.
Až při svatbě se nevěsta přestěhovala do domu ženicha. Někdy se zasnoubili lidé i dost mladí a tak doba mezi zásnubami a svatbou bývala delší.
Zrušení zásnub vedlo k vrácení darů, ženich vystavil snoubence propouštěcí dokument.
Nevěra mezi zásnubami a manželstvím byla velikým proviněním.

Josef měl Marii opravdu rád, na manželství s ní se těšil.
Písmo nepopisuje co přesně se odehrávalo v mysli Josefa, který zjistil těhotenství Marie.
Určitě se mu mnoho věcí honilo hlavou.
Neurazil se. Nebyl hrr…
Nemyslel jen na sebe.
Přemýšlel, hledal řešení…
Jak jednat správně?
Jak Marii neublížit?
Vážil pro a proti.

Písmo označuje Josefa za spravedlivého.
Starý zákon místo „zbožný“ používá mnohem výstižnější označení: „spravedlivý“. 
Být spravedlivý i vůči Bohu je pozoruhodný postoj. Vyžaduje porovnávat si své názory s Božími názory, vážit své myšlení a slova.
Kdyby Josef začal okamžitě jednat o rozvodu a Marii zažaloval, byl by o manželství s ní přišel.

Všimněme si, jaký dopad mají naše rozhodnutí – buď otevřou nebo uzavřou naše další obdarování od Boha. Máme svou odpovědnost. Všimněme si, jak nás Bůh bere vážně.
Kdo bere svůj život uvážlivě, kdo poctivě hledá a váží řešení, jedná dobře.
A kdo bere vážně Boha, dočká se Boží pomoci, často velice překvapivé, nečekané, někdy zázračné.

Od Josefa se můžeme mnoho naučit. Všimněme si jeho kvalit – uvidíme, proč byl vybrán za tátu Mesiáše.
Myslel víc na Marii než na sebe.
Mohl pochybovat, zda jej má Marie ráda. Co když má v srdci jiného, co když se víc líbím jejím rodičům než jí? Co když se jí neptali, zda se jí líbím?
Nechtěl snoubence ukřivdit. Chtěl ji propustit neveřejně, aby jí nedělal ostudu, chtěl vzít otcovství na sebe, aby Marii nikdo nemohl ublížit nebo jí něco předhazovat.
Pokud by ovšem pokládal Marii za cizoložnici, musel ji udat a při kamenování by po ní musel první hodit kamenem. Josef byl spravedlivý, to vše by musel podstoupit. Znal své povinnosti a bral život vážně. Nenechme se mýlit kýčovitými obrázky. Rozhodně si o něm nemysleme, že by byl rozměklý dobrák. (Z dalších líčení o Josefovi vidíme, že byl rozhodný chlap, žádný trouba nebo naivka.)

Josef byl rozvážným člověkem.
Poselství od Boha se dostává tomu, kdo je schopen nést odpovědnost za to, co mu bude zjeveno.

Je docela pravděpodobné, že Josef uvěřil Marii, že mu nebyla nevěrná.
(V tom případě mě velice těší, jestli se našli dva lidé, kteří si dokázali věřit. A jsem na ty dva hrdý.)
Z andělovy odpovědi lze usoudit, že Josef Marii nepodezříval. Anděl Josefovi neříká: „Nepodezírej jí, nebyla ti nevěrná“, ale: „Neboj se přijmout Marii za manželku“.
Zřejmě se Josef pokládal za přebytečného… Neměl odvahu se s Marii oženit. Měl za to, že se s ním nepočítá. Nikdo se jej napřed neptal…
Anděl ale Josefovi – my bychom možná řekli se zpožděním – oznamuje, že je vybrán k výchově Mesiáše – dáš mu jméno Ježíš (Bůh je zachránce).
Otec (rodiče) dával synovi jméno. A jméno bylo dáváno tak, že předznamenávalo to, kam má dítě dojít a k čemu chtějí rodiče dítě vést.

My se často dovoláme Boží pomoci, ale přitom máme spoustu věcí nedomyšlených, nedořešených. Nevšímáme si, že hříchy jsou známkou neujasněného vztahu s Bohem. (Kdybychom brali Boha vážně a s úctou, vážili bychom jeho slova a nejednali s ním podle své zbožnosti a svých názorů.)
Místo toho, abychom si ujasnili, jak si před Bohem stojíme, a uzavřeli s Bohem čestnou dohodu, běháme do kostela, aniž nám je jasné, proč tam jdeme.

Např. máme spory s partnerem, se sourozenci, se sousedy, ale neřídíme se radou Boží. V kostele se zbožně tváříme, křižujeme, říkáme modlitby, ale návod ke smíření nepřijímáme.
Kdo hledá, jak se zachovat správně, kdo touží po radě od Boha, nepřijde zkrátka. Neuslyší: „Všechno mu odpusť, zapomeň, přijmi křivdu jako oběť“.
Nevěříme Bohu, že je spravedlivý a že nestraní násilníkům. Nevěříme, že se zastává ublížených. Nevěříme, že je dobrý pastýř.
Máme jej za pohanské božstvo, které si libuje v bolavých („krvavých“) obětech.
Mám rád Josefa Luxe, ale kroutil jsem hlavou, když v době své těžké nemoci řekl: „My jsme měli moc pěkné manželství a já jsem věděl, že musí něco přijít“.
Nedůvěřujeme Bohu, jednáme s ním jako s mocnými – moc si jej nepřipustit k tělu, ale kupovat si jeho přízeň. To ovšem k opravdovému přátelství není.

Pokud si neujasníme, kým Bůh je a proč chodíme do kostela, nehneme se z místa. Nepomáhá slibovat Bohu hory doly.
Bůh je ochoten nám skvěle poradit („Josefe, neboj se vzít svou manželku Marii k sobě“), ale je potřeba se pustit do podílu své práce. Spolupracovat s Bohem. Alespoň začít přemýšlet a být ochoten dát na Boží radu.
Pokud nebereme Boha vážně, nedostane se nám odpovědi, natož pomoci.

Bůh tady není pro srandu králíkům. Mnohokrát nám něco řekl, jenže my jsme zvyklí jeho slovo brát na čtvrt ucha, a z toho, co na čtvrt ucha slyšíme, z toho nám uvízne v mozku jenom desetina. A to je tragédie.

Na Josefovi vidíme k čemu poctivé přemýšlení vede. 
Teprve až člověk správně přemýšlí (po „obrácení“ v myšlení), přichází Bůh s radou a pomocí. A někdy to řešení je nečekané, tak fantastické, že si to člověk dřív ani nedovedl představit.

Josef o nic nepřišel, mohl žít s Marií v manželství a směl být tátou Mesiáše.
Věděl, kdo je Ježíš a měl z toho radost.
Josefovi byla úloha vést a chránit Mesiáše svěřena právě proto, že byl „k práci“ ve vztahu s Bohem. Pro jeho odvahu a námahu, pro jeho snahu o porozumění a úsilí dotáhnout úkol, který byl před něj postaven. Kdyby se správně a důsledně nepostavil k práci, poslání pěstouna Ježíše Krista by mu nebylo svěřeno.

Místo lichocení Josefovi se od něj můžeme toto naučit. A ne slibovat „jakou svíčku Josefovi zapálíme“. Nebo Bohu slibovat kdeco a opájet se všelijakými předsevzetími.

Josef je velikým příkladem pro manžele a snoubence (nejen pro ně). Josefovo řešení náročné a prekérní situace nám může ukázat cestu v našem hledání a rozhodování.
Josef hledal spravedlivé řešení pro Marii.
Nenechal si zatemnit hlavu křivdou, pocitem, že prohrál, že vše ztratil. Hledal pomoc od Boha a nespěchal s označením manželky za mrchu, nespěchal s použitím litery tvrdým způsobem a k ukojení vlastního zranění. Myslel na nejlepší řešení pro manželku. Nechtěl jí za žádnou cenu ukřivdit, ani aby jí bylo ublíženo.

Kdo má, tomu je dáno. Kdo měří spravedlivě, tomu bude naměřeno spravedlivě.
Kdo měří velkoryse, tomu se dostane velkorysosti.
Josef nepřišel o nic. Ani o manželku ani o manželství.
Navíc oba dostali veliký dar – Mesiáše do rodiny.
Směli jej vést a vychovávat a pak se mohli nechat vést jím. Vše měli z první ruky. V míře vrchovaté. Do sytosti se mohli ptát, naslouchat, poznávat. To je dar!!
Marie si měla Josefa zač vážit. Věděla: „Takového mužského nemá žádná“.

Na dalších místech evangelií čteme o dalších náročných chvílích členů svaté rodiny. Pokaždé je vyřešili správně. Udělali dobrý začátek (viz poznámky minulé neděle) a brali si Boha poctivě na pomoc.

Josef je královskou postavou.
	Slavnost Narození Páně

	2016
Slavnost Narození Pána       Iz 62:11–12       Tit 3:4–7       Lk 2:1–20       25. prosince 2016

Bůh nás učí pracovat i slavit. Máme-li co slavit a s kým slavit, jsme bohatí.
Připravovali jsme se na slavení Vánoc. Víme, co je podstatné…

Advent nám nabídl biblické texty o lidech z Ježíšova okruhu, kteří poctivě vyhlíželi Mesiáše.
Biblický popis narození Ježíše je zřejmě pozdější než zprávy o životě dospělého Ježíše. Nevíme, jak se to vše přesně odehrálo. Matoušova zpráva se liší od zprávy Lukášovy. Která z nich platí? Obě! Ta vyprávění ale mají větší hodnotu, než jakou by nám poskytla moderní reportáž.
Celý život se do textů evangelia noříme, hledáme co je za těmi slovy a žasneme nad jejich významem.

Ježíšovi rodiče zřejmě patřili do tehdejšího středního stavu. Josef byl stavitelem a rodina nežila v nouzi. 
Josef s Marií patří mezi biblicky „chudé“ („hladové“) – ti vědí, že si nevystačí se svým dosavadním poznáním a úrovní vztahů a touží po bohatství Ducha. 
Takoví jsou Bohem obdarováváni. Ti umějí boží dary objevovat, těšit se z nich a rozdávat.

Ježíšovi rodiče měli správně srovnané hodnoty, a nouze o které evangelium mluví – že se Ježíš narodil někde ve chlívku pro dobytek – jim nemohla vzít radost z dítěte a přízně Boha k lidem.

V adventu jsme se znovu vraceli k Mariině radosti:
 –	Radovala se s Alžbětou a Zachariášem z narození jejich syna Jana.
 –	Radovala se ze svého mateřství.
 –	Radovala se z velikých věcí, které Bůh prokazuje lidem (viz její Chvalozpěv).
Josef se později k těmto Mariiným radostem samozřejmě připojil.
Oba se radovali ze své svatby, z toho, že se Josef s Marií oženil.

Představuji si, že Marie těšila Josefa, kterému bylo trapně, když nesehnal slušné ubytování k porodu: „Josefe, s tím se netrap, nejde o život, jiní lidé jsou na tom mnohem hůř, my máme jeden druhého a krásného syna.“

Učíme se domýšlet velikost a důležitost zprávy, že k nám v člověku přichází Bůh: všichni jsme z královského – božího rodu, každé dítě – i to naše – je Ježíšovým sourozencem. 

Naše vánoční radost je solidární s potřebnými. Povzbuzuje nás k práci na stavbě světa podle božích plánů. Považujeme si, jak mnoho se svět od té Ježíšovy doby změnil k lepšímu… Nejen po hmotné stránce, ale i v postavení každé lidské bytosti. Každému patří slova: „Sláva na výsosti Bohu a na zemi pokoj lidem – v nich má Bůh zalíbení.“
Kdo objeví a přijme, že i v něm má Bůh zalíbení (navždy), jinak se mu žije.
Kdo přijme, že v každém člověku má Bůh zalíbení, je osvobozen od nenávisti a pomsty.
Máme proč se radovat: žijeme v míru, žije se nám dobře, nemáme starosti o základní materiální životní potřeby. Tím víc se můžeme věnovat vzájemným vztahům.
Nezávidíme bohatým, kteří se topí v přepychu (o nebezpečí bohatství víme).
Naši vánoční radost z toho, že máme jeden druhého a máme Boha, nám nemůže nic pokazit, ani když myslíme na lidi ničené válkou, na lidi na útěku, na ty, kterým byl někdo z blízkých zavražděn nebo je nezvěstný, na lidi, kterým někdo před Vánocemi zesnul, na ty, kteří jsou vážně nemocní, nebo prožívají velkou krizi vztahů s nejbližšími. Myslíme i na vojáky a policisty, kteří přišli o život a na jejich rodiny…

Bůh chce přebýt v nás i uprostřed nás. Takové je i vánoční obdarování.
Každému přeji, aby to objevil.
Víme, jak Ježíš uprostřed „zbožných“ dopadl. Učíme se nepřeceňovat sami sebe, i vánoční slavení ukáže, co jsme se už naučili – jaké myšlení a jednání v nás o svátcích převládne (i v nejlepších rodinách je možný konflikt).

Vánoční doba nám opět nabídne veliký program řady jednotlivých svátků. Každý z nich stojí na vlastním závažném a vzácném biblickém textu.
(Chudáci děti, kterým rodiče nabízejí pohádku o Ježíškovi.) 

Zopakuji něco o pastýřích. (Ti, kteří nesnášejí Rómy, si mohou pastýře představit v ještě horší variantě.) V Ježíšově době byli pastýři lidmi na okraji. Nechodili do synagogy, byli nevzdělaní, nedodržovali přísně předpisy o sobotě a rituální čistotě…, občas něco šlohli, někdy nějakou ovci střelili druhému a tvrdili, že ji rozsápala dravá zvěř… Slušná společnost je pokládala za nepoctivé, nevěrohodné – nemohli ani svědčit u soudů.
Text evangelia říká, že se jim ukázal posel od Boha. Podle tvrzení: „Sláva na výsosti Bohu a na zemi pokoj lidem – v nich má Bůh zalíbení.“
Slova o božím milosrdenství a slitovnosti máme rádi – rádi si je vztahujeme na sebe. Ale jak by měla platit o těch, které nemáme rádi, je zle. Důrazně protestujeme.
Na betlémské pastýře jsme si zvykli – lidová poezie je vykresluje v líbezných barvách – ale tím naše shovívavost leckdy končí.
Kdyby měla slova Bůh má zalíbení v lidech – rozuměj ve všech – platit třeba o muslimech, bude se leckdo bránit. 
Není to nic nového. Když Ježíš začal hlásat příchod milostivého roku, všichni byli nadšení. Když prokazoval milosrdenství lidem na okraji, bylo zle.
Pak to pokračovalo, nesnášeli jsme židy, saracény, kacíře, protestanty, zednáře…

Když se dobrý a sympatický kněz ožení, odepíšeme ho.
Zjistíme-li, že někdo nám milý je homosexuál, máme sklony ho zavrhnout.

Ježíše zajímá každý člověk (to neznamená, že mlčí ke zlu) a neztotožňuje jej s jeho zločinem. Neodepisuje ho, přeje mu, aby se vrátil. Vyhlíží ho jako táta marnotratného syna a hledá ho jako pastýř zatoulanou ovci. (Samozřejmě, že Hitler do nebe nesmí. Ale ani lidé nemilosrdní – i když „líbají Pánubohu paty“.)

Ježíšovi rodiče se pastýřů neštítili, neodtahovali se od nich a nepovyšovali se nad nimi. Zkoumali jejich slova, věděli, že zapadají do informací, kterých se dostalo jim.

Kolikrát se znovu a znovu opakuje, že někdo slyší o Bohu něco, co zatím neslyšel a okamžitě to odvrhne.
Marie věděla, že zdaleka neví o Bohu všechno, naučila se nové informace uchovávat v srdci (nejen pamatovat v hlavě) a vážit to.

Takový postoj nás může zachránit pro práci s Bohem (a možná i pro věčnost).

	2010
Slavnost Narození Páně       Iz 62:1–5       Řím 1:1–7       Lk 2:1–14       25. prosince 2010

K poznámkám k textům o Narození Páně přidám ještě jakýsi úvod k čtení Písma.

Vánoce jsou pro nás narozeninami Ježíše.
Při slavení narozenin dospělého nevzpomínáme jen, jak to bylo tenkráte s jeho narozením.
Ježíš byl sice dítětem, ale brzy nás všechny přerostl. Už dávno je také ženichem své nevěsty. (Ani v nejbujnější fantazii by nás něco podobného nenapadlo.)
Při Vánoční liturgii nečteme jen texty o narození Ježíše. Navíc při každém slavení Večeře Páně je vše přítomno, od jeho narození, služby, až po jeho obětavost.
Každý je obdarováván, podle své úrovně, podobně jako si děti trhají ze stromu – každé dosáhne různě vysoko podle své výšky (někdy pak táta nebo děda vezme děcko do náruče, aby dosáhlo ještě výš.) „Kdo má, bude mu dáno, a přidáno.“

Ježíšovu narození předcházela staletá touha po Mesiáši (viz například  čtení). A přece mu za jeho pozemského života přitakalo jen málo lidí.

Vyprávějme dětem a vnukům co vše se díky Ježíšovi ve velké části světa změnilo.
(Škoda, že nám příliš dlouho vše trvá, například příliš dlouho trvalo zrušení otroctví.
Mnohá otročení a závislosti ještě trvají.
Milióny dětí stále ještě někde nemohou chodit do školy. Miliony lidí žijí v nejrůznější bídě a poníženosti…)
Řekněme dětem, co vám osobně křesťanství přináší.
Poslouchám adventní a vánoční muziku … co hudební krásy k tématu Narození Ježíše vzniklo… 

Můžeme o letošních svátcích něco získat? Vyhlížíme něco?

Nedávno se kdosi ptal: „Jak to bylo s narozením Ježíše? Jak můžeme rozumět evangelijním zprávám?
Těm, které to zajímá, přidávám pár vět o naslouchání Písmu.

Jak můžeme porozumět biblickým textům?

Někomu je vše jasné: „Pastýři „zanesli něco do kouta“ (tak se v našem kraji říkalo přinesení rodičce něčeho výživného, třeba slepičí polévku), poklonili se děcku, vypravovali slova andělů a šli zas pást. Tři králové pak přinesli zlato, kadidlo a myrhu. Herodesovi se vyhnuli a Svaté rodině se podařilo emigrovat do Egypta. Je to jasné, co bych měl bádat?“
Jiný se ptá: „Narodil se Ježíš v chlévě nebo v jeskyni? Zakopali jeho rodiče dary mudrců na lepší časy? Prodali je, aby měli na cestovní výdaje nebo je rozdali chudým?“
Další přemýšlí: „Zdalipak by mě zajímala rodina, která táboří jako nějací cikáni? Nakolik si ověřuji pravdivost toho, co mi Bůh svým slovem říká? Jaký význam mají jeho informace pro můj život?“

Pokusím se připomenout něco k porozumění Písmu. (Chytří lidé k tomu napsali víc.)
Písmo nám poskytuje více informací než dějepis, víc než popis přírodních věd.
Umíme rozlišit vědeckou laboratoř od kuchyně. Obojí potřebujeme k životu a pokroku, ale nemícháme dohromady jazyk vědy, soužití a poezie. 
Bible má svou osobitou řeč. Až po určitém čase ji porozumíme (jako každé řeči).
Je geniální, mohou jí porozumět lidé všech časů a různého vzdělání.

Žasneme nad moudrostí mýtů, bájí a pohádek. 
I v nich tušíme podíl Ducha božího. 
Biblické texty pro nás mají ještě vyšší hodnotu výpovědi. Pokládáme je za společné dílo člověka a Ducha, v němž Duch boží hraje první housle, je hlavním režisérem.

Ještě nikdy nebyli lidé tak vzdělaní jako my, ale nemylme se, v poznávání jsme jen trochu nakročili. 
Není lehké popsat to, co „vidíme“. 
Natož to, co nevidíme. 
Kdo ví, má úctu a obdiv k tomu, kdo nás vzdělává a vychovává.

Známe pocit, když nám něco nejde udělat nebo popsat, a pak přijde někdo, kdo to umí. To je krása; uleví se nám a zaplaví nás úcta k tomu, kdo ví nebo umí víc než my.
Podobně se s úžasem setkáváme s uměním…
Ještě ve větším úžasu stojíme nad nedohlednou krásou a dokonalým programem jednotlivostí a celku stvoření.
Nejen nad dílem Stvořitele, i u dobré práce lidské(!) přitakáme známému slovu: „Mojžíši, zuj si boty, místo, na kterém stojíš, je půda svatá“.
Uvědomujeme-li si, že v porozumění stvořenému světu známe jen trošku, že jsme pouze učedníci a začátečníci – pak nasloucháme pokorněji i slovu Božímu. Pak s očekáváním sledujeme, zda a jak se biblickému textu podaří nám sdělit něco z toho, co nás přesahuje.

Bible nás zve k porozumění největšímu. Je třeba mít na mysli, že její texty byly napsány v jiné kultuře (orientální) a v poněkud jiném způsobu myšlení než je naše. 
Biblická řeč je mnohem více poetická než naše, a tak je schopna sdělit více, než kolik zachytí naše smysly. 

Texty o Ježíšově narození jsou především sdělením, kým pro nás Ježíš je, než detailním vyprávěním, co a kde se tenkráte odehrálo.

Ježíš přišel naprosto jinak než všichni vládci. 
Přišel sloužit lidem.

Nepřehlédněme, že nepočítaných tisíciletí trvalo, než mohl Bůh přijít mezi nás tak, jaký je a jak přišel … Lidé potřebovali být kultivováni, vychováváni a vedeni k ocenění ušlechtilosti, aby dokázali rozpoznat pravou tvář Boha, ocenili krásu jeho jemnocitu, jeho věrnosti a milosrdenství a toužili se mu podobat. (Dlouho a dlouho měli zalíbení v krutých hrách – zábavách, veřejných popravách, mučeních a krvavých zápasech.)

Židovství a křesťanství je zvláštní a naprosto jiné než ostatní náboženství. 
Bůh není živen oběťmi ani našimi modlitbami. Nepotřebuje dvůr opěvující jeho skvělost, Bůh má zdravé sebevědomí. Pro sebe nechce nic. Jeho radostí je dávat.

I my se stále snažíme si jeho přízeň získávat.
Přehlížíme, jak je nám nakloněn. 

Ježíš nepřišel v rouchu krále, velekněze ani papeže. Přišel do rodiny jako dítě odkázané na základní potřeby k životu. Za pár let už jen sloužil druhým. Nejen s tátou na stavbách.
Dodneška máme s jeho neokázalostí veliké potíže, vystrkáváme jej z našeho života do kostelů a svatostánků, zahrnujeme jej zvláštní mluvou, zvláštními obřady a zvláštní parádou. 
Když už se to stalo a Ježíš se narodil někde v chlívku,  rozplýváme se ve zbožných citech nad „chudobou Božského dítka a Svaté Rodiny“, zpíváme, že budeme kolébat Ježíška a máme pocit, že my bychom mu ledacos do chléva (který jsme barokně vyzdobili) přinesli kdeco.

Někdo zůstal u pohádky s Ježíškem.
Někdo se vrací k Pražskému Jezulátku. 
Někdo si všimne, jak je Ježíš solidární i s odstrčenými lidmi. Ten nejposlednější člověk nemusí mít před ním pocit méněcennosti. Ježíš si k nám přišel „sednout na bobek“. Přišel jako přítel a bratr. Získal si naše srdce a my jsme si jej vybrali za svůj vzor, za svého Učitele, Mistra a Pána.

Není úplně snadné přijmout do svého života Ježíše, který se dotýkal malomocných, pohanů, nestyděl se na veřejnosti za rozhovor s ženou (dokonce pochybné pověsti) a sedl si ke stolu s kolaboranty (aby se pokusil některé získat). Farizeové, natož esejci všech dob by si nikdy s „nečistými“ nezadali.
Je snazší potřást si rukou s politikem, který má figuru, umí si vybrat nejen kravatu, sportuje, je asertivní a uděluje řády, než podat ruku Rómovi, který nechodí do práce a nechá se živit společností.
Není snadné přiznat své chybující manželce stejnou důstojnost jako Ježíšově matce. (Panně Marii by možná pomohlo do kabátu i církevní kníže.)
Není snadné jednat s úctou s klukem, který lže a nechce přiznat pravdu.

Způsob příchodu božího syna je kulturním a náboženským šokem.
Přináší nečekaný a obrovský veliký převrat v hodnotách a přístupu k Bohu i člověku. I k sobě.
Někdo to ocení a přijme.
	Svátek Svaté Rodiny

	2019
Svátek Svaté Rodiny       Sir 3:2–14       Kol 3:12–21       Mt 2:13–23       29. prosince 2019

Co dnes slavíme?
Co to znamená „svatý“?
O čem mluvíme? Co tím míníme? Jak tomu rozumíme nebo nerozumíme?

„Serafové stáli nad Panovníkem a volali jeden k druhému:`Svatý, svatý, svatý je Hospodin zástupů, celá země je plná jeho slávy.´“ (Iz 6:3) 

Bůh je naprosto jiný než my …, nesmírně nás převyšuje … a přesto se s námi umí domluvit.
Když o sobě mluví, představuje se nám v podobenstvích jako TÁTA-MÁMA, ŽENICH, MANŽEL, PŘÍTEL. Tyto modely z rodinného soužití nám umožňují Bohu porozumět.
(Jen se nenechme odradit tím, že některým biblickým textům nerozumíme na první přečtení.)

„Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem.“ (Gn 1:27)
„Vytvořil člověka, prach ze země, a vdechl mu v chřípí dech života.“ (Gn 2:7)
Nemáme život sami od sebe, ale od Boha. 
Podobně, jako jsme závislí na slunci, tak jsme (ještě více) závislí na Bohu.

Jako rodiče pečují o malé děti, tak podobně o nás pečuje Bůh.
„Já jsem vás vyvedl z egyptské země, abych byl vaším Bohem. Buďte svatí, neboť já jsem svatý.“ (srov. Lv 11:45; 1 Petr 1:15–16)

Přátelství rodičů ovlivňuje děti, přátelství Boha nás také velice ovlivňuje.
Bůh nás zve zvláštním, důvěrným způsobem do své blízkosti, abychom jej poznávali a učili se od něj jeho ušlechtilosti.
Bůh chce přebývat v nás a uprostřed nás. (Srov. 1 Kor 3:17; 1 Petr 2:9)
Nazývá se naším manželem. (Srov. Iz 54:5)

A teď něco ještě neslýchanějšího: „Přebývám ve vyvýšenosti a svatosti, ale i s tím, jenž je zdeptaný a poníženého ducha …“ (Srov. Iz 57:15) I hříšník je dítětem božím a Bůh mu nabízí pomoc.
To vše jsou slova o neslýchané a strhující kráse božího přátelství k nám.

Když jsme byli malí, pozorovali jsme jednání rodičů a nechali jsme se od nich vést a vychovávat.
Bůh je skvělý „rodič“ a my už nejme malými dětmi, ale podobenství způsobu dobré rodinné výchovy je srozumitelné.
Jako nás rodiče uváděli do života, tak nás i Bůh svými micvot (pokyny k životu) zasvěcuje do dobrého způsobu života, k soužití s druhými – aby nám spolu bylo dobře a život nás těšil. 

Jako se děti, až dospějí, stávají partnery dospělých, tak my můžeme (ve svobodě) dorůstat – jednou až na úroveň Boží manželky a královny.

„Jak se to může stát?“ ptáme se s Marií (příkladnou dcerou božího lidu).
Slyšíme: „Duch svatý sestoupí na tebe a moc Nejvyššího tě zastíní.“ To je „technologie“, způsob božího přebývání v nás (pokud jsme otevřeni Duchu božímu).

Už před křtem jsme se „zapsali“ do vzdělávacího kurzu o božím přátelství a křtem jsme vstoupili „do Jordánu“ – do pramene živé vody, který nás omývá a udržuje v nás nový život. S ostatními učedníky Ježíše se noříme do Ducha božího. Nadechujeme Dech boží a vydechujeme lásku k Bohu a sestrám a bratřím.
„Já jsem ta cesta, pravda i život. Nikdo nepřichází k Otci než skrze mne. Kdo vidí mne, vidí Otce. Slova, která vám mluvím, nemluvím sám od sebe; Otec, který ve mně přebývá, činí své skutky,“ (J 14:6–9) říká Ježíš učedníkům.
Vydali jsme se na cestu s ním.
Zachutnala nám zázračná výživa slova Božího, zakoušíme, jak nás ovlivňuje Ježíšovo přátelství a posiluje jeho Hostina. „Vy jste moji přátelé, činíte-li to, čemu vás učím.“ (J 15:14)

Vraťme se ke Svaté Rodině.
„Mít za manžela světce (za manželku světici) a mít svaté děti – to by byl Ráj na zemi,“ pravila studentka.
Kdo měl v Ježíšově rodině hlavní slovo? Jak se spolu domlouvali?
Nehádejme, z evangelií toho lze dost vyčíst.

Kudy vede cesta k vzájemnému porozumění?
Je jen jedna pravda nebo má každý svou pravdu?
Co znamená pravda?
Ten, kdo o ni stojí, je zásadně otevřen novému poznání a novým věcem. Vydává se cestou poznávání, ověřování a přijímání nového, lepšího, přesnějšího a krásnějšího porozumění.
(Ten, kdo si hraje na božstvo, nesnáší kritiku a myslí si, že už vše zná a umí.)

Prosím Vás o trpělivost, když budu záměrně mluvit o zdánlivých banalitách.
Na řešení jednoduchých věcí se učíme správnému hledání jak dojít ke správnému poznání co je pravda a co je správné.
Někdo píše pravou rukou jiný levou; co je lepší?
My píšeme zleva doprava, židé zprava doleva. Co je výhodnější?
Děcko nejprve leze. Pak jsme se učili chodit po dvou, na chůdách, jezdit na kole, plavat různými styly. 

Velice mnoho jsme se naučili od druhých.
Rodina a škola nás mají učit správně, přesně a pečlivě myslet (rodiče a učitelé, kteří nekontrolují, zda děti rozumí tomu, co říkají, jsou pro děti pohromou).
I Bůh nás učí správně přemýšlet. Abychom porozuměli řádu, který vymyslel pro všechno stvoření, abychom porozuměli sobě i Bohu. 

Dobré soužití mezi manžely, rodiči a dětmi, spolupracovníky, občany a státy je velikým uměním.
Nikdo učený nespadl z nebe. Jako jsme se naučili mluvit a chodit, tak je třeba se učit vzájemnému porozumění a výchově dětí.
Partneři, kteří se neučí dobrému soužití, řešení sporů a hledání pravdy, rostou „jako stromy v lese“, každý prosazuje svou, každý je přesvědčený o své „pravdě“ a tak se vzájemně trápí a žijí ve stálém, život narušujícím neporozumění.
Základem příjemného soužití je dobrá vůle a vědomí, že nemám ve všem pravdu. Mám-li dostatečný motiv k pěknému soužití a stojím-li o další poznání, mám otevřenou cestu.
Ježíš nás upozornil na veliké nebezpečí naší slepoty. Vzpomínáte?: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ (J 9:41)
Nevidíme si na záda, nevidíme za roh, nevidíme do svého těla (zda v něm není něco nemocného), nedokážeme sami dohlédnout nebezpečí našeho nedobrého jednání. Podceníme-li náročnost situace a přeceníme-li sami sebe, ocitáme se v ohrožení. Kdo si svou slepotu nepřipouští, řítí se do nebezpečí.

Máme prosit Boha i své blízké, aby nás upozornili na to, co sami nevidíme.
Ježíš nám radí: „Co chceš, aby druzí činili vám, čiňte i vy jim.“
Máme se učit, jak si spravedlivě stanovit pravidla jednání, podle kterých budeme oba jednat. Tato pravidla se nemusí podařit napoprvé, ale máme přece možnost hledat, jak sporné věci opravit (ubrat nebo zpřísnit) a své jednání vylepšit. Podmínkou je, aby každý začínal u sebe a nesnažil se manipulovat s druhým. Kdo se naučí vylepšovat malé věci, má otevřenou cestu k řešení složitějších situací.
Naslouchají-li manželé vzájemně jeden druhému, naučí-li se hledat cestu k vzájemnému porozumění a ke způsobu dobrého soužití, nechají-li si poradit, opravuje-li si každý z nich své kroky k dobrému jednání – pak jejich děti uvidí, kudy cesta k porozumění vede.
Samozřejmě, že každý máme začínat u sebe. V moci každého z nás je úsilí o vlastní pravdivost, dobrou vůli a velkorysost. Všímáme-li si a zakoušíme-li, že Bůh má zalíbení v nás (hříšných) lidech a přináší nám šalom, máme kde nasávat odvahu a sílu k šíření božího pokoje.

Dnešní biblické texty (o soužití s nejbližšími) předpokládají naše určité poznání slova božího a určitou pokročilost v biblickém vedení. Když nám Bůh někoho svěřuje, dodává nám k tomu patřičnou výbavu. Úctu k autoritě má předcházet spravedlivá a velkorysá služba autority tak, jak to vidíme na Bohu. Bůh si úctu nevymáhá sankcemi, umí si získávat naše srdce …

Boží vyučování nám pomáhá i k dobrému soužití s lidmi i v širších kruzích (nejen v rodině).
I dobrou rodinu může zničit něco zvenku (nemoc, nedodržení bezpečnosti – třeba v silničním provozu) nebo někdo cizí (špatný člověk, lékař, soudce, učitel, kněz, politik …).
Herodes, Kaifáš nebo Hitler se nenarodili jako zločinci. Lidé okolo nich se včas nebránili, mlčeli k jejich zlu.
Svatý Josef byl tak otevřený Bohu, že dokázal reagovat na sny od Boha a okamžitě jednat.
Apoštol Pavel ve druhém čtení popisuje, jakému jednání se můžeme od Ježíše vyučit.

My sami jsme už určitou zkušenost s božím vyučováním udělali. Boží moudrostí a přátelstvím jsme ovlivňováni. To nám ukazuje, co znamenají slova: „Buďte svatí, neboť já jsem svatý,“ a jak do boží podoby s Bohem růst.
- - - - - - - -

(K pokračování úvah nad „Modlitbou Páně“ se vrátím po svátcích.)

Poznámka ke svátku sv. Štěpána. 

	2013
Svátek Svaté Rodiny       Sir 3:3–7. 14–17a       Kol 3:12–21       Mt 2:13–15. 19–23       29. prosince 2013

Vánoce nám až do Zjevení Páně přinášejí řadu objevných témat. Každý rok nám rozšiřují obzor dál a dál a vybavují nás do nového roku.
Mnoho lidí porozumělo smyslu Vánoc a dívá se i za hranice své rodiny. 

Rodina je základem každé kulturní společnosti. V židovství a křesťanství má každý člen v rodině jedinečné místo. Svatou rodinu jsme povýšili na oltář, ale oltář zůstal našim rodinám nedosažitelný. K oltáři donedávna mohl přistupovat jen ten, kdo rodinu opustil – jen syn, který se stal knězem. Oltář se tak stal svatějším než rodina.

Jak to bylo ve Svaté rodině? Moc ji za rodinu nepovažujeme (ne mladá paní, snoubenec a pěstoun).
Z dnešního čtení je opět vidět, jak byl Josef rozhodný. Nebyl v rodině jen do počtu nebo pouhým zdrojem příjmů.
Asi pro něj – muže tehdejší doby – bylo dobrou zkušeností, že s jeho manželkou přímo jednal Bůh. Viděl, že žena je pro Boha rovnocenným partnerem. To bylo pro tehdejší mínění převratné.

Jakou zkušenost asi Ježíš se svými rodiči udělal?
Kdybychom se ho zeptali: „Kdo měl u vás rozhodující slovo? Táta nebo máma?“ Co by nám asi řekl?
Myslím si, že by odpověděl: „Oba byli velice pozorní vůči Bohu.“
A nemínil tím jen ta mimořádná setkání s božími posly a vzkazy.
Zřejmě Ježíšovi rodiče respektovali jeden druhého a nikdo z nich neměl zapotřebí se pokoušet ovládat druhého.

S Božím slovem se setkávali v synagóze. (Nevím, jaké místo měly tenkráte ženy v synagóze. Víte to někdo?) Přinejmenším Josef mohl doma opakovat texty Písma, které se v synagóze četly (lidé měli tenkráte cvičenou paměť k memorování) a pak si je mohli promýšlet. Nemyslím si, že Marie jen poslouchala.
Později se jim dostalo vyučování od jejich syna. Ježíš měl na co navázat, jeho rodiče byli dobrými žáky Mojžíšovými.

Toto vše je důležité pro naše rodiny i pro rodinu církve.
Ve fungujících rodinách (i nekostelových) se manželé shodnou na podstatných věcech.
My máme obrovskou výhodu božího vyučování. Boží program s rodinou je geniální, nikdo dosud nevymyslel nic lepšího.
Všimněme si rozdílu mezi Ježíšem a apoštolem Pavlem.
Pavel zřejmě vyrostl v přísné farizejské rodině a sám nebyl ženatý. Nemohl dosáhnout Ježíšovy úrovně. Ježíš doma zažil tak krásné vztahy, že mohl pak říci: „V našem společenství (v církvi) bude platit „buď vůle Tvá“, ale mezi námi nebude žádné povyšování. Kdo se mezi vámi chce stát velkým, buď vaším služebníkem; a kdo chce být mezi vámi první, buď vaším otrokem.“ 
S ženami Ježíš jednal naprosto převratně.

Kdybychom z toho všeho včas udělali patřičné závěry, dávno by ženy neměly ve společnosti ani v církvi podřadné místo. (A machové by se dnes nemuseli bát feminismu, nebyl by se zrodil.)

Stále se potřebujeme vracet k Ježíšovým plánům s rodinou. Rodina má nezastupitelné místo i v církvi a navíc podle modelu rodiny Ježíš naplánoval církev.
Církev i rodina stojí na službě druhým. Ten, kdo slouží druhým – ať slouží malým dětem nebo zesláblým rodičům – je největší. Většina lidí si může projít všemi fázemi života a služby. Má se naučit dávat i přijímat, sloužit a nechat si posloužit. Jeden bez druhého se neobejdeme. Láska, úcta a poslušnost jsou ctnostmi pro každého.

Ke křesťanskému manželství nestačí, aby oba byli pokřtění a měli svatbu v kostele. Křesťanské manželství nastává mezi těmi, kteří Krista přijali za osobního Přítele, Mistra, Učitele, Pána a Supervizora.

Dodneška tvrdě doplácíme na to, že církev opustila Ježíšův model a přestavěla se podle modelu pohanského byzantinského císařského dvora. Každou chvíli někdo nevzdělaný na obhajobu té hrůzy tvrdí: „V církvi není žádná demokracie“. Neví, co říká, v řádech zůstalo mnoho z původní „demokracie“.
Navíc v církvi má být mnohem větší úroveň než v demokratické společnosti. Jednak církev přijala teokracii a mezi sebou jsme všichni dětmi božími. 

V rodině má každý své místo, svou úlohu, svou práci a své jedinečné obdarování. V rodině jsou malé děti a staří, kterým slouží druzí. Každý prochází z dětství k dospělosti. Každý se stále učíme novým rolím, v dobré rodině se dospělí učí být dobrou tchyní, tchánem, prarodičem a praprarodičem. Táta dovede předat veslo synovi a zeťovi, matka dceři a snaše. Děti mají úctu ke svým starým rodičům, i když jim měkne mozek.
Mnoho lidí ve stáří opět zažije svou odkázanost na druhé, aby se každý připravil na nové obdarování druhými v nebi. Tam nebude 300 Svatých Otců a nespočetné množství dalších duchovních otců a matek představených, spousty prelátů, monsignorů, kanovníků a dalších hodností – všichni budou jedno v Kristu. To se máme učit už tady.

O soužití v rodině mluvíme často.
Není náhodou, že psychologii a psychologické poradny pro rodiny vybudovali především laici. Taktéž Manželská setkání jako nový typ duchovních cvičení a spirituality pro 21. století je prací laiků.

Ale všimněme si při dnešním svátku Svaté rodiny jako modelu pro církev.
Místo toho, abychom odkoukali něco ze Svaté rodiny, přijali jsme mnoho zlozvyků z pohanských královských dvorů. 

V Ježíšově rodině (v církvi) má dávat přednost jeden druhému, každý má tak velké postavení, že nemá zapotřebí šplhat po nějakém hierarchickém žebříku nebo si osobovat vládu nad druhými. Každý dostal jedinečné dary, potřebné ke službě celku.

Jeden zahraniční řeholní kněz nedávno líčil, jak se chvěje, když on svolává Boha na oltář.
Byl jsem překvapen, jak jsou tamní bohoslovci vzděláváni. Ten kněz ještě nedošel k pokoncilní teologii bohoslužby, která říká, že při liturgii slaví celé shromáždění – v čele s tím, kdo shromáždění předsedá.
Předkoncilní teologie říkala, že liturgii slouží kněz a lidé jsou pozváni, aby bohoslužbu slyšeli. 

Ježíš nám svou Hostinu neodkázal proto, aby se uprostřed nás objevoval a my se mu mohli klanět. Nikdy neřekl: „Klanějte se mi“. (Neznamená to, že se mu nesmíme klanět.) Ježíš jde dál. Záměrem jeho Hostiny je naše sjednocení s ním, s Otcem a nás – všech jeho bratří.
Žádný kněz ani biskup nemůže říci: „Bože, ať tvůj svatý Duch promění tyto lidi na Nové Ježíšovo tělo vydávající se na záchranu dnešního světa. To by byla manipulace a ta je zakázaná. Každý z nás smíme a máme říci: „Bože, prosíme tě, proměň i mě na Nové Ježíšovo tělo. Nabízím se Ti k službám.“
Vrcholem Večeře Páně není „proměňování“, ale sjednocení – communio.

Zatarasili jsme Bohu cestu k nám samotným.
I v nevěřící rodině si maminka nebo táta nikdy nedává jídlo nejprve na svůj talíř, ale až nakonec. Naše liturgické předpisy říkají, nejdřív přijímá Tělo a Krev Páně hierarcha – ten, který předsedá liturgii, až pak se ostatním podává jen Tělo Páně. 

Židovská Synagoga (Církev) dodneška nemá hierarchii. A žije!
Při synagogální bohoslužbě se všem sedmi „lektorům“, kteří čtou z Písma, říká chatan – ženich (rozuměj ženich Tóry). Židé vědí, že jsou snoubenkou Hospodina.

My jsme si pohansky svou církevní šlechtu vytvořili.
U nás se mnoho nemluví, že každý pokřtěný patří do množiny Ježíšovy nevěsty. Kdybychom si toho byli vědomi, kdybychom to přijali, pak by žádná hierarchie neměla smysl. Platilo by Ježíšovo: „Vy všichni jste bratři (a sestry)“. (Srov. Mt 23:8) 

Nám jsou přednější církevní dobové rubriky a předpisy než poslušnost Ježíšovi.
Čtyřicet let se při liturgii zdravíme „Pozdravením pokoje“. S jakým užitkem? Do jaké míry bereme vážně Ježíšovo slovo a jeho blahoslavenství: „Blaze těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni syny Božími“? Kde je výsledek? Jaký užitek přinášíme?
Řada biskupů se určitě s arcibiskupem Bezákem při liturgii pozdravovala „Pozdravením pokoje“. Určitě spolu stolovali při Večeři Páně. Jak to, že se nikdo svého bratra, spolu-apoštola Róberta nezastal?
Je to všechno v kostele jen taková hra? Nepůsobíme pohoršení?
V civilním životě si přece vážíme bratrství a pěstujeme si odvahu k zastávání se druhých. V církvi to neplatí?
Totalita vzbuzuje strach, aby mohla ovládat. Dobře si to pamatujeme. Dodneška jsme se nenarovnali jako občané, mnoho lidí nadává jen postranně.
Umíme říkat, že v Písmu se mnohokráte říká: „Neboj se“. Ale ještě jsme se nenarovnali. O strachu v církvi se nemluví – ze strachu. Copak máme mezi sebou Herodesa?

Josef ochránil malého Ježíše a svou manželku před Herodem. Mesiáše zlikvidovali až jeho bratři.

Před měsícem nám Adventní čtení znovu připomnělo trvalou výzvu Jana Předchůdce Páně: „Udělejte v sobě Bohu cestu.“
Naše předpisy, naše myšlení, náš strach a kdoví co všechno jsme si v sobě navršili jako barikádu, přes kterou se k nám – do našeho srdce Bůh nemůže dostat.
Jak by z nás mohl zbudovat svou rodinu?

	2010
Svátek Svaté Rodiny       Sir 3:3–7. 14–17a       Kol 3:12–21       Mt 2:13–15. 19–23       26. prosince 2010

Bůh je svatý, naprosto nás převyšuje.
Pohané mluví o svatých věcech vyhrazených božstvům.
Bůh se zasvětil nám.
Někdo, kdo je setkáním s Bohem ovlivněn, kdo mu přitaká, přidává se k němu, chce s ním spolupracovat, takový mu možná zasvětí svůj život. Proto se o pokřtěných mluví jako o svatých – zasvěcených.
Mluvili jsme o kvasu – je oddělen pro větší „spolupráci“ s pekařem než ostatní těsto.

Každý člověk je božím dítětem, ale mnohé děti své rodiče neznají.
Bůh se k nám hlásí a Ježíš nám ukazuje, jak se v boží rodině jedná.
Kdyby se nás někdo zeptal, čeho si nejvíce ceníme, možná by ledaskdo z nás řekl: „To, že smím patřit do Svaté rodiny“.
Soužití v ní obnáší určitou úroveň jednání. Vyžaduje to jistou námahu, ale nelitujeme.

Texty dnešního svátku mluví o rodině.
Naše rodina může a má být součástí, podmnožinou Boží rodiny.
Ježíš zná Boha a zná soužití v lidské rodině. Nechce po nás, abychom létali, ale spravedlivě chodili po zemi – vážili si i pozemských hodnot a vztahů.
Dodneška nám otvírají oči Jákobova slova: „Na tomto místě byl Bůh a já. A já jsem to nevěděl.“
Nebo Hospodinova slova u Mojžíše: „Mojžíši, zuj se, místo, kde stojíš, je půda svatá.“
A pak: „Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. Spatřili jsme jeho slávu … Z jeho plnosti jsme byli obdarováni my všichni milostí za milostí.“

Oproti zbožným pohanům máme výhodu a „ulehčenou práci“, víme, že není třeba Boha nějakým způsobem zaujmout. Bůh stojí před branami našeho srdce.
V nás, ve mně a uprostřed nás, chce přebývat Bůh.
Nejsem bohem a celý život mi nebude stačit na úplné vyladění se na vlnu boží. Ale ta námaha má smysl. 
Už v Hebrejské bibli („starém zákoně“) je řada dojemných textů, které nám sdělují, že o nás Bůh pečuje víc než otec a matka o své dítě.
Ježíš se věnuje lidem, myje nám nohy, prohlašuje o nás, že jsme jeho nejbližší rodinou a jeho přáteli.
Říká: „Mám tě rád. Zvu tě k Hostině.“ 
Kdo tomu porozumí, je navždy poznamenán, ví o své ceně před Bohem, zakusil, že něco znamená, byl jednou pro vždy obdarován přátelstvím.

Víme, že milovat Boha a nezajímat se o svět, by bylo míjením se s Bohem.
Bůh má úctu ke všemu, co vyšlo z jeho srdce a jeho ruky, má úctu ke všemu, co dobrého vychází z lidských srdcí a rukou (jsme jeho dílem a smíme a máme s ním spolupracovat, jsme jeho prodlouženou rukou).

Martin Buber ve svých vyprávěních o chasidech vypráví: Učedník se ptal svého rebeho, jak sloužit Bohu. Ten jej poslal za rabim Abrahámem Chajimem, pokládaným za svatého. Chajim byl hostinským. Učedník se na měsíc ubytoval v jeho hostinci, ale nic zvláštního na rabim neviděl. Předposlední den se zoufale Chajima ptal, co pokládá za nejdůležitější. „Dbám na to, aby bylo dobře umyté nádobí. Snažím se, aby se hostům dostalo, co jim náleží.“
„A to je všechno?“ zeptal se nevěřícně student.
„To je všechno.“ odpověděl s úsměvem hostinský.

Někdo může být pedant a o vztahy s lidmi mu vůbec nejde.
Někdo je štědrý ze své velkorysosti.
Někdo pro chválu druhých.
Někdo je nadšen z velkorysosti Boží…
Trhovec řekl synovi: „Navážíš do sáčků po kile švestek a do každého šest švestek přidáš.“

Bůh slouží nám: „Pro sebe nic nepotřebuji,“ a s úsměvem nám ukazuje na naše bližní, kterým také slouží. Kdo chce chodit s Bohem, nenechá jej pracovat, sloužit samotného.

Svět je místo svaté, vyšel ze Stvořitelovy ruky.
Ježíš nejen novým způsobem posvětil svět a lidský život. Přišel uzdravovat naše nezdravé představy: o Bohu, světu, práci, vznešenosti, smyslu života, o pravé důstojnosti, modlitbě, bohoslužbě, zbožnosti.
To, co děláme pro kohokoliv, může být zároveň službou boží věci. Můžeme být spolupracovníky Boha.

Není úplně podle našeho zbožného vkusu, že boží syn přišel jako Josef Novák („Ježíš syn Josefův“ neznělo nijak výjimečně), bráníme mu, aby nám (nebo někomu, koho pokládáme za méně významného než sebe) dal přednost ve dveřích, nedovolili bychom mu, aby nám vyčistil boty, natož umyl auto. (Zkusme si představit, že by se o něco takového pokusil president, biskup nebo papež.)

Pozoruhodná jsou slova Ježíše Siracha: péče o staré lidi a úcta má tak velikou hodnotu, že před Bohem vyvažují naše hříchy!!

Dát do pořádku pokakanou babičku není v naší kultuře už nic ponižujícího, a přesto to není úplná samozřejmost.

Ježíš nesloužil druhým pro zásluhy nebo odměnu, ale „jen tak“, zná pravou hodnotu věcí.
Jako malý kluk jsem někdy říkal: „Bože, nic za to nechci.“ (Tím se, prosím vás, nechci vydávat za kdovíjak ušlechtilého.)
Tím vším neříkáme, že služba druhým a nezištnost ve vztahu k Bohu se vyskytuje jen u křesťanů. 

Jen si potřebujeme hlídat své představy o tom, co je a co není vznešené v očích božích.
A stále si ladit svůj životní tón podle tónu Ježíšova. 

Od Ježíše máme co odkoukávat, od něj se můžeme přiučit něco z jeho šlechtictví ducha.
Ježíš jako malý kluk také ledacos odkoukal od svých rodičů.
Rodina pro něj byla velikým bohatstvím.
Oběti v chrámě zanikly (ani nevím, jak by si židé představovali jejich znovuobnovení). K největší oslavě Boha Ježíš použil rodinnou slavnost (při každé šábesové večeři jeho táta děkoval nad chlebem a vínem, asi třicetkrát Ježíš pozoroval Josefa při slavení velikonoční hostiny), povýšil ji na novou úroveň a v rodině ji ponechal. (Večeře Páně je rodinnou slavností božích dětí.)
Nemáme co vylepšovat, není co vylepšovat. Nic krásnějšího nevymyslíme.
A každá slavnost stojí na předešlé práci. Lenoši a zbabělci nemají co slavit.
Práce v rodině, pro rodinu, pro kteréhokoliv člena boží rodiny je základem všeho. I Ježíš službu komukoliv přijal a povýšil na rovnocennou službě Bohu.
Kdo by odděloval úctu k Bohu od úcty ke světu, míjel by se s Ježíšem.

Před Bohem se skláníme.
Člověku sloužíme.

Bohu sloužit nemůžeme, nemáme čím.
Člověku se klanět nelze.

Hrbit se před člověkem je slabost.
Zotročovat druhého, povyšovat se nad druhého, je hříchem.
Manipulovat s člověkem i s Bohem je hřích.
Sloužit potřebnému je ctností.

	2007
Svátek Svaté rodiny       Sir 3:3–17a       Kol 3:12–21       Mt 2:13–23       30. prosince 2007

Nejdříve dodatečně něco přidám k „Poznámkám 4. neděle adventní“. O Josefovi a „o královské roli a umění prohrávat“.
Říkali jsme si, co představuje Josefova „spravedlnost“. Jak Josef pečlivě hledal, aby Marii neublížil, když zjistil, že je v jiném stavu.
Kamarád mně vyprávěl o svém dědečkovi, který pro něj mnoho znamenal a znamená. 

Dnes budu k úryvku evangelia mluvit spíše obecně. (Vlastní text evangelia je opravdu pozoruhodný, ukazuje na citlivost Josefa k Božím pokynům a jeho vysokou úroveň. Pracovat dobře se sny od Boha dokáže jen ten, který už zná boží názory a necpe k výkladu snů kdeco.)

Na Boží Hod jsme uvažovali o výchově Ježíšově.
Říkali jsme si, že častokrát oslavujeme a zdůrazňujeme na P. Marii a sv. Josefu to, o čem nejsou v Písmu vůbec žádné zmínky. Dovoláváme se něčeho, co je často výsledkem našich představ, ale opomíjíme skutečnou velikost Ježíšových rodičů.
Mariinou zásluhou bylo, že byla dobrou matkou a Josefovou zásluhou, že byl Ježíšovi skvělým tátou.
My jsme zvyklí všechno strkat na Pána Boha, myslíme si, že Maria všechno dostala od Boha. Vymysleli jsme si, že se P. Maria za nás jednou přimluví, aby nás Bůh pustil do nebe. Svatí naopak řeknou: „Kdepak, nebudeme si snižovat úroveň nebe. Jen ať se každý poctivě naučí to, co jsme dokázali zvládnout i my.“

Maria a pak i Josef se poctivě připravovali na své rodičovství, aby dobře vedli svého syna k pěknému lidství a nezanedbali nic ve výchově. 
Stejně poctivě promýšleli, jak povedou Ježíše k Bohu. To se ví, že kluk nezačal druhý den, co ho přivezli z porodnice odříkávat „Otčenáš“.
Opět řeknu – nic ve výchově syna (ani v sebevýchově) nepodcenili.

Máma má nezastupitelný úkol v náboženské výchově. A i táta má nezastupitelný úkol v náboženské výchově!
Muž i žena přistupují k Bohu každý z „jiné strany“. Doplňují tak jeden druhému pohled na boží přátelství a později zvou děti, aby se „podívaly“ na Boha z jejich místa, mají děti upozorňovat na projevy Boží přízně. Potřebují se naučit dětem sdělit, jaká pravidla Boží přátelství nese a jak lze s Bohem komunikovat.

O Josefovi a Marii jsou v evangeliích jen malé zmínky, ale zato velice významné. Važme si jich, promýšlejme je.
Už jsem se zmínil, že Ježíšovi rodiče byli velice pozorní k božím projevům, nejen k Božím slovům. (Kdysi jsme si říkali o pravidlech Boží komunikace skrze posly Boží.)
To, že Josef porozuměl správně snu a dobře a rychle zareagoval, svědčí o jeho vysoké duchovní úrovni. Správným vyhodnocením snu a svou rozhodností zachránil kloučkovi život. 

I nám Bůh svěřuje to nejcennější co má – děti.
A i nám Bůh nabízí cenné informace pro nás a pro naše děti. I nám chce pomáhat a zachraňovat nás.
I k nám se dostala zpráva o nabídce Božího přátelství, a my máme své děti k této nabídce dovést a ukázat jim, jak nám boží přátelství funguje a co nám přináší.
Ukázat dětem cestu k Bohu je přinejmenším tak důležité, jako to ostatní, co je učíme.

Po sv. Štěpánu mi napsala jedna paní:
„Na Štědrý den jsi hned na začátku mše řekl, že od té doby, co přišel Ježíš na svět, už nic není stejné a už nikdy nebude stejné jako předtím.
Čekala jsem celou mši, kdy se k tomu vrátíš a byla jsem zklamaná, že jsi k tomu už nic neřekl. Přemýšlela jsem o tom a vlastně o tom přemýšlím ještě stále. Co se změnilo, nebo v čem by byl můj život jiný, kdyby se Ježíš ještě nenarodil?
Opravdu nevím a obávám se, že by jiný nebyl.
Jo, uvědomuji si dosah toho, kým je a co udělal, ale život člověka mění „jenom" v tom, že mu něco otevírá k chápání a otevírá obzory, ale mění to nějak život, konkrétně můj život?
Mění se způsob víry, ale marně přemýšlím, co ještě.
Necítím se spasená, spíš ztracená, ale to už s tím nesouvisí.“

Tu paní chválím, že klade otázky. A že se nábožensky „nenatřásá“, netváří se jako by všechno věděla. Je poctivá!
Ale v kostele o tom všem často mluvíme.
Přece si například říkáme, kdo je spasený (odhlížím od zastaralého výrazu).
Zachráněný je ten, kdo ví, že může Bohu důvěřovat víc než sobě a kdo na Boží rady dá.

Jak to, že nejsme schopni odpověď vysypat z rukávu? Co kdyby se nás někdo zeptal? Třeba naše děcko?
Jak jsme bez toho poznání schopni se učit žít své přátelství s Bohem? (Zpovídáme se z kdečeho, ale ne z ignorace k Božím slovům.)

Je to tím, že nepokládáme poznání o božím přátelství za něco cenného?

Nebo je možné, že já v kostele špatně učím!

Chci se s vámi domluvit. Možná bych měl vždy v neděli položit pár otázek, zda jste všemu rozuměli. Někteří mí kolegové to tak dělají.
Nejde o zkoušení. Ale jsme vzájemně odpovědní za slovo Boží. Já za to, jak a kolik toho vysvětlím, a my všichni (i vy), co s tím uděláme, jak to vše přijmeme do svého života a Ježíšova programu ve světě.

Opakovaně si spolu říkáme, že si nejprve každý potřebujeme ujasnit, jak to s Bohem je a proč do kostela chodíme.
Pak máme s Bohem uzavřít poctivou dohodu.
Do té doby nemáme klást další nepodstatné otázky. To zamilovaní, neukáznění a přelétaví jsou netrpěliví, jsou splašení, ale daleko nedojdou.
 1.	Znám řadu lidí, kteří ve svém neklidu hledají chaoticky nové a nové informace, další modlitbičky a zbožná prohlášení.  Ale jejich vztah k Bohu je bez pořádných základů. 

Máme promyslet třeba poctivost Prologu Janova evangelia (to nevadí, že třeba hned všemu úplně nerozumím.) A pak se třeba touto cestou, pokud se mi zdá poctivá, vydat.
Také jsme svěřili třeba na léta svůj život rodičům, škole, učiteli, lékaři, partnerovi. Časem jsme se něco naučili, možná je i přerostli, ale je-li někdo přelétavý jako motýl, těžko se někam dostane.
Lépe je vykopat jednu hlubokou studnu než řadu mělkých.

Přidám konkrétní příklad pro setkávání s Bohem (1. stupeň v modlitbě).
Rodiče s dětmi určitého věku večeří. Po večeři řekne tatínek:
„Za co Bohu poděkujeme?
Co kdybychom řekli, Bože my si tě vážíme…
Ale nebudeme spěchat. Nesmíme říkat laciná slova. Za co si Boha vážíme?
Boha nevidíme a neslyšíme jeho hlas, tak co kdybychom si dnes zkusili říci, za co si vážíme naší maminky?“ (Sám jim pomůže objevovat, co je na jejich mamince cenné a jedinečné. Každá generace dětí bere za samozřejmost, to co doma dostávají. Neboť, co pamatují, vždy o ně rodiče pečovali.)
První den tedy poděkují za maminku.
Druhý den řekne maminka: „Čeho si vážíme na tatínkovi…“
Třetí den: „Proč si vážíme dědečka a babičky…“
Čtvrtý den: „Čeho si vážíme u druhého dědy a babičky…“
Pátý den budou rodiče vyprávět, proč si oni váží Boha, za co.
Šestý den zkusí děti říci, čeho si všimli z Božího přátelství.
A jestli sedmý den všichni řeknou: „Bože, my si tě vážíme“. Pak jejich slova budou mít jinou váhu, než kdyby je vyslovili hned první den.
Na takové modlitbě není nic těžkého. To zvládne každý. Třeba tak ukážeme dětem cestu k Bohu. Taková modlitba je základním programem na celý život v komunikaci s Bohem. Tak spolu přece mluví přátelé a pokud mají živý vztah, nikdy to nemusí být nuda. Odpadá nějaká „roztržitost v modlitbě“.
Nikdy mě to neomrzí. A je to jen pár poctivých (chlapských) slov.

Máme dětem ukázat, jak se mluví s druhými. Rovně se postavit, nekroutit se, ruce z kapes, nehuhňat, podívat se druhému do očí a říci co potřebuje. Neříkat fráze a nelichotit, nevymýšlet si a nelhat. Nebát se zeptat čemu nerozumím a říci slušně svůj názor. Nepomlouvat bokem a neodsuzovat druhého, když má jiný názor.

Jednání s Bohem je stejné.
	Slavnost Ježíšovy matky

	2020
Slavnost Ježíšovy Matky       Nm 6:22–27       Gal 4:4–7       J 1:1–18       1. ledna 2020

(Letos nám vypadne 2. neděle po Narození Pána, tak jsem z ní přejal evangelium.)

Den Nového roku vnímáme jako nový počátek občanského roku a obohatili jsme ho Slavností Ježíšovy Matky – neboť ona je příkladným, otevřeným a pružným člověkem ve vztahu s Bohem (ve „víře“). Svědčí nám o pravdivosti božího slova: „Těm, kteří přijali Slovo, důvěřují mu a následují ho, dal moc stát se Božími dětmi.“

První čtení nám na cestu do nového roku připomíná Boží žehnání (boží přejícnost a péči).
Všimněme si rozdílu mezi Áronským požehnáním a žalmem 67. Žalm je prosbou o boží požehnání. Požehnání je (oficiálním) prohlášením (z božího pověření) o boží péči, o tom co se děje, co pro nás Bůh koná.

Je více než škoda, že my duchovní (prohlašující se učitelský úřad církve) jsme nenaučili rodiče žehnat svým dětem. Rodiče jsou přece pro děti prvními posly (anděly) od Boha. Rodičovské žehnání nikdo nemůže nahradit, protože nikdo nemá takovou důvěru dětí jako rodiče – nikdo o ně nepečuje více.

 –	Mluvil jsem v jedné rodině o požehnání. Pár dní na to, se kluk dožadoval: „Táto, já od tebe nechci křížek, ale pořádné požehnání.“ 
Děti chtějí být velké, chtějí růst, odvážně se pouštějí do nových objevování a ptají se, proto nám je Ježíš dává za příklad.
Škoda, že řada dospělých v náboženství brzy ustrne. Ježíš naši nemoc přesně pojmenoval: „Kdo se napije starého vína, nechce nové; řekne: ‚Staré je lepší‘“ (L 5:39). Tvrdíme: „Co bych se měnil a napravoval, jsem v pravé církvi. Ať se mění ti druzí.“ – Jsme povrchní a pyšní.

Proto Ježíš se svou náboženskou nápravou u Izraelitů mnoho neuspěl. „Přišel do vlastního, ale vlastní ho nepřijali.“
Izraelité zkreslili „Mojžíše“ a nechtěli se obrátit.
My jsme zkreslili učení Mojžíšovo i Ježíšovo. I my se potřebujeme k těmto pramenům navrátit. Proč o ně málo stojíme? Proč své děti šidíme (víc než jen o požehnání)?

Apoštolové jsou pokorní a nám přející, varují nás před opakováním svých chyb. 
Malachiášovo proroctví (3:1) dodneška nevychladlo, nejprve jsou tříbeni „synové Léviho“ – tedy my. 
Baptista toto tříbení potvrdil: „Mesiáš vás bude nořit do ohně a do Ducha.“
Izraelité si od Ježíše nedali poradit (desetitisíce jich pak Římané ukřižovali a ostatní vyhnali ze země). My jsme také ve zkouškách (nejen ve 20. století) mnoho neobstáli.

Jednou provždy bychom si měli zapamatovat zásadní postoj učedníků: Pravdu nevlastníme, proto si máme vědomě a vytrvale pěstovat otevřenost k dalšímu hledání a novému poznávání.

Do nového roku nás také obdarovávají slova Prologu Janova evangelia. Jsou nevyčerpatelná; kdo je promýšlí, čím dál víc jim rozumí.

Ježíš není jen kazatelem. Není jen průvodcem. Je manželem, který svou nevěstu stále obdarovává, pozvedá ji, podpírá, ovlivňuje a proměňuje.

Jak? Pokusím se to znovu ukázat na slovech: „Těm, kteří přijali Slovo, důvěřují mu a následují ho, dal moc stát se Božími dětmi.“
Působení svého obdarování, svůj vliv na nás, chytře vysvětluje na modelu kmene vinného keře a ratolestí (na nich rostou hrozny).
Pro koho by nebylo zážitkem jít po úrodné vinici a ochutnávat lahodnou, ušlechtilou a bohatou chuť hroznů?
Kdo to zažil, ocení Ježíšovo podobenství:
„Já jsem pravý vinný kmen a můj Otec je vinař.
Každou mou ratolest, která nenese ovoce, odřezává, a každou, která nese ovoce, čistí, aby nesla hojnější ovoce.
Vy jste již čisti pro slovo, které jsem k vám mluvil.
Zůstaňte ve mně, a já ve vás. Jako ratolest nemůže nést ovoce sama od sebe, nezůstane-li při kmeni, tak ani vy, nezůstanete-li při mně.
Já jsem vinný kmen, vy jste ratolesti. Kdo zůstává ve mně a já v něm, ten nese hojné ovoce; neboť beze mne nemůžete činit nic.
Kdo nezůstane ve mně, bude odlomen jako neplodná ratolest a uschne; pak ji seberou, hodí do ohně a spálí.
Zůstanete-li ve mně a zůstanou-li má slova ve vás, proste, oč chcete, a stane se vám.
Tím bude oslaven můj Otec, když ponesete hojné ovoce a budete mými učedníky.
Jako si Otec zamiloval mne, tak jsem si já zamiloval vás. Zůstaňte v mé lásce.
Zachováte-li mé pokyny (má slova), zůstanete v mé lásce, jako já zachovávám slova svého Otce a zůstávám v jeho lásce.
To jsem vám pověděl, aby moje radost byla ve vás a vaše radost aby byla plná.“(J 15:1–11)

Apoštol Pavel v listu Římanům to popisuje: „My, ponoření (křtem) do Ježíšova života jsme přijali jeho obětavost (až na smrt) a tím jsme s ním vstoupili na cestu do nového způsobu života. A Kristus nám dá účast na svém zmrtvýchvstání. (Ř 6:3–11)
A pak přidává: „Ti, kdo se dají vést Duchem, žijí z jeho moci a dostávají život a pokoj.“ (Srov. Ř 8:5–9)
V 11. kapitole pak Pavel mluví o našem naroubování na kmen Izraele. – Ježíš je největším, nejvzácnějším, nejkrásnějším a nejvyšším vrcholem a nejsladším plodem Izraele. Je neoddělitelný od Otce. „Já a Otec jedno jsme. Kdo vidí mě, vidí Otce. Na počátku bylo Slovo, to Slovo bylo Bůh. To bylo na počátku u Boha.“
Jsme tedy naroubováni nejen na samotného Ježíše, ale dostává se nám celého bohatství od Boha. Nedostali jsme jen Ježíšova slova a jeho moudrost. Zdědili jsme vše, co dostal Abrahám, Mojžíš a celý Izrael. (Do vyšších poschodí boží moudrosti lze vystupovat jen skrze ty nižší. Ježíš nám nějakou helikoptéru neposkytuje.)

Naši biologové nám, podrobně popisují, co se mezi podnoží a roubem děje. Jak naroubovaná část rostliny přijímá cenné informace z podnože a výživu z jejích kořenů.
My, křesťané jsme naroubováni na cennou a jedinečnou podnož Izraele – na vyučování „Mojžíšovské Smlouvy“. Kdo by nečerpal mízu z této boží moudrosti, ošidí se a zplaní do pohanství.
To se stalo, když křesťané z pohanství odložili znalosti Tóry a nechali se vést toliko „řeckou“ moudrostí. Ošidili sebe, následující generace i nás. Těžko se dostáváme k nápravě. 

Z celého bohatství Izraele (před Ježíšem i po něm) můžeme čerpat mízu božího přátelství, boží moudrosti a požehnání: „Těm, kteří přijali Slovo, důvěřují mu a následují ho, dal moc stát se Božími dětmi.“ My – boží vinice – můžeme plodit čím dál bohatší a chutnější hrozny.

Viděli jsme americký film „Manželská historie“. Manželé si podle jejich slov léta rozuměli. Pak se manželka rozhodla odejít. Hned se jí chytila mazaná právnička. Právníci rozjeli nemilosrdnou válku, ve které se manželé těžce zraňovali. U soudu se manželé téměř nedostali ke slovu. Nikdo nehájil jejich dítě ani jejich manželství. Nikdo jim neukazoval velké bohatství, které spolu za léta soužití vytvořili, a nikdo jim nepomáhal nemocný vztah uzdravit. Nic nezískali. Jejich zranění se – až v rozvodovém řízení – strašně prohloubila a soudní proces a rozvod je samozřejmě stál obrovské peníze. Je to smutný, ale důležitý film.

Nám se do manželství dostává velikých obdarování. Manželství je vymyšleno podle Božího obrazu, podle soužití v Bohu. Bůh je vinař, Kristus je kmenem, my máme, jako ratolesti, rodit hrozny. Ježíš nám ukazuje, jak v porušeném světě obstát, jak se domlouvat a kde k tomu čerpat živiny a sílu.

Víme, jak vypadá křesťanské manželství. Ti, kteří přijali Ježíše za svého Učitele, Průvodce, Přítele, Supervizora, Lékaře a Ženicha mají nesmírné výhody a mohou k němu dojít.

Čím dál víc můžeme Prologu Janova evangelia rozumět.

V druhém čtení je řeč o Zákonu. Proč se šidíme? My jsme přece s vděčností přijali Manželství (Manželskou smlouvu) Boha s námi.

Do roku 2020 Vám přeji vnímavost a pozornost Božího požehnáni. Z božích darů lze bohatě žít a rozdávat.
Bůh s námi rád mluví, vyučuje nás a rád nás obdarovává. Mnoho nám svěřil, i děti a vnuky. To, co řekl Abrahámovi, říká i nám:
„Žehnám ti a vždy ti budu žehnat. Velké učiním tvé jméno. Staň se požehnáním pro mnohé.“

	2017
Slavnost Ježíšovy matky       Nm 6:22–27       Gal 4:4–7       Lk 2:16–21       1. ledna 2017

Náš církevní rok začal před měsícem. Ale začátek občanského roku vnímáme jako určitý časový zlom. Do tohoto nového časového prostoru vstupujeme bohatší z nabídky Boha v Adventu a Vánoc. S Ježíšem jsme silnější (i v situacích, vůči nimž jsme bezradní, nebo ve kterých jsme ledacos životu zůstali dlužni…)
Všem Vám přeji z tohoto bohatství čerpat a rozdávat.

Děkuji Vám, kteří jste mi poslali blahopřání k Vánočním svátkům i do nového roku.
Blahopřeji Vám k boží přízni!

Ve slavnosti Svaté rodiny jsme četli o Josefovi, dnes o Marii.
Copak jsme se v minulém roce od Ježíšovy matky naučili? 

Jestli se některý muž stal dobrodincem pro druhé jako vědec, politik, soudce…, pak jeho žena, která mu poskytovala zázemí (práci „v týlu“), má nejméně 50 % podíl na jeho díle. Podobně to platí o mužích, kteří své manželce poskytli svou pomoc.
Když středověk zpětně předepsal Ježíšově matce životní program blížící se životu jeptišky v klášteru, byl Josef degradován jen na jakéhosi rodinného údržbáře (k vyměnění spálené žárovky nebo vykydání hnoje oslovi ve stáji). 

Stručné texty k Písmu máme poctivě domýšlet. 
Naše legendy a apokryfy mnoho dovolují (v neukázněném fantazírování) a málo vyžadují (na rozdíl od Písma).
Letos jsem znovu připomínal jaké rituály rodina Josefa a Marie dodržovala (například jaký vliv měla sobotní modlitba Josefa za Marii, když Bohu dobrořečil za svou manželku („Dobrořečení za ženu statečnou“) a jak tím rostla Ježíšova úcta k mamince a k ženám vůbec.
Proč si vymýšlíme všelijakou lidovou zbožnost a ve své rodině nepoužíváme osvědčené rituály jako Ježíšovi rodiče? Lze lépe dovést děti na úroveň Ježíšových sourozenců než pomocí toho, čím se nechala vést Ježíšova rodina? 

Ježíšovi rodiče určitě přemýšleli, jak syna vychovávat.
Na čem Ježíš vyrostl?
Např. jaképak písně mu rodiče asi zpívali?
Určitě, mimo jiného, také žalmy – jenže jim neříkali žalmy. Byli jim písněmi dobrořečení (chvalozpěvy, jásoty), náš žalm je od latinského psalmus a nám to zní jako žalozpěv. 

Vypravovali rodiče Ježíšovi pohádky? Čím žili?

Jaké dárky Ježíšovi asi pořizovali? (Typuji zednickou lžíci, a že mu Josef vyrobil olovnici.) 

Rodiče Ježíšovi tak pěkně vypravovali o Hospodinu, že Ježíš toužil růst do obrazu Otce (Nebeského). Viděl, jak se Josef chová ke své manželce, k druhým lidem, jak staví domy a jak každé předání domu Josef s majiteli domu slaví.
Představuji si, jak Josef – jako dobrý táta – klukovi vyprávěl, jakým bohatstvím je rodný dům, že s námi doma bydlí Bůh – a my jsme u něj doma…
Bral ho spolu k práci na vinici a na políčko, pochutnávali si spolu na fících, v rodině oslavovali vinobraní a žně.
Vysvětloval Josef synovi, nebo na to přišel Ježíš sám? – že nás řemeslo rychle naučí myslet, protože řemeslník často chybu rychle pozná. 
Není divu, že Ježíš chtěl být stavitelem jako táta. (S radostí ve stavitelské firmě Josefa pracoval a pak podnik přebral.)
Ukazoval Josef synkovi, jak roste obilí, kolik stýbel vyroste z jednoho zrna a vyzval ho, ať počítá zrna ze stýbel (které vyrostlo z toho jednoho zrna) nebo si toho Ježíš všiml sám?
Jak už měl Ježíš patřičnou sílu, pomáhal mamince mlít obilí na kamenném mlýnku.
Když vyrostl do patřičné váhy (hmotnosti), už zkoušel sám orat a dávat pozor na vystupující skálu, aby nezničil nářadí (předchůdce pluhu.)
V kolika letech se asi naučil zabít, stáhnout a vykuchat ovci?
V kolika letech asi poprvé z kmenu otesal kládu?
V kolika letech se asi naučil číst a psát?
Do kolika uměl počítat?

Co se naučil od Marie?
Jaká jídla uměl uvařit nebo upéci?
Kolik druhů uzlů asi uměl?
Co v domácnosti vylepšil?
O některých dětských hrách, které s dětmi hrál, víme.
Byl dobrý zpěvák? Tanečník? Společník?

O čem si doma vypravovali, také umíme odhadnout.

Některé odpovědi na tyto otázky známe, některé neznáme, jiné můžeme odhadnout, např., že byl neobyčejně bystrý, přemýšlivý a že v mnohém byl napřed před ostatními.

Už jeho rodiče byli výjimeční, předali mu vše, co věděli a uměli. Že je brzy přerostl, víme…

Říkáme dětem, že jsme z Boží rodiny, že před Bohem máme statut, postavení Ježíšových sourozenců.
Osvojit si takovou noblesu není mimo naše možnosti.
Některá pravidla na dvorech pozemských králů byla zkostnatělá a mnohé lidi škrtila. 
Ježíš byl vychováván jinak, viděl krásu a svobodu dětí Božích na jednání svých rodičů. Nebyli bohatí, ale lidskou noblesu měli velikou. On sám pak ušlechtilost dotáhl k úplné dokonalosti.
Samozřejmě Ježíš také čerpal od Otce Nebeského…

Od Ježíšovy rodiny se můžeme mnoho naučit – i v náboženské sebevýchově a výchově svých dětí.

Není takovéto přemýšlení nad biblickými texty krásné a inspirující, otevírající se Duchu božímu (spiritus znamená duch)?

Zasvětil jsem svou životní službu vyučování o Bohu. Ale znepokojuje mě postoj některých rodičů k vyučování náboženství.
Sami mnoho děti k Bohu nevedou (rodiče jsou dětem předními posly božími – anděly), ale ve vyučování náboženství své děti málo podporují. Jestli zjistí, že jejich děti náboženství nebaví, mají hledat příčiny. 
Co rodiče podnikají, když jejich děti nebaví nebo jim nejde nějaký předmět ve škole?
Pomlouvat před dětmi učitele nebo učitelku (platí to i o vyučujícím náboženství) je špatné! 

Nebo – občas slyším, že rodiče – když děti doma přiznají: „Mě to v kostele nebaví“ – jen rezignovaně prohlásí: „Nás to také v kostele nebavilo.“ Chápete to. Co si z toho vyberou děti? Copak Bůh není zajímavý?
Nevyvlíkám se z odpovědnosti své a nás, kněží. Ať rodiče s námi o tom vedou přímou a slušnou debatu. Ale ptám se, jak tito rodiče doma mluví s dětmi o Bohu a jak se s nimi na bohoslužby připravují?

Bohoslužba (ani vyučování, ani slavení) není pouhým konzumem. I při slavení platí pravidlo přímé úměry: nakolik se připravím a činně se zapojím – natolik získám.
	Slavnost Zjevení Páně

	2020
Slavnost Zjevení Pána       Iz 60:1–6       Ef 3:2–6       Mt 2:1–12       5. ledna 2020

Slavení Zjevení Pána je starší než slavení Narození Páně. I nám – původně pohanům – byl zjeven Mesiáš. Mesiáš znamená „vonící po Bohu“. Mesiáš nám voní, my máme také vonět Boží vůní – i těm, kteří Ježíšovu vůni neznají.

Izaiáš mluví v obrazech Izraeli známých a srozumitelných. Vychází z toho, co Bůh o sobě řekl.
Světlo je životadárné. Bůh je „Světlem“, dárcem veškerého života. – „I řekl Bůh: Buď světlo! A bylo světlo.“ (Gn 1:3)

My čteme Izaiáše navíc i z úhlu pohledu křesťanského. – „To světlo (Kristus) ve tmě svítí a tma je nepohltila … Přichází a osvěcuje každého člověka.“ (J 1:5–9)
Jako měsíc odráží světlo slunce, tak podobně má Izrael svítit ostatním národům. – „Vy jste světlo světa. Nemůže zůstat skryto město ležící na hoře. A když rozsvítí lampu, nestaví ji pod nádobu, ale na svícen; a svítí všem v domě. Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.“ (Mt 5:14–16) – Ta slova jsou určena i nám, vážíme si našeho připojení k Izraeli!

Izrael dostal program od Hospodina. Izaiáš mu zvěstuje další požehnání a nově formuluje poslání Izraele: „Ve světle Hospodina budete šířit osvětu o Bohu, který nemá žádné nevlastní děti, všechny lidi a národy má za své.“
„A ostatní národy ti, Izraeli, budou za tvou osvětu vděčné, a budou tě obdarovávat.“
– Toho jsme si měli dávno všimnout!
Jak to, že jsme po všechny křesťanské časy neříkali: „Vy židé máte u nás navždy předplaceno, vám vděčíme téměř za vše.“ 
Jak to, že jsme dokonce mnohokráte nenávist k židům vyvolávali?
Tím jsme znehodnotili své modlitby. 

I díky Izaiášově textu, ze Zjevení Páně pohanským mudrcům a dalším biblickým textům (včetně slov apoštola Pavla), jsme došli poznání, že jsme naroubováni na (původní) Izrael.
Smíme patřit k jedinečnému celku, k velkým biblickým osobnostem a k mnoha Ježíšovým učedníkům (včetně těch, kteří nebyli pokřtění, například Mahátma Gándhí).

Klaníme se Bohu za to, že sestupuje ke každému člověk. Známe boží názory, proto víme, že naše vděčnost Izraeli a Bohu nás zve stavět se proti antijudaismu, rasismu, proti nesnášenlivosti jakýchkoliv menšin a k ochraně potřebných. (Modlitba je činem, který nás má pohnout k dalšímu činu.)

Bůh není proti našemu klanění, ale nikdy ho od nás nevyžadoval. Stvořil nás „ke své podobě“, k podobnému jednání, jak jedná on. Ježíš také nikdy neřekl: „Klanějte se mi,“ ale zve k následování. To je podstatné.

Vyprávění o mudrcích z Východu je důležitým vyučovacím vyprávěním.

Oceňujeme, že Bůh k nám sestupuje a mluví naší řečí, abychom mu mohli porozumět.
K pohanským hvězdopravcům, hledajícím Pravdu, Bůh mluvil jejich řečí.
Bůh nás od začátku učí mluvit s druhými „jejich jazykem“. 
V evangelijním vyprávění přinášejí pohanští kněží (kteří se zabývali hvězdopravectvím) novému králi Izraele to nejvzácnější, co jejich země Východu mají: zlato, kadidlo a myrhu. 
Tím vším evangelium básnicky popisuje, jak jedinečnou – královskou osobností Ježíš je.

My navíc z konce evangelia víme, že Ježíš je pro nás Stromem života. Žije pro nás, nic si pro sebe neponechává, kromě lásky; vyživuje nás a obětavě se pro nás vydává. 
Vládcové si nechávali to nejcennější pro sebe. Ne tak Hospodin, ten nám dopřává to nejlepší a navíc nám dává sám sebe v osobním přátelství.
Bůh od nás pro sebe nic hmotného nechce, ani oběti, ani dary. 
Potěší ho, když mu budeme důvěřovat, dáme na jeho rady a necháme se od Ježíše vyučit lidskosti. Na jeho přátelství chceme odpovědět svým přátelství k němu a k ostatním Božím dětem. To je královský dar hodný jeho velikosti.

Kdysi jsme si říkali, jak je divné, že znalci Písma věděli, kdy a kde se Mesiáš narodí, Ale v Betlémě v ten čas nevartovali.
V náboženství je rabíni učili, že jednoho dne se Mesiáš objeví na střeše jeruzalémské svatyně a andělé jej snesou dolů na nádvoří mezi zbožné. Čekali, přesvědčeni, že jsou v pořádku a Mesiáš je pochválí za jejich zbožnost (poutě, oběti, modlitby, posty a zbožné skutky), patřičně odmění jejich věrnost a jmenuje je mezi nejpřednější dvořany svého paláce.
Všimněme si, jak my také – ovšem bez nadšení – čekáme „na Ježíšův druhý příchod“, jako když na nádraží očekáváme příjezd vlaku.
Copak jsme neslyšeli, že Ježíš není někde daleko tam, ale přebývá uprostřed nás a že se s ním můžeme setkat v jeho potřebných bratřích? 
Ježíš nám vysvětlil, jak můžeme jeho království budovat a ukazovat druhým lidem, že žít podle něho, má pro nás nejhlubší smysl. A že nám to voní, chutná, uzdravuje a zve ke krásným vztahům (můžeme a máme budovat vztahy až na věčnost).

Mudrci od Východu nás pozvali na cestu do Jeruzaléma. Podobně se máme i my – hledající a nacházející Moudrost – vydávat na cestu k druhým lidem a zvát je do nového Jeruzaléma, aby oni okusili radost a zakusili, co znamenají Izaášova slova:
„Vstaň, rozsviť se (dalo by se to přeložit, „usměj se“) Jeruzaléme, neboť vzešlo tvé světlo a Hospodinova velikost se zjeví nad tebou“ („zakusíš opojnost Hospodinova přátelství“ – neboť nastává něco neslýchaného – Bůh přebývá v člověku a mezi lidmi, kteří se mu otvírají a přijímají ho).

Dostalo se nám Světla a Vůně. Máme svět prosvítit a provonět božskou vůní.

	2014
Slavnost Zjevení Páně       Iz 60:1–6       Ef 3:2–3a. 5–6       Mt 2:1–12       5. ledna 2014

V prvotní církvi a ve východních církvích je Slavnost Zjevení Páně slavena více než Ježíšovo narození…

Izrael je prvorozeným synem mezi národy. 
Izrael tu je pro druhé národy (to platí i pro Nový Izrael). Izajáš říká, Izrael bude znovu použit k osvícení jiných národů.

Izrael si z biblických textů rád vybíral především slova o slávě a ke službě pohanům se mnoho neměl. Známe to také z naší křesťanské historie. Jsme často zahledění do sebe a vlastní důležitosti. Platilo to někdy i o apoštolech, platí to někdy i o nás. Slova: „Mimo církev není spásy“, jsme vytrhli ze souvislostí a nafukovali jsme se vlastní důležitostí.

Nad dnešní slavností jsme uvažovali vícekráte … Židé věděli, že se Mesiáš má narodit v Betlémě.
Je zvláštní, že jej v Betlémě nevyhlíželi. Když se pastýři a pak mudrci vyptávali na narozeného Mesiáše, se zbožnými lidmi to nehnulo. (Hnulo, ale jinak. Výraz „nový král“ byl smrtelně nebezpečný. Herodes se – jako všichni despotové – bál o své postavení a sprovodil ze světa i mnoho svých nejbližších…)
Proč?
Židé se v náboženství učili, že Mesiáš se jednoho dne znenadání objeví na střeše Jeruzalémského chrámu a andělé jej snesou na nádvoří. Pak vyhlásí soud nad pohany…

Známe to, je snadnější si vybírat z Písma to, co se nám hodí a číst všelijaké zbožné knížky.
Malé děti pijí nejraději sladké limonády a jedí kdejaké sladké nezdravé mlsky místo pořádného jídla.
Židé si vybírali něco z Písma, něco z pohanství a k tomu si přidávali své legendy. 

Ze života Ježíšovy matky si máme poctivě všímat, jakým způsobem se dobrala k použitelnosti pro boží záměry se světem.
Marie odpovědně, rozvážně a poctivě reagovala na nové, dosud neslýchané věci od Boha (šla si ověřit hodnověrnost posla, který přišel s poselstvím, že se má stát matkou Mesiáše).
Ve čtení na Nový rok jsme slyšeli, jak Marie reagovala na to, co slyšela od lidí o svém synu – od pastýřů(!). Ti byli v té době lidmi na okraji „slušné“ společnosti, nechodili do školy a do kostela, občas něco šlohli – měli postavení mezi „slušnými“ lidmi asi jako dnes naši Romové. A přece jim Marie věnovala pozornost a předem je nezavrhla. Kriticky přemýšlela nad tím, co slyšela od nich, od pohanských mudrců, od rabínů a jiných lidí.
Zatímco se lidé „podivovali“ nad vyprávěním pastýřů i mudrců, „Maria to vše uchovávala ve svém srdci a rozvažovala o tom“.

Od Mariina porozumění Bohu se můžeme mnoho naučit.
Zatímco se pohané snaží naklonit si božstvo a získat jeho přízeň pro sebe i pro své děti, Marie ví, že si nic nemusí vyprošovat. Bůh se odvážil svěřit jí své dítě, Bůh děcku přeje víc než ona.

I vám – rodičům – svěřil Bůh to nejcennější co má – děti. Není ale absurdní, když rodiče vyprošují svému dítěti u Boha přízeň?
Je snad jeho přízeň malá nebo nedostatečná?
Svěříme-li staršímu sourozenci malé dítě, nemusí nás to opatrující dítě prosit, abychom tomu malému dítěti zachovali svou přízeň. To by bylo přece absurdní. To nikdo z vás – rodičů – nevyžaduje. Večeři přece dětem uvaříte i bez jejich prosby o jídlo. Ale ve vztahu k Bohu tak často konáme. Nebo ne?

Vlastně Bohu mnoho nedůvěřujeme. Podezříváme ho, že kdybychom se my za děti nepřimlouvali, že by na ně Bůh zapomněl, že by mohlo být děcko odstrčeno nebo by přišlo zkrátka.

Podobně nás – pastýře poslal Bůh ke svému stádci. Proč ale my – pastýři vám, milovaným božím dcerám a synům máme vyprošovat boží požehnání? 

I my, pastýři máme prosit Boha o pomoc, abychom vám sloužili podle božích představ a plánů.

Tím neříkám, že nemáme Boha prosit. (O tom jsme vícekrát mluvili. I Ježíš nás vybízí k prosebné modlitbě, ale potřebujeme vědět, k čemu prosba slouží.)
Našimi prosbami vyjadřujeme, že to, co nám Bůh dává, nepokládáme za samozřejmost. Ale víme, že nám Bůh už dávno vše dal. Další obdarování záleží už jen na nás. (Kdo se naučí jezdit na koloběžce, může dostat kolo.)
Potřebujeme si občas udělat pořádek ve svém myšlení a ve svých postojích. Stále v nás zůstává dost pohanského.

Naše modlitby nemusí být vyprošováním přízně Boží pro děti (Bůh nám nedává podle míry našeho žebrání, nemáme to u něj zapotřebí).
Máme děkovat Bohu za důvěru, ve které nám svěřil to nejcennější, co má – děti.
Máme prosit o pomoc, abychom Bohu co nejvíce porozuměli a vychovávali děti pro boží království. 

U Marie si můžeme všimnout jejího vztahu k Bohu; přes to, že o ní příliš biblických textů nemáme. Ale to, co si každý může přečíst, je dost výživné a hutné, že nám to má stačit.
O Josefově vypracovaném vztahu k Bohu můžeme připustit totéž, co vidíme na jeho manželce, neboť s ní byl „jedno tělo a jedna duše“ (nebyli jedna řeholnice a jeden řeholník společně pečující o svěřené dítě).

Možná jsme si ublížili, když jsme nazaretskou rodinu prohlásili za Svatou Rodinu. Máme sklon k ideologizování. A pak si myslíme: „Marii a Josefovi se dostalo mimořádných milostí, jakých se nemůže dostat nám.“
A obracíme se k Marii a Josefovi – opět pohansky – jako k vysoko postaveným dvořanům vladařského dvoru s žádostí o protekci. Zapomínáme, že každý můžeme dostat nesmírně mnoho: „Kdo má, bude mu dáno a přidáno“. 

O mudrcích jsme někdy už mluvili, všimněme si (abychom to mohli odkoukat), co pro Marii znamená žít s Bohem, rozumět si s ním, spolupracovat s ním – to vše patří do modlitby.

 1.	Marie se naučila žasnout nad Božím obdarováním a děkovat. 

 2.	Marie si osvojila umění naslouchat Písmu a rozpoznávat další „vzkazy od Boha“: skrze Alžbětu a Zachariáše, anděla, pastýře, Simeóna a Annu, Josefovy sny, poselství mudrců…

 3.	Marie se naučila textům Písma (Nový zákon neexistoval) tak, že s nimi uměla pracovat (to je víc než je umět memorovat) – o tom svědčí její chvalozpěv (je reakcí na starozákonní texty). 

 4.	Marie si osvojila vědomí, že vše, co dělá, je spoluprací s Bohem – modlitbou. Když hlídala sousedce děcko (nejen, když pečovala o vlastní dítě), když zatápěla, pekla chleba, myla si vlasy, když mluvila se sousedkami o jejich starostech, bránila se pomluvám, nebo když doma mluvili o Bohu… – to vše může být a má být modlitbou.

K tomu, aby to vše Marie pochopila, nemusela s Josefem do kláštera. K tomu, abychom to pochopili my, nemusíme do kláštera. (Nic proti klášterům, říkám to proto, abychom se nevymlouvali a nemysleli si, že k nám je Bůh méně štědrý než ke klášterníkům.)

Jedné matce poradil jeden řeholník: „Lépe je mluvit o dítěti s Bohem, než dítěti o Bohu“. 

Pro člověka se selským rozumem, nepokaženým náboženskými frázemi, není těžké si představit, jak byl asi Ježíš vychováván a k čemu byl veden. 

Jak bylo asi Josefovi a Marii, když se později dozvěděli, že kvůli narození jejich syna byla pobita řada dětí? 

Řekli Ježíši jeho rodiče před kým a před čím utekli do Egypta? Dozvěděl se o pobitých dětech betlémských?

Ježíšovi rodiče se nenechali zviklat „zbožnou tradicí“, pomluvami a zastrašováním, a uměli rozpoznat pravou autoritu od nepravé.

Zažili pak léta poměrného klidu. Čím dál víc jim asi vadila rabínská tvrzení a „nábožné představy“ nazaretských sousedů o Mesiáši. Viděli, že to syn nebude mít jednoduché.
(Ježíš je mnohému naučil. Veřejně mohl mluvit až od třiceti let, ale doma o Bohu mluvit mohl. My máme Ježíšovo učení zapsané.)

Marie byla ušetřena nejhoršího. Ježíš si jí nestěžoval na nepřátelství představených Synagogy a Chrámu. Ledacos viděla, ledacos se doslechla. Ježíš jí ale neukázal to, co sám „viděl“ v Getsemanech, neviděla jeho hrůzu z křesťanských mučíren, z křesťanských inkvizicí, nacistických a komunistických koncentračních táborů, neviděla Ježíšův krvavý pot nad těmito zvrhlostmi.

Copak asi dnes Ježíšovi nejvíce vadí ve světě?
Co by nám doporučil, co by prospělo nám, abychom mu mohli pomáhat?

Hospodin slíbil Abrahámovi: „Ve tvém potomstvu dojdou požehnání všechny pronárody země, protože jsi uposlechl mého hlasu." (Gn 22:18)
Hospodin shlédl i na nás Čechy. (O praotci Čechovi nic nevíme, nemůžeme se od něj nic naučit, ale Ježíš i nás narouboval na Abrahámovo bohatství a požehnání.)

Mudrci z východu přinesli to nejcennější, co Východ má…
Co mu nabídneme my? 

	2008
Slavnost Zjevení Páně       Iz 60:1–6       Ef 3:2–3a. 5–6       Mt 2:1–12       6. ledna 2008

Slavíme Zjevení Páně i k nám – nežidům. 

Pozoruji-li mraveniště (mohl bych mluvit třeba o roztočích), žádný z mravenců mě nevidí. Něco o tom vím, ale někdo z vás by možná přesně řekl, jak to s viděním mravenců je.
Co by mohli mravenci o člověku vykládat?
(Kdyby to bylo možné, třeba by se někdo kvůli mravencům stal mravencem. Nebo by se pro povznesení červů v třešních někdo stal červem.)
Bůh nemá jen své jedno oblíbené mraveniště…
Jádrem dnešního biblického textu je zájem Boha i o pohany…

Proč se někomu ukáže anděl nebo hvězda? Proč se Bůh někomu doslova nabízí a jiný Boha hledá celý život a nenachází ho?
To není jakási jednostrannost ze strany Boží, v tom je přísná zákonitost. Není to jako v loterii, kde si někteří koupí los, ale jen někdo vyhraje.
Bůh je velice přející a spravedlivý.
Koho to zajímá, může objevit určitou zákonitost v tom, proč se někdo s Bohem setká a jiný ne. 
Podobně můžeme objevit, proč někdo celý život zápasí s hříchy a nemůže s nimi pohnout, zatímco jiný problémy nemá.

Bůh má samozřejmě právo zjevit se, komu chce. My také máme právo vybrat si přátele podle svého vkusu.
Ale Bůh je ochotný otevřít svou náruč každému.
I nám!
Ale otvírá svou náruč tomu, kdo stojí o přátelství s ním. 

Misionář Aleš Vacek, který v Zambii pracuje s dětmi „adoptovanými na dálku“, nám vyprávěl, jak se někteří tamější lidé úporně snaží, aby jejich děti byly přijaty do projektu adopce, ale nechtějí se podílet ani malou částkou na vzdělání svého dítěte. Tvrdí: „Nemám peníze!“
Aleš takovému říká: „Ale já ti nabízím práci, zameť dvůr a vyděláš si potřebné peníze. Nemáš co dělat.“
Většině těchto lidí se nechce. Jen neodbytně žebrají.
Když se Ježíš setkal s prosícím, zeptal se jej: „Co si ode mne přeješ?
Opravdu to chceš?
Co jsi pro to ochoten udělat Ty?“
(Pamatuj, že to, čemu ty říkáš modlitba (žebrání), je málo.)
Ježíš řadu lidí neuzdravil.
V Čechách má mnoho našich lidí zájem adoptovat dítě na dálku, ale aby mohlo být černošské dítě přijato, je třeba splnit určité požadavky. (Aleš o tom vyprávěl.)
Bůh zve každého, ale otvírá svou náruč tomu, kdo splňuje jeho požadavky.

Všimněme si, že mudrci hledali, jak Boha poznat a porozumět mu. Zřejmě strávili mnoho hodin studiem a doptáváním.
A vraťme se ještě více nazpět. Než se mohli mudrci setkat s Hebrejskou biblí (Starým zákonem), přinesli někteří Židé do jejich země Písmo. (A ti Židé, než Písmo přinesli, si Boží slovo zamilovali. A i oni museli nejprve Písmu porozumět… Až pak se stali misionáři.)
I o nás platí: Matouš 10:8 Nemocné uzdravujte, mrtvé probouzejte k životu, malomocné očišťujte, démony vymítejte: „Zadarmo jste dostali, zadarmo dejte“. (Srov. Mt 10:8)

Čechy a Jižní Korea jsou nejvíce ateistickými zeměmi na zeměkouli. Nemusíme zvát černé, žluté ani bílé misionáře (třeba Poláky) do našich zemí.
Naši řeč umíme, Bibli máme, vzdělávání je k mání.
Jako Bůh promluvil k mudrcům jejich řečí – „astrologickou a astronomickou“, tak stejně je schopen se domluvit s námi. Pokud o to budeme stát pokud se podle toho zařídíme. 

„Hvězda“ zavedla mudrce do Jeruzaléma a potom se ztratila.
Proč Bůh nemluvil s Herodem, víme. I tak se snažil Ježíše zabít.
Hvězda se neukázala Židům. Toužebně sice žebrali o příchod Mesiáše.
Přesně věděli, kdy a kde se má narodit. Cestu do Betléma znal každý z nich.
Ale nezvedli svůj zadek, aby si zašli do Betléma (z Jeruzaléma to je 8 km). Rabíni říkali, že Mesiáš přijde do chrámu. Proč by někam chodili, každý čekal na svém místě „v chrámu“.

Když se Mesiáš objevil v jejich „mraveništi“, nelíbil se jim. Měli jej za obyčejného mravence, který se vytahuje a chce jejich mraveniště přestavovat.

Mudrci předešli zbožné židy. Mudrci věděli pouze to, že se Mesiáš narodil v Judsku.
Tato jediná informace je vyprovokovala na cestu.
Neznali podrobnosti, museli se ptát, nevěděli o Betlému, ani kde se nachází.
Židé měli mnohem více informací.

Za třicet let poté Ježíš vyprávěl podobenství o Rozsévači. (Srov. Mt 13:18–23)
Na mudrcích a židech můžeme porovnat, jak je podobenství pravdivé.
My jsme pravidelně oséváni Božím slovem…

Každý zdravý člověk má rád dobré jídlo. Ale jedlíci se dělí na dvě skupiny. Na strávníky a na ty, kteří se naučí vařit. Druhá skupina je schopná hostit a sytit ty druhé.
Všichni tvrdí, že vědí, jak se dělají knedlíky, ale jen někteří umějí knedlík uvařit.
Každý si můžeme promyslet, jak to s těmi dvěma typy lidí je…

Bůh má svá pravidla ke zjevování. Pastýři nebyli vzdělaní, ale Bůh k nim svého posla (anděla) poslal, protože věděl, že se vydají na cestu.
K mudrcům mluvil skrze hvězdu, vážil si jejich úsilí.
Neopakovali jen po svých učitelích, že jejich náboženství je pravé. Chtěli se k Bohu dostat blíž.

Bohu je milý (v každém národě a náboženství) ten, kdo poctivě hledá. Bůh se neskrývá. Ale pokud jej nehledáme, tak se s ním nesetkáme, ať jsme v té sebesprávnější církvi. Být ve správné církvi ještě neznamená, že si rozumím s Bohem.
Mudrci byli vzdělaní, pastýři nevzdělaní. Ale obojí vykročili, když je Bůh oslovil. Když prosili Josefa a Marii, aby jim ukázali dítě, řekli: „My víme, že vaše dítě je Mesiáš“.

Proč se Bůh některým lidem dává poznat a jiným se neukazuje? Proč někdy bojujeme s hříchem a ne a ne se pohnout? Přitom Bůh je ochotný se ukázat každému, kdo poctivě hledá.
Nestačí jen opakovat „Otčenáš“, do božího království dojde jen ten, kdo se vydává na cestu.
A tomu přijde Bůh naproti.
Kdo jen sedí na cestě, je otrávený. Vymlouvá se, že nevidí nic nového. Svádí vinu na kdeco. A hledá, jak přijít k užitku někde laciněji.
Potřebujeme být ve svém hledání poctiví, jako mudrci od východu.
Kdo hraje s Bohem poctivou hru, tomu Bůh velice rád pomáhá.
Ježíš to přímo říká: „Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek“. (Jan 14:23)
	2. neděle po Narození Páně

	2011
2. neděle po Narození Páně       Sir 24:1–4. 12–16       Ef 1:3–6. 15–18       J 1:1–18       2. ledna 2011

Začátek občanského roku prožíváme jako určitý zlom času. Možná si trochu pamatujeme pocity prvních kroků. 
Ty další události nebo dny nejsou méně důležité, jen se v nich už více vyznáme.
Včera jsme si přáli navzájem, aby nový rok byl dobrý a prosili jsme o pomoc, abychom jej nepromarnili.
Už staří Izraelité věděli: „Bůh se na nás povzbudivě usmívá, střeží nás, chrání nás, zve nás…“, proto mohli žehnat svým dětem. 

V dnešním 1. čtení je moudrost zosobněna. My bychom možná řekli, Bůh s námi mluví osobně ne skrze nějakého mluvčího, vyučování nesvěří nikomu jinému, ale sám se nám věnuje, tak jako sám ve svém Synu přijde, aby nás uchránil, zhojil, vzal do náruče…
Bůh se o svou moudrost s námi podělil.

Vyprávění synoptiků o Narození Páně je sdělením hlubokých pravd o Bohu, Ježíši a o nás.
Janův prolog je nejen jednou z nejkrásnějších perel světové literatury, je pozváním k dalšímu naslouchání evangeliu (tam se dozvíme víc).
Je trefné, nabízí-li nám liturgie hned zkraje roku Prolog Janův.

Na začátku roku si někteří dávají různá předsevzetí (nebudu kouřit, pít, tloustnout, budu cvičit, včas se vracet ze zaměstnání…).
Pro sebe si vybírám z Janova Prologu větu: „Všem, kdo ho přijali, dal moc stát se božími dětmi“.
Bůh nám nabízí stát se božími dětmi, bratry a sestrami Ježíšovými. Chci pokročit v růstu božího syna!

Všímali jsme si rad Jana Baptisty (obraťte se, připravte Bohu cestu, aby se s vámi Mesiáš mohl setkat).
Chci znovu připomenout vážnost nebezpečí: „Přišel do vlastního, ale vlastní ho nepřijali“.
(Nejvíce jsem ohrožen, když přecením sám sebe a podcením náročnost situace. Poučme se ze starých chyb. Neberme je na lehkou váhu.)
Začněme od „slova“.

Slovo je základním pojmem, stavebním prvkem řeči, dorozumění a myšlení (ne jako cihla, ale jako kámen, který je každý jiného tvaru a velikosti).
Bylo by užitečné si někdy promyslet, jak se slovy zacházíme. 

Jak zacházíme se slovem lidským? 

Jak zacházíme se slovem božím? 

Jak zacházíme se Slovem? (Nakolik na Ježíše dáme?)

Proč Ježíše tolik jeho současníků odmítlo? (A to byli židé na Mesiáše po století připravováni.) 

Jak dopadneme my?

Se samozřejmostí sobě vlastní se řadíme mezi pastýře. Je snadné po dvou tisíci letech zpívat koledu: „Já tě budu kolébati…“
Horší je to s naším přijímáním Ježíšových slov. 

Ježíš je nejen základním kamenem božího království, ale je také Stavitelem. Jeho stavbu si ale zatvrzele přestavujeme podle svého. 

Vyučujeme jinak než ten, kterého tak rádi a halasně prohlašujeme za svého Krále. Ježíš nevyvolal povstání lidu k vyhnání okupantského Říma. Boží království nenastoluje zvenku nebo svrchu. Přišel jako tesař z Nazareta, na každém bylo – a je – zda jej uzná za Proroka a Mesiáše. Na každém z nás je, zda a nakolik Ježíšova slova přijmeme. Vnější formě svých obřadů věnujeme mnohem větší pozornost než porozumění Ježíšovým slovům. Jsou pro nás stěžejní nebo ne?

Prosíme Boha o dar víry, ale často se vůči Bohu uzavíráme, oproti slovům v evangeliu stavíme svoje předsudky. 

Bůh nám umožňuje stát se Božím dítětem. Natolik nás vybavuje a natolik je ochoten nám pomoci, že je už jen v našich silách se Božím dítětem stát.
Ptejme se, jak se to dělá a nechme se v novém roce vést vyučováním Písma. Duch boží se na nás těší.
	Svátek Ponoření Pána

	2020
Svátek Ponoření Pána       Iz 42:1–7       Sk 10:34–38       Mt 3:13–17       12. ledna 2020

Izaiáš píše ve čtyřech písních o božím otroku (služebníku). 
Mnoho vládců a politiků se předvádělo a předvádí, vyhlašují velkohubý, hlasitý program své vlády a svých zákonů. Hospodinův služebník se bude ujímat slabých a bude narovnávat nespravedlnost. Mohli bychom to nazvat pastýřským – královským programem. Král má pečovat o ty, kteří mu byli svěřeni.

Než se budeme věnovat druhému čtení, připomenu JUDr. Helenu Válkovou. Nejsem jejím soudcem, ale máme spravedlivě posoudit její jednání. To nám může nastavit zrcadlo.

Právnička paní Válková tvrdí, že nevěděla, kdo je prokurátor Urválek (v 50. letech řadu nevinných vědomě odsoudil k smrti). Prohlašuje, že nevěděla, že zákon o policejním dohledu nad recidivisty byl tvrdě zneužíván k šikaně disidentů. Dodneška své dlouholeté členství v Komunistické straně nepokládá za selhání.
Předpokládám, že v případě nacisty by podobný postoj odsoudila.
Je možné, že významná právnička (dnes profesorka) nezná stěžejní knihu Karla Jasperse „Otázky viny“?
Zřejmě pokládala sovětskou okupaci z r. 1969 za přátelskou pomoc. O skutečné „provinění“ disidentů se nezajímala. A teď se bez jemnocitu pro porušování spravedlnosti má za dobrou kandidátku na úřad ombudsmanky? (Do této funkce ji navrhl – jako jedinou kandidátku – p. prezident. Paní Válková si důvěry M. Z. velice váží a bojí se, že se bude zlobit, když z kandidatury odstoupí.)
Kdyby byla tetkou ze zapadlé vesnice, mávli bychom nad její „nevědomostí“ a naivitou rukou se slovy: „Nevědomost hříchu nečiní.“ 

Ale Písmo nás ovšem učí, že nevědomost zaviněná je hříchem. – Je ovocem lenosti a strachu.
Ti, co tvrdili: „My jsme nevěděli o koncentrácích,“ nechtěli vědět. Nechtěli vidět, že plné vlaky židů jezdí na východ a nikdo z nich se nevrací. Měli strach se ptát, dívali se jinam, byli líní hledat pravdu a ochotně věřili zločinné propagandě. Mlčeli ke zlu. Byli v nějaké míře spoluviníky.
Hájili se podobně jako paní Válková: „Chtěla jsem dělat kariéru. Nebyla jsem hrdinou.“

Teď buďme stejně přísní na sebe. Vraťme se k druhému čtení.
Apoštol Petr prohlašuje: „Teď opravdu chápu, že Bůh má rád i pohany.“
Kdo by neznal souvislosti a přečetl by si jen dnešní úryvek, ošidil by se.
Jak to, že Petr až po řadě let od Ježíšova vzkříšení dochází k tomuto náhledu? Copak nezažil, že Ježíš jednal se všemi lidmi s úctou a učil apoštoly, že i pohané a Samaritáni jsou milovanými dětmi božími? Apoštolové Ježíšovi ohnivě odporovali (srov. L 9:50n), tak se jim měl Ježíšův názor nesmazatelně vrýt do srdce a paměti (hádky nezapomínáme).

Ježíš apoštolům důrazně a opakovaně kladl na srdce, aby se vydali k pohanům s hlásáním o Bohu, který se hlásí ke všem lidem a každému nabízí osobní a nezištné přátelství.
Jak to, že apoštolům víc jak 6 let trvalo, než se vydali k pohanům? 

Apoštolové byli poctiví, svou těžkopádnost, s kterou se nemohli chlubit, nechali napsat do Skutků apoštolů. Apoštol Petr vyprávěl, jak třikráte odporoval Ježíšovi, když ten Petra vybízel, že může jíst i vepřové maso. (Srov. Sk 10:10–16).

Co z této zatvrzelosti apoštolů vytěžíme pro sebe?
I my snadno ledacos ústy vyhlašujeme Např. „Ježíš je Syn boží a Mesiáš,“ ale mnoho jeho názorů a postojů jsme vytěsnili.
Kolik Ježíšových slov umíme opakovat, ale nepřijali jsme je za své. (Uvedu jen jeden příklad z mnoha: „Vezměte a jezte, vezměte a pijte.“)
Na druhých jejich slepotu vidíme (jako na paní Válkové), ale sami sebe máme za spravedlivé.
Nebylo by nám dobře, kdyby nám Ježíš jednou řekl, že nás nezná (srov. L 13:23–30) a že jsme svou slepotu popírali (srov. J 9:41).

Apoštolové nikdy neřekli, že jsou neomylní. Viděli, že tvrzení zbožných židů: „My jsme Izraelité (jsme „v pravé církvi“), jsme učedníci Mojžíše a syny praotce Abraháma,“ nic neznamená, pokud nenásledují „Mojžíše“ a Ježíše. Naši předkové správně říkali: „Samochvála smrdí.“

Každý rok čteme ze Skutků apoštolů, ale kdy z toho něco vyvodíme pro sebe?
Dodneška někteří křesťané tvrdí, že bílí heterosexuálové jsou víc než ti ostatní.

K evangeliu.
Bůh nesídlí na nebesích a nebydlí v chrámech, sestupuje k nám (Ježíš se narodil v chlívě a na hnoji). V dospělosti vědomě sestoupil mezi hříšníky do proudu Jordánu. 
Řeči toho gesta můžeme porozumět. 
Ježíš se nezalekl nejspodnějšího lidského kalu. Prošel jím solidárně s mnohými nespravedlivě pronásledovanými a zavražděnými. Ale všem nám hříšným zvěstuje, že slova Otcova: „Ty jsi můj syn, v tobě mám zalíbení,“ si můžeme a máme vztáhnout na sebe.

Porozuměli jsme obrazu: „Vyjmu vám „nelidské“ – kamenné srdce a dám vám „své“ – nové srdce, milosrdné a obětavé. Sami na sobě jsme zažili boží milosrdenství – tak si Bůh svou láskou k nám (hříšným) získal naše srdce.
Ježíš nás uchvátil a my jsme se rozhodli přijmout křest – osvojit si Ježíšův způsob života (my, kteří jsme byli pokřtěni jako nemluvňata, jsme následování Krista přijali později v dospělosti).
A když jsme pak poznali Ježíšovo poslání (objevit Otcovo přátelství ke každému člověku, k těm, kteří ještě žijí ve tmách svých představ o Bohu mstivém a trestajícím), když jsme viděli, že Ježíš hledá spolupracovníky ochotné k této misi, odvážili jsme nabídnout sebe sama: „Pane, nemáš-li někoho lepšího, pošli mě.“ (jako Izaiáš, srov. Iz 6:8).

Ježíš nám skrze ty, kteří nás ke křtu doprovázeli, řekl: „Nebojíš se stavět se se mnou proti zlu? Víš, jak jsem dopadl, že jsem se nedožil dlouhého věku?“
Odpovídáme: „S tvou pomocí, Pane, budu přemáhat strach a budu se snažit nazývat pravdu pravdou a lež lží. S tebou, Pane, budu hájit spravedlnost proti nespravedlnosti.“

Znovu a znovu nás pak Ježíš ujišťoval – a ujišťuje – o svém přátelství a posiloval nás – a posiluje nás –, abychom byli schopní naplnit „vůli Boží“ (Otcovo přání), aby co nejvíce lidí poznalo, že jsou milované dcery a milovaní synové boží. (Srov. J 17:20–26)

Za týden se ještě vrátím k našemu poslání, sdíleného s Mesiášem: „Já jsem tě povolal s láskou …a ustanovil jsem tě prostředníkem Úmluvy s lidem.“ (první čtení – Iz 42:6)

Můžeme už v týdnu promýšlet, kdo je prostředník a co to znamená.
A také si za týden připomeneme, co vyplývá ze křtu, z přijetí služby pastýřské, ze služby královského kněžství a ze služby prorocké.

	2017
Svátek Ponoření Páně       Iz 42:1–7       Sk 10:34–38       Mt 3:13–17       8. ledna 2017

Zdalipak jste si všimli, jaké chyby jsem se v minulých poznámkách dopustil? 

V poslední větě evangelia před týdnem jsme četli, že Ježíš byl obřezán (o významu obřízky pro naše pochopení křtu a o významu Smlouvy pro nás jsme mluvili dříve).
V kázání jsem slíbil modlitbu při obřízce. 

V prvním čtení slyšíme program Mesiáše – božího otroka (nepřesně služebníka). Po staletí se Izraelité na takového Pomazaného (vonícího Bohem) těšili.
Jsme-li Ježíšovi učedníci – Kristovci (noříme-li se do Ježíšova způsobu života) máme jako on svým životem lidem vonět po Bohu.

K druhému čtení: Kdo zná celý příběh o pokřtění Kornelia, je překvapen, že i Petrovi ledacos z Ježíšových slov (zde o pozvání pohanů ke Kristu) docházelo se značným zpožděním. (Před léty jsme si říkali, jak se to stává i nám…)

Opakuji: Jan nekřtil, ale pouze rituálně ponořoval do Jordánu. Ježíš nebyl pokřtěn – je Mesiášem od věčnosti. 

Zprávy z evangelií o ponoření Ježíše jsou určeny nám. Jsou vystavěny pro nás. Každé slovo je důležité pro naše pochopení Ježíše – a k pochopení naší role Ježíšových učedníků.
Událost u Jordánu nám ukazuje, že Ježíš je plný Ducha od začátku. (Duch do Ježíše nevstupuje až při ponoření do Jordánu. To do nás Duch vstupuje při svátostech natolik – nakolik se mu otevíráme. Ježíš je plný Ducha, nepotrácí Ducha jako my.)

Ježíš se hlásí k programu Mesiáše – „otroka“ Božího. (Zdarma pro nás pracuje a žije – jako Bůh, podobně jako rodiče pro děti. Služebník – zaměstnanec dostává plat.)

Otec nám skrze evangelia prohlašuje: „Toto je můj milovaný syn, v něm mám zalíbení“ (při setkáni Ježíše a tří apoštolů s Mojžíšem Eliášem na hoře pak slyšíme navíc: „toho poslouchejte!“)
Tato informace je pro nás zjevením, velkým darem. Sami bychom na to nepřišli.
Teď už je pouze na nás:
 –	zda o toto sdělení stojíme,
 –	zda se učíme Bohu naslouchat,
 –	zda-li si ověřujeme, že je Ježíš hodnověrný,
 –	a zda-li se pak podle Ježíše v životě zachováme.
 –	Někdo Boží hlas slyší,
 –	někdo má boží hlas jen za jakýsi šramot,
 –	kdo nechce nic slyšet – neslyší (přesto, že třeba říká: „Slyšeli jsme slovo boží“), srov. J 12:29.
Stále se naše ochota nebo neochota opakuje, přesně tak, jak to evangelia popisují.

Ježíš chtěl získat všechny: farizeje, saduceje, esejce, herodiány a zéloty, hříšníky, zločince, samařany i pohany.
(Dětem, prosím, popište, co která skupina byla a o co jí šlo. A kteří lidé dostali Ježíše na šibenici a prohlásili jej za kacíře. Proč zbožní a ne pohané? Vysvětlete dětem, proč se právě zbožní Ježíšovi vzepřeli, děti na to sami nepřijdou.)

Znovu připomenu, proč Ježíš pokládal obrácení za prvotní a nezbytný krok (proč se nechal od Jana ponořit). Každý Izraelita – a každý pokřtěný(!) – má vědět, že smí patřit k vyvolenému (oddělenému) lidu Božímu a co z toho pro něj vyplývá.
Má vědět, že smí patřit do množiny Hospodinovy snoubenky – má možnost vyrůst a osvojit si úroveň jednání boží manželky.
To není něco, co je jednou provždy hotové. Jsme teprve na cestě do podoby boží.
Vzpomínáte, jak Jan Baptista varoval zbožné: „Ne ať začnete zase svou zbožnou písničku: `My jsme synové Abrahámovi´“ (četli jsme to o 2. neděli adventní). 

Uvedu opět jednoduchý příklad – Kaifáš a Annáš byli z kněžského rodu a v církevní kariéře to dotáhli na velekněze. Byli ve správné církvi, v pravý čas, a na správném místě – a přesto strašným způsobem selhali.
Proč? Neobrátili se. Měli za to, že „oni“(!) se obracet nemusejí.

Ježíš nás přišel zachránit z této nebezpečné náboženské sebejistoty.
Z otroctví legalismu, pouhého dodržování litery bez naplnění úmyslu Hospodina. Papež František přesně popisuje, jak se to dnes v nás projevuje…

Izrael (každý jedinec a každá generace židů a křesťanů) se potřebuje obracet k Bohu, aby byl pro Boha použitelný. Aby nešel v protisměru. Aby nespolupracoval se Zlým. Aby s ním mohl Hospodin obnovovat Manželskou Smlouvu.
Hospodin nikdy od této Smlouvy neodstoupil, znovu a znovu nám ji („budiž jeho Jméno pochváleno“) ve svém milosrdenství nabízí.
Židé každoročně Smlouvu obnovovali o Velikonocích a o Padesátce (naše Svatodušní svátky).
My můžeme do této Smlouvy znovu vstupovat při každé Večeři Páně (protože ji často porušujeme).

Ježíš je prostředníkem – Obnovené (Nové) smlouvy.
Mojžíš přišel s převratným učením. Mesiáš přišel s ještě závratnějším učením.

Rozdíl můžeme například porovnat na Desateru a Horském kázání.
Židé a někteří „křesťané“ se porovnávají (ve svědomí, při svátosti smíření) s Desaterem, někdo s Horským kázáním.

Z jednání Kaifáše a Annáše je vidět, že ze slavení Velikonoc a Padesátky nic nezískali.
Proč? Nepokládali pro sebe obracení se k Hospodinu za potřebné. „Byli přece nejvyššími hodnostáři Hospodina.“
Pozor, i my nemusíme ze slavení Obnovené (ne „Nové“) smlouvy nic získat – pokud na bohoslužbu nepřicházíme obrácení, pokud nepřicházíme pro „živou vodu“ k našemu uzdravení.
Dokonce můžeme „jíst a pít k odsouzení“. (Srov. 1 K 11:29) Satan ví víc než my, že Ježíšova hostina je „Tělem a Krví“ Ježíše, ale neobrací se k Hospodinu. O Ježíšovu Hostinu nestojí, na svatokrádež kašle, ale dobře ví, že kdyby ke Stolu přistoupil, že by si nepomohl, že by to bylo pro něj zničující.

Bohoslužba (ani vyučování, ani slavení) není pouhým konzumem.
Svátosti nepůsobí samy od sebe jako léky. (Buď se slovem Božím a svátostí pracujeme a spolupracujeme nebo nespolupracujeme.)
I při slavení platí pravidlo přímé úměry: nakolik se připravím a činně se zapojím – natolik získám.

Použiji opět známý příklad s arcibiskupem Bezákem. Nejen slovenští biskupové slavili s Bezákem vícekrát Večeři Páně. Jsou pokřtění, … mají plnost kněžství – a přesto je to nepoznamenalo přátelstvím k R. Bezákovi. Byl jim výčitkou, tak ho smetli. Loni slavili Rok milosrdenství, ale za Róbertem Bezákem nezašli.
Sami sebe pokládají za nástupce apoštolů, ale Bezáka vyhodili „z kola ven“.
Mohl bych samozřejmě mluvit o svých chybách a o malém vlivu Roku milosrdenství na mně samotného.

Kaifáš a Annáš nejen v Ježíši nerozpoznali Mesiáše (na rozdíl od Jana Baptisty, Simeona a Anny a dalších pár lidí), ale dokonce Ježíše prokleli a vydali k umučení na smrt.

Ježíš navazuje na Mojžíšovo vyučování a učí: Milosrdenstvím Bůh obdarovává toho, kdo svou vinu přizná, lituje jí, obrátí se, a usiluje o nápravu.

Tím, že jsme mávli nad Mojžíšem rukou a označili hebrejskou Bibli za „Starý Zákon“, za něco, co nás už nezavazuje – tím jsme se tragicky ošidili. (Kdo promýšlí význam Ježíšova tvrzení: „Amen, pravím vám…, nepomine ani jediné písmenko ani jediná čárka z Tóry, dokud se všechno nestane.“ Mt 5:18)

Znovu to napíšu, k získání nezaslouženého Milosrdenství – k odpuštění je třeba:
podle Ježíše – (poznání a) přiznání hříchu, lítost a obrácení (náprava)
podle nás     – přiznání hříchu, lítost a pokání.
(Stručně připomínám: „pokání“ je slovo nebiblické, znamená „trestání“.)

Církev se omluvila za upálení kacířů (například Jana Husa), ale neučinila nápravu.
(Každý víme, jak bolí spálenina, ale nedovedeme si představit bolest upálení, a hlavně duchovní bolest být odsouzen od vlastních bratří.)
Papež se omluvil za hříchy inkvizice, ale neučinil nápravu. Církev nevydala závazné nařízení, že každý má právo na odvolání a spravedlivý proces – podle Ježíšových pravidel (každý si je může v evangeliích přečíst), aby se něco takového už nikdy neopakovalo.

Když byl arcibiskup Bezák bez udání důvodu odvolán, poukazovali jsme na právo každého: znát důvod svého provinění (i proto, aby se mohl provinilec napravit).
Vysocí vatikánští úředníci poslali na Slovensko dopis, že papež nemusí oznamovat důvod odvolání biskupa. Mnoho našich lidí (i řada biskupů) tvrdila, že v církvi je to podobně jako na vojně, nikdo nemá na nic právo, ani na svěcení (kněžské nebo biskupské), ani na oznámení důvodu odvolání.
Někteří biskupové i jistý arcibiskup R. Bezákovi radili: „Přiznej chybu, sehni hlavu, pokoř se, přijmi trest – a bude ti odpuštěno.“

Až římský biskup František vydal přípis, že od určitého data je třeba s každým odvolávaným biskupem jednat osobně.

Oceňujeme, že pan kardinál Vlk později dopisy vatikánských úředníků označil za podivné, bez podpisů a dalších náležitostí.
František arcibiskupa osobně přijal (díky kardinálu Vlkovi), ale církevní úředníci nápravu nezařídili. K nápravě veliké křivdy nedošlo!

To byl jen příklad, teď tu nutnost „obracení se a napravování svých chyb a hříchů“ potřebuje promyslet každý sám a zabudovat je do svého jednání a uzdravování narušených vztahů.

Pokud nepřijmeme Ježíše za „nárožní kámen“ stavby Boží (církve) a nebudeme podle Ježíše vše na milimetr přesně poměřovat – pokud nepřijmeme slova: „Toto je můj milovaný syn, toho poslouchejte“ – potud se neuzdravíme ze své duchovní rakoviny.
Všichni jsme hříšní – jednotlivci i církev. Dokud pro nás Ježíšova slova nebudou nejvyšší normou, budeme si příliš mnoho ubližovat. Nepřijmeme-li obracení a napravování se ke Kristu, jsme oslabení a nejsme schopni pomáhat k uzdravování nemocného světa. Vzpomínáte na Ježíšova slova: „Lékaři, uzdrav (nejprve) sám sebe!“ (Lk 4:23)

Ježíš nás přišel uzdravit.
Už Izaiáš nás nalákal na jeho laskavý a něžný přístup k hříšníkům (viz první čtení).

	2014
Svátek Ponoření Páně („Křtu Páně“)       Iz 42:1–4. 6–7       Sk 10:34–38       Mt 3:13–17       12. ledna 2014

Každou chvíli se setkávám (podobně jako ledaskdo z vás) s lidmi, kteří naříkají, že nebyli chtěnými dětmi, někteří dokonce nebyli svými rodiči přijati. Zakoušejí všelijaká příkoří, nedaří se jim v manželství a rodičovství, procházejí i velkými a dlouhodobými krizemi. Trpí pocitem nedomilovanosti. Ptají se: „Jak mám zakoušet přízeň Boha? Rozumem to snad mohu přijmout, ale vlastního prožitku, že bych byla milovanou dcerou, milovaným synem božím, se mi nedostává. Co mám dělat?“
Obsah dnešních biblických textů nám k tomu může něco nasvítit.

Léta jsem se ptal, co znamená Ježíšovo ponoření, proč Ježíš prošel Janovým rituálem? Netušil jsem, že se celá událost s Ježíšem u Jordánu také velice týká nás.

Izraelité po staletí toužebně očekávali nového krále od Hospodina. Slibovali si od něj pomoc v nouzi od svévolných vlastních králů a od útlaku pohanů.
Izajáš mluví o Božím otroku (v našem překladu služebníku) a popisuje jeho program.
Židé se ptají, kdo tím služebníkem je: Izrael, proroci, Mesiáš…?
Křesťané v Božím otroku vidí Ježíše (otrok v tomto smyslu není zotročený a bezprávný, ale ten který pracuje bez mzdy).
Protože Ježíšův program přijímáme za svůj, proto je důležité text promyslet a občas se s ním opět porovnávat.

K druhému čtení:
Čteme-li Písmo v souvislosti (ne jen úryvky), všimneme si, že si apoštol Petr přiznává, jak si (i po seslání Ducha svatého) několik let „stál na vedení“. 
(Podrobněji jsme si kterýsi rok tuto událost procházeli.)

Římský misál dnešní svátek nazývá: „Ponoření Páně“. 

Křest a křesťané jsou odvozeni od řeckého Christos (překlad hebrejského Mašiach).
Stůl je vyráběn z nějakého materiálu, my se stáváme křesťany. Křtem jsme přijímáni za Ježíšovy učedníky, vstoupili jsme do Ježíšovy školy, k vyučování jeho životního stylu.

Ježíš nebyl křtěn. Mesiášem je ustanoven Bohem od začátku, nepotřebuje se jím teprve stávat. Dostanu-li stůl, nemusím s ním už nic dělat, stolem je.

(Mesiáš znamená „pomazaný olejem“.) 
Říkali jsme si, že Jan jen ponořoval hříšníky do Jordánu.
Ježíš není hříšníkem, nemá zapotřebí se kát. Nechal se ponořit na potvrzení nezbytnosti Janova ponořování pro nás.)

Až do Ježíšova ponoření Jan nevěděl, kdo je Mesiášem (srov. J 1:31). 

Otec u Jordánu (před Ježíšovým učitelským působením) potvrzuje, že Ježíš je plný Ducha a je jeho milovaným synem. Nic na tom nezmění ani pomluvy a úklady zbožných lidí, ani rozsudek Nejvyššího velekněze („ex cathedra“) k ukřižování (prokletí do horoucích pekel). Pro Boha Ježíš nikdy nepřestane být milovaným synem.
Ježíš je počat z Ducha, je plný Ducha od začátku a při ponoření do Jordánu je to zjeveno.
Od křtu jsme do Ducha ponořováni, je na nás vyléván. 

Už při stvoření člověka Bůh vdechl do zformovaného prachu země svého Ducha.
Lidé se ale vzdalovali Bohu a od Ducha božího. Velké „starozákonní“ osobnosti se Duchu božímu otvírali a dar Ducha dostávali.
I apoštolové po Ježíšově zatčení Ducha božího potratili. Proto jim Ježíš po vzkříšení „dopumpovával“ svého Ducha (srov. J 20:19–22).

Jan předpověděl: „Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha a do ohně.“
Jak to vypadá a co to znamená?

Bible přirovnává Ducha ke vzduchu, vodě, ohni, vůni a krvi.
To, co je ponořeno, je obklopeno tekutinou. Do porézního materiálu tekutina nasaje, do nádoby, pokud není dnem vzhůru, tekutina vnikne.
Do některých „otevřených“ materiálů voda prosákne, vzduch a plyn je do určité hloubky prostupuje. Oheň prohřeje, vůně nás dokola obklopí. Duch duje jako vítr. Vítr „profoukne až na kost“.

I máme „nasáknout“ Duchem, jako houba nasákne vodu. „Ježíš vystoupil a zvolal: `Jestliže kdo žízní, ať přijde ke mně a pije´“! (J 7:37)

Ponořit se do Ducha znamená, nechat se obklopit Duchem, žít v důvěrném vztahu s Bohem. „Henoch chodil s Bohem“.

Židé byli vedeni k umění všímat si Boží přízně, žít ve vědomí boží přítomnosti.
Znají své jedinečné postavení před Bohem. 
Jejich náboženská praxe a zbožnost jim to stále denně připomíná, je prodchnuta vědomím: „Kde jsem – tam je se mnou Bůh (ve slově prodchnut je obsažen duch).
Z hebrejské Bible (Starého zákona) jsme se i my – původně pohané – dozvěděli, že i nám Bůh nabídl osobní přátelství. Všímáme si, že ve všem dobrém a krásném má Bůh svůj podíl. Všechno bohatství života smíme přijímat jako osobní dar. Bohu pro nás není ničeho příliš. A ničeho mu není pro nás zatěžko. Kdo to ví, je nesmírně bohatý.

Člověk je navíc schopen přijmout božího Ducha do svého srdce, do svého nejvnitřnějšího nitra. 

Při setkávání s druhým neříkáme v češtině „ponořit“ (neříkáme například „ponořit druhého do náruče“). Užíváme jiné výrazy. Děcko vložíme druhému do náruče, přijmeme nabídnutou náruč, obejmeme druhého, děcko nám dá ručičky okolo krku, má je malinké, ještě nás celé neobejme.
Bojí-li se dítě psa, rodič vezme dítě do náruče a co nejvíce dítě chrání svýma rukama a tělem.
Děcko v náruči zakouší největší blízkost, zájem, přijetí, lásku, ochranu, porozumění, pocit bezpečí a jistoty, odpuštění (při kojení nejen nasycení těla)… 
Kdo zažil v dětství lásku, jistotu a bezpečí od svých rodičů, má usnadněnou cestu k poznání božího přátelství. Kdo to v dětství nezažil, má možnost se nechávat domilovávat kdykoliv. Celou věčnost se nám boží zájem o nás a jeho láska neomrzí.

Ježíš vyrůstal ve vysoké úrovni rodinné kultury a židovského náboženství. Přišel, aby nejen očistil vtah k Hospodinu od „tradice otců“, aby uzdravil pokřivenou zbožnost, ale aby s námi uzavřel „Novou smlouvu“ a přivedl nás do Otcovy náruče. Chce pozvednout naše vědomí o blízkosti Boha člověku. Svědčí, že slova: „Ty jsi můj milovaný syn“, platí o každém z nás. (Je snad někdo z lidí hodnověrnější než on?)

Jak nás Ježíš ponořuje do Ducha?
Nabídl nám osobní přátelství, svým nezištným zájmem, péčí a obětavostí si získal naše srdce. Učíme se mu důvěřovat. Ochutnáváme to bohatství a učíme se (i příjemným věcem se učíme) je přijímat.
(Milované dítě jinak roste než nemilované.)
Ježíš nás vkládá do Boží náruče, do lásky Otce, do lásky své a lásky Ducha.
Uvedu pár příkladů:
 –	Křest je pro nás smluveným znamením, kterým nám Bůh říká: „Jsi moje milovaná dcera, jsi můj milovaný syn.“
 –	Ježíš ukázal na své učedníky: „Hle, moje matka a moji bratři. Ten, kdo činí vůli mého Otce v nebesích, to je můj bratr, má sestra i matka.“ (Mt 12:49–50)
 –	„Už vás nenazývám služebníky, protože služebník neví, co činí jeho pán. Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce.“ (Srov. J 15:7–15)
 –	Ve svátosti smíření (druhém křtu) nám hříšným sděluje: „Odpouštějí se ti hříchy, jsi moje milovaná dcera, jsi můj milovaný syn.“
 –	„Blaze těm služebníkům, které pán, až přijde, zastihne bdící. Amen, pravím vám, že se opáše, posadí je ke stolu a sám je bude obsluhovat.“ (Lk 12:37) Ženich na svatbě obsluhuje nevěstu, ne hosty.
 –	Při Večeři Páně Ježíš umyl apoštolům nohy! Znovu a znovu nám říká svatební slib – své nevěstě – a dává nám pít ze svého kalichu: `Pijte z něho všichni´. (Mt 26:27) (Na svatbě pijí ženich a nevěsta z jednoho poháru. Krev je velikým znamením života a Ducha.)

Vnímat Boha, naučit se mu naslouchat, porozumět mu, spolupracovat s ním, je v našich silách.
Pak nás Boží slovo a svátosti budou těšit a budeme je rádi slavit. Poroste naše vědomí, že jsme Bohem milováni. Každým setkáním s Bohem budeme bohatnout, hladina naší dobré nálady se bude zvyšovat a naše zdravé sebevědomí bude narůstat.

Je štěstím vědět, že jsme z královského rodu. (Nepokřtění to nevědí. Opuštěné děti neznají své rodiče.)
Už dětem ale říkáme, že se nestačí jen narodit do dobré rodiny, byli i zlí princové a princezny, králové i královny.
Naše vznešenost nás zavazuje. Toužíme osvojit si královské jednání, abychom byli Bohu jeho „chválou, věhlasem a okrasou, svatým lidem Hospodina“. Krásnou nevěstou Beránkovou.

Stále pracuji na přijímání tohoto bohatství. Není pro mne samozřejmé, dovolit Bohu, aby mě měl rád bez mého výkonu…
I můj životní příběh je svědectvím, že se Bůh zajímá o každého člověka. Každý můžeme jeho přízeň objevit, naučit se ji vnímat a přijmout ji. (A pak z ní rozdávat.)

Kdo máte zkušenosti s kočkou a psem, víte, že kočka k nám skočí na klín, jen když má náladu. Jak nechce, odejde, můžeme ji lákat, ale nepřijde. Pes o nás stojí mnohem víc.
Byl jsem nedávno na návštěvě u jednoho pána. Přiběhla jeho boxerka, přes hodinu jsem jí hladil, stále o to stála. Pak už jsem musel jít domů.

Jaký jsme typ před Bohem, „kočičí“ nebo „psí“?
Nebo synovský?

Každého slušného rodiče by mrzelo, kdyby jeho dítě trpělo pocitem, že není rodiči milováno. Zkusme si představit, jak je asi Bohu, když někdo má pocit, že jím není milován. Proto Ježíš přišel – aby nikdo touto prázdnotou nestrádal.

Bůh nás bere vážně. Nakolik my bereme jeho slovo vážně? Když nám řekne: „Jsi můj přítel, mám tě rád“, můžeme mu důvěřovat. (Samozřejmě to předpokládá osobní poznání, že slovo Boží má svou důvěryhodnost – je nad všechna lidská tvrzení.)

Pokračování za týden.

	2011
Svátek Křtu Páně       Iz 42:1–4. 6–7       Sk 10:34–38       Mt 3:13–17       9. ledna 2011

„Kolébání Ježíška“ máme za sebou.
Na převlékání Pražského Jezulátka není čas. Ve světě to hoří.
Dnešní svátek je předzvěstí toho, jak Ježíše žene čas (škoda každé nespravedlnosti a každého zmarněného života).
Křesťané nejsou na světě pro sebe, nebo aby se přidávali ke kůrům volajícím: „Ať žije Kristus Pán!“

V Římském misálu bychom „Svátek Křtu Páně“ marně hledali. Stojí tam: „Svátek Ponoření Páně“.

Izajáš mluví o „programu“ Božího otroka (služebníka). 

Jako je prolog Janova evangelia předzpěvem, předehrou, tak je Ježíšovo ponoření do Jordánu jeho programem.
Ježíš se hlásí k programu Izajášova otroka božího. To nám zřetelně vystoupí, podíváme-li se na Ježíšovo ponoření jako ti, kteří přečetli evangelia do konce.

Zopakujme si, co znamená:
 1.	Janovo ponořování.
 2.	Ježíšovo ponoření do Jordánu.

Ad 1. Janovo ponořování do Jordánu bylo dramatickým rituálem (srozumitelným). 

Ad 2. Proč byl Ježíš ponořen? (Křtěn nebyl.)
Zařadil se do řady lidí ohrožovaných zlem. Hříšníkem není, ale přichází nám na pomoc proti zlu.
I on bude zlem semlet. Nechá se ponořit do zla (ne pasivně, není pacifista) a bude jím utopen.

Vzpomeňme na pozdější Ježíšova slova z Lk 12:49–59:
„Oheň jsem přišel uvrhnout na zemi, a jak si přeji, aby se už vzňal!
Křtem mám být pokřtěn, a jak je mi úzko, dokud se nedokoná! (verš 50.)
Myslíte, že jsem přišel dát zemi pokoj? Ne, pravím vám, ale rozdělení!
Neboť od této chvíle bude rozděleno v jednom domě pět lidí: tři proti dvěma a dva proti třem, budou rozděleni otec proti synu a syn proti otci, matka proti dceři a dcera proti matce, tchyně proti snaše a snacha proti tchyni."
Také zástupům řekl: "Když pozorujete, že na západě vystupuje mrak, hned říkáte: `Přijde déšť´ – bývá tak; a vane-li jižní vítr, říkáte: `Bude vedro´ – a bývá.
Pokrytci, umíte posoudit to, co vidíte na zemi i na obloze; jak to, že nedovedete rozpoznat tento čas? Proč nejste s to sami od sebe posoudit, co je správné?
Když jdeš se svým protivníkem k soudu, učiň vše, aby ses s ním ještě cestou vyrovnal; jinak tě povleče k soudci, soudce tě odevzdá dozorci a dozorce tě uvrhne do vězení.
Pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře."

Verš 50. je zmatečně přeložen (nejen v ekumenickém překladu).

Ježíš říká: „Budu ponořen do nenávisti a smrti, budu utopen zlem…“
I Ježíše strčili do dravého proudu, ponořili ho do zla a to na něm své dílo dokonalo. 

Ježíš nepřišel rozdělit lidi. Žádný požár nenávisti nerozdmýchal. 

Ježíš přijal odsouzení a rozsudek lidí dobrovolně. Bylo to jeho poslední možností jak lidem otevřít oči. Využil tuto do nebe volající zvrhlou nespravedlnost, aby se ukázalo, kam „zbožní jdou“, k čemu jejich zbožnost vede.
Kdo prohlédl, kdo uznal svou chybu, mohl se kát, mohlo mu být odpuštěno. (Takový člověk se rád svěří do rukou Milosrdného.) 

Apoštolové nám ukazují, že i oni si až do Ježíšova ukřižování mysleli, že Ježíš přehání.

Příběhy Petra a Jidáše, Nikodéma, nemocných, posedlých, Samaritánky, Magdalény a Lazara, Matouše a Zachea, Dismase, setníka, kananejské ženy, jsou příběhy nalomených třtin a knotů bez plamene.
Na jejich příbězích vidíme, jak je nám Ježíšova pomoc nezbytná.
Ovšem nečekaná a absurdní na Ježíšově příběhu je nenávist, jakou u některých (zbožných) lidí vyvolala Ježíšova péče o nalomené třtiny.

Janovi se při ponoření Ježíše dostalo znamení: sestoupení Ducha na Ježíše. 

Náš křest je jiný než Janovo ponořování do Jordánu.
Ale i pro náš křest a náš život je význam Janova ponoření do vody důležitý. Stěžejní.
„Janovo ponoření“ je nezbytnou průpravou k rozpoznání kdo je Mesiášem. 

Křest je otevřením dveří k připodobnění se Kristu.
Připodobňování se Kristu je celoživotním procesem.

Toho, kdo se ke Kristu přidá, Ježíš bude ponořovat do Božího ducha, aby v něm mohl Duch přebývat a působit.

Ježíšovo ponoření do nebezpečného světa zla je i naším programem.
(Vynoření ze smrti necháváme na Hospodinu. To není naší starostí.)
Nechceme plavat s proudem. Jdeme do nebezpečných vod, víme, že nemusíme skončit jako nafouknutý utopenec, kterého za dlouho vynese kalný proud na mělčinu.
S Ježíšem se tolik nebojíme. Třeba budeme někomu užiteční.

Otužilci se koupou i v zimě. Nechtělo by se mi teď skákat do ledové vody.
Obdivuji třeba ty, kteří skrývali pronásledované (například za války nebo v 50. letech). Riskovali i život své rodiny. Někteří ani nevěřili ve vzkříšení a odměnu nebeskou. Zachraňovali ze slušnosti a lidskosti. 

Někdy vycházíme z koupelny se slovy: „Jsem nový člověk“.
Křest je pro nás znamením nového zrození z Ducha, jsme nadšeni Ježíšovým myšlením, jeho svobodou, jeho zájmem o lidi. Vydáváme se s ním na cestu. I do ohně.

Každý hřích ukazuje, že jsem špatně myslel.
Školáka, který přinese špatnou známku, vedeme k hledání, kde udělal chybu.
Často se špatně učí. Pak se potřebuje naučit správně myslet.
Nerozumím-li evangeliu, může to být nesprávným způsobem myšlení.
To nevyřeším tím, že sáhnu po nějaké knížce, která mi vysvětlí, jak to bylo.
Potřebuji opravit své myšlení, abych porozuměl Bohu.
Jan Předchůdce Páně odkryl, že je třeba změnit naše myšlení.
Ježíš jeho cestu potvrdil.
My jsme Janem i Ježíšem zváni touto cestou jít.

Dnešní svátek nám připomíná obsah, program Janova ponoření do vody a Ježíšovo ponořování do Ducha a do ohně. 
Nejde o pouhé zbožné přijetí „svatých svátostí“.
(O pohanském způsobu myšlení křesťanů a „křesťanské magii“ budeme mluvit jindy.)
Všichni izraelští králové byli „Pomazaní“. Ale kdo z nich voněl po Bohu? Páchli kdejakou svévolí a sobectvím.
Ježíšovi současníci (muži) byli všichni obřezaní v pravé církvi. S Mesiášem se většina minula.
Všichni apoštolové po „prvním svatém přijímání“ selhali.
Jidášovi bylo „první svaté přijímání“ posledním přijímáním.

Nikdo nepochybuje o zbožnosti apoštolů (malíři „Poslední večeře“ malují apoštoly v přezbožných pózách). Kdo upozorňuje na chyby apoštolů – na jejich chybné myšlení?
Ježíš to vysvětluje podobenstvím o nemožnosti míchání starého a nového myšlení a jednání. 
Kdypak je to podobenství pečlivě objasňováno?

Nemohl jsem věřit vlastním očím, jak je špatné myšlení stále přítomné. Ještě v 90. letech se na Teologické fakultě v Praze některé věci učili pohansky. Např. o „limbu“ pro nepokřtěné děti. 
Jak to, že lidem, kteří si zakládají na své zbožnosti, není Bůh tak drahý, aby hájili jeho dobré jméno?
Proč Boha tak snadno opouštíme jako apoštolové, když jej vlekli na popraviště?
Před pár léty otázku „limbu“ znovu zkoumala Kongregace pro víru.
Pak se nedivme, že nás lidé přehlížejí. Ve světě tolik lidí a dětí umírá a my se zabýváme věcmi, které děcko vedené k přemýšlení správně pochopí.

Až příliš snadno souhlasně odkýváme slova: „Toto je můj milovaný syn, v něm mám zalíbení“.
Ochotně odkýváme i rozšířenou větu při Proměnění na hoře Tábor: „Toto jest můj milovaný Syn, toho poslouchejte.“
Ale „skutek utek“, mnoho věcí si děláme po svém.

Evangelium o Ponoření Páně nás vrací k poctivé práci s Božím slovem a vedením.

	2008
Svátek Křtu Páně       Iz 42:1–4. 6–7       Sk 10:34–38       Mt 3:13–17       13. ledna 2008

Dnešní text by mohl budit dojem, že je to jen historická zpráva o ponoření Ježíše do Jordánu. Jako když čteme: „Tehdy byl úrodný rok“. „V ten a ten víkend zahynulo 12 lidí“.

Kdepak. Mnoho se můžeme naučit.
(Jen se nenechme odradit tím, že jsme to už slyšeli.)
Mimochodem – český název „Křest Páně“ nedává smysl. (V češtině to máme tak zavedené, ale jak začneme přemýšlet, vidíme tu nepřesnost.) 

Jan je pokorný: „Já nejsem hoden Mesiáši zavázat ani kaničku u boty“ (v jejich kultuře ta slova mají mnohem hlubší význam než u nás).
Plný klas se vždy sklání.
Jan ví, že je tu ke službám Mesiáše a Boží věci.
 „Jane, jen mě ponoř, každý máme dělat svou práci, udělej, k čemu jsi byl poslán“.
Ježíš má velikou úctu k Janovi, velice si jej cení. 

Z našeho textu vyplývá, že Ducha Božího viděl Ježíš.
Jenom Ježíš?
Nehádejme.
(Příště si zkontrolujeme, kdo jsme na co přišli.
Bude to určité cvičení v pozornosti k textu.)

Už jsme si říkali, proč se Ježíš nechal ponořit.

Proč? To je kontrolní otázka. Neměli bychom pokračovat ve čtení, pokud si nenapíšeme na papír odpověď.

Ježíš se nechává ponořit. Jednou provždy dává najevo, že Janovo ponoření potřebuje každý člověk!
Ježíš přece nemusí být ponořen do vody jako hříšník.
A nemusí být ponořen do Ducha – je v plném souznění s Otcem i Duchem. („Toto je můj milovaný syn.“) 

Nám se dostalo ponoření novozákonního, přijali jsme (Ježíšův) křest, to je účinnější ponoření. Jen zapomínáme, že k němu přináleží Janovo ponoření do „obracení se“. 

My říkáme: křtem se nám dostává posvěcující milosti. Kdyby pokřtěné dítě umřelo, jde rovnýma nohama do nebe. Křest máme za mechanismus, který nás vynese do nebe.

Ale nebešťané přijali Ježíšův životní styl. Ježíšův způsob myšlení, mluvení a jednání – chcete-li osvojit si Ježíšovu lásku.
My jsme pokřtění, ale myslíte si, že kdybychom zemřeli, můžeme jít přímo do nebe?

Odpovídáme: nejprve půjdu do očistce (očistec se bere jako vězení k odpykání trestů).
Zůstáváme jen u trestů. Zapomínáme, že do nebe může ten, kdo přijal Ježíšův životní styl!
Potřebujeme dozrát k lidské dospělosti, potřebujeme získat osobnostní, sociální a náboženskou dovednost. Např. snést jiný názor, naučit se spolupracovat s druhými, vydržet blízkost s Bohem (o tom si něco povíme za týden)…

Nestačí dítě pouze pokřtít. Je třeba dětem ukázat, jak dospějí v syny boží.
Křtem jsme nemluvňata boží. Potřebujeme přijmout Ducha božího, naučit se mluvit, potřebujeme vstoupit do světa božího, naučit se chodit v božím světě…
Potřebujeme se naučit „řeč“ božího království, abychom se domluvili, aby se nám s druhými v nebi líbilo a aby druhým bylo dobře s námi.

U našeho praktikování křtu a našeho křesťanského života nám schází právě to, na co ukazovalo Janovo ponoření.
Odložit starý způsob myšlení, starý způsob života. Potřebujeme se zříci „zastaralého“ způsobu náboženského myšlení („zastaralý“ znamená něco z písma, něco z pohanství, něco podle svých názorů).
Nesrozumitelně říkáme „činit pokání“. 

 „Obrácení“ podle Ježíše je změnou myšlení.

Co znamená změna smýšlení bychom si mohli ukázat na převratných objevech ve fyzice, ale to každý nezná, tak připomenu povědomější příklad, který jsem už někdy uváděl podrobněji.

Před sto lety objevil Pasteur, a potom Koch, bakterie a bacily, jako původce řady infekčních nemoci.
Lékaři naprosto Pasteura a Kocha nechápali. Učení lékaři, členové Akademie, házeli Pasteurovi klacky pod nohy. Nebyli ochotní se podívat do mikroskopu a udělat pár pokusů. Opakovali jen to, co se naučili od svých profesorů.
Nebyli schopní přijmout to, co dnes ví každá žákyně zdravotnické školy nebo leckterý žák 9. třídy.

Jak je to možné?
Když člověk něco přijme za své poznání, něco vystuduje, má pocit, že má jasno.
„Ví, jak to je“, a je přesvědčen, že se už nemusí hýbat ve svém poznávání.

Mnoho lidí zemřelo zbytečně jen proto, že se vzdělaní lékaři vzpírali změnit své myšlení!
Takových příkladů najdeme v dějinách celou řadu.

My máme výhodu, že nás Jan syn Zachariášův upozorňuje na důležitost pružnosti našeho myšlení.
Bůh je jiný než my a kdo se dívá jen pod nohy, mine se s ním.
Ježíš důležitost Janova objevu potvrzuje tím, že se také nechal ponořit!

Není dobré operovat převzatými náboženskými vědomostmi, kterým nerozumíme.
A je důležité vědět, že nejsme teprve na začátku našeho poznávání.
Platí to obecně a platí to i v náboženském životě a poznávání Boha.
Nespočetné množství umučených včetně Ježíše dokládá, jak je zarytost, hloupost a nesnášenlivost životu nebezpečná.

Jak to začalo? Zdánlivě neviňounce. „Pěkně“.
Pan rabín si vybral určitá místa z Písma. Ne celého Mojžíše a celé proroky.
Nepromyslel pořádně, jak to tam je, ale nadšeně líčil, jaké to bude až přijde Mesiáš.
A jak se budou mít Židé dobře až Mesiáš přijde…
Lidé byli nadšení, těšili se, byli dojatí, už se nemohli dočkat, až budou nenávidění Římané Mesiášem vyhnáni.

„To bylo kázání!“ (Vlastenecké. O pravosti našeho náboženství a naší víry.
„Jak to ten náš pan rabín umí říci, a pan velekněz teprve“.)
Slzy dojeti, zaťaté pěstě proti okupantům a hříšníkům, kteří nám to tady kazí.

A pak přijde jeden podivný kazatel (Jan) a všechno bourá.
Ale to nebylo všechno, přišel jeden ještě horší, chodil za hříšníky a už jeho primiční kázání v Nazaretě bylo pobuřující. „Škoda, že se nazaretským tenkráte nepodařilo toho jejich tesaře ukamenovat“.

Kolikráte jsme si říkali, jak se nechali židé obalamutit a jak se uvelebili ve své lidové víře, místo aby si vážili proroků. Jak sice šířili úctu k prorokům, ale o boží slovo nestáli.
Nedivme se, že Jan a pak i Ježíš řekli: „Jdete na opačnou stranu. Vždyť vy se od Boha čím dál víc vzdalujete. Musíte se obrátit.

Ježíš nemohl říct, já jsem ten slíbený Mesiáš.
Musel přijít jako tesař. Kázal: „Dokud se nezměníte, jste nepoužitelní“.
Ježíš nemohl vyhnat okupanty.
Naopak židé byli časem vyhnáni ze své země.

Staré myšlení je nebezpečné. Zabijácké.
Myšlení lékařů, v době Pasteura bylo zabijácké (dříve ne, to ještě nebyly bakterie objeveny).
Ale pak už byli lékaři odpovědní za informace od Pasteura. Mohli zněmit své názory.

Ti, kteří házeli Pasteurovi klacky pod nohy byli zabijáci.
Způsobili zbytečnou smrt řadě lidí.
Neúmyslně, ale zaviněně.

Židé v době proroků byli zabijáci.
V Janově době se teprve nemohli vymlouvat.
V Ježíšově době jejich nebezpečnost narostla až do té míry, že se stali zabijáky Mesiáše.

Mnohokráte byli i křesťané zabijáky.
Kolikráte jsme dnes těmi, kteří ubližují Božímu slovu a i jejich mluvčím.
Kolikrát házíme klacky pod nohy Ježíši, jeho snaze přivést lidi k Bohu a božímu království.

Jan nás může z tohoto smrtelně náboženského viru dostat.
Příště budeme pokračovat.
	2. neděle v mezidobí

	2020
2. neděle v mezidobí       Iz 49:3. 5–6       1 Kor 1:1–3       J 1:29–34       19. ledna 2020

V prvním čtení opět slyšíme o Božím služebníkovi.
„Hospodin mi řekl: Jsi mým služebníkem, Izraelem, proslavím se tebou.“
My, křesťané, za tohoto služebníka pokládáme Ježíše, ale v nějaké míře ta slova smíme a máme vztahovat také na každého Ježíšova učedníka včetně sebe. 
Pavel v druhém čtení to potvrzuje, přijali jsme Ježíšův program a byli do něho Mistrem zasvěceni.

Stručně zopakuji souvislosti k úryvku evangelia.
Jan od rodičů věděl, jaké poslání mu Hospodin svěřil, že bude připravovat lidi na setkání s Mesiášem.
Z dalších míst evangelií poznáváme, že slova o Beránku božím Baptista říkal jen svým učedníkům. Ti prošli „Mojžíšovou školou“ a Janovou „přípravkou na Mesiáše“.

Co slova: „Hle, beránek“ znamenají?
Kdybychom do toho pojmenování vkládali své představy o ovečce, bylo by to hádání a my bychom zabloudili.
Jak Janovým slovům rozuměli učedníci? 
Izraelité se živili skopovým. Ovce, stejně jako hlávkový salát nebo strom „odevzdává“ svůj život nám, abychom my mohli žít. Židům vytanul v mysli obrázek zabitého, staženého a vykuchaného skopce visícího na háku.
„Beránek Boží“ jim připomněl krev beránka, jehož krví jejich otcové označili veřeje svých domů a masem zvířete se posilnili na cestu z egyptského otroctví do země svobody. 

Jan nevěděl, kdo je Mesiášem. Rodiče mu to nesměli prozradit. 
Jak porozumět slovům: „Hle, Beránek, který snímá hříchy světa“?
Mnohokráte jsme o tom mluvili. Ale mnoho lidí pouze politých křestní vodou, zůstává v pohanském myšlení. Je to pohodlné, ale nebezpečné. Papouškuje slova o krvi smývající naši vinu a utišující hněv Boha.
Zkoumejme, co o ukřižování říká Ježíš. Je nezbytné si z evangelií vypsat všechna místa, ve kterých o tom je řeč. Kdo je nepromyslel, ať nesvádí druhé k povrchní zbožnosti! Učedník není nad Mistra (srov. Mt 10:24, 23:34). Bylo by opovážlivé, kdyby si začátečník (učedník) hrál na Einsteina, Mendělejeva, Mojžíše, Baptistu, ... na Učitele.
Jako jsme se některým důležitým pravidlům naučili nazpaměť (nejen pravidlům silničního provozu), abychom neriskovali, tak neméně pro svůj život potřebujeme znát boží moudrost.

Také v žalmu 40. jsme slyšeli: „Bože, v obětních darech si nelibuješ, celopaly a smírné oběti nežádáš (ale posíláš mě mezi lidi).“ Autor listu k Židům to potvrzuje. (Žid 10:5n)

Bůh nemá zalíbení v našem utrpení.
Nedělejme z Boha zrůdu, která vyžaduje prolévání krve nevinných. Ježíš brání lidi před záhubou i za cenu vlastního života.
My nezřídka mylně a opovážlivě tvrdíme, že utrpení je záslužné před Bohem. (Zkusme se ptát velkých dětí, zda je bohu milé utrpení lidí ve válkách.)
Ježíš přece neřekl: „Já jsem dobrý pastýř, řekl jsem vlkům: sežerte mě a mé ovce nechte na pokoji.“
O své smrti řekl: „Svět má poznat, že miluji Otce a jednám, jak si přeje (abych lidi přivedl k Otci). Srov. J 14–31

Ježíš řekl: „Kárám a trestám ty, které miluji; (vzpamatuj se tedy a obrať se)“ (srov. Zj 3:19), ale co tím myslí?
My jsme z toho udělali strašnou pomluvu: „Koho Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje.“
Bůh nikoho zbytečně netrápí. „Kárá a trestá“ toho, u kterého vidí, že je schopen se poučit. 

Nenechme se svést pokušitelem a jeho pomocníky. Ne každý, kdo říká: „Ježíš je Mesiáš, je Synem Božím,“ se řídí Ježíšovou moudrostí.
Satan nepopírá existenci Boha, ale tvrdí: „Ježíš je Boží syn, ale je stejně hloupý jako jeho táta. Já bych lidem vládl lépe.“
I někteří kosteloví lidé svévolně matou druhé. 
Jsou nebezpeční. Pokud nás Ježíšovy názory nezajímají, nejsme jeho učedníky.

Ježíš o smyslu svého ukřižování (také) řekl: „Odcházím …, aby svět poznal, že miluji Otce.“ (Srov. J 14:28–31) Nikodémův příběhu osvětluje tato Ježíšova slova i slova Baptisty o „beránkovi snímajícím hříchy světa“. (Sami si pak podobně porovnejte příběhy apoštolů Petra, Jana, Jidáše).
Nikodém byl spravedlivý člověk, Ježíše si vážil, ale při rozmluvě s ním byl zklamán. Ježíše pokládal za poctivého, ale měl za to, že Ježíš přehání, když naznačoval, že přední mužové Izraele zlikvidují Mesiáše.
Nikodém byl slušný člověk. Později se Ježíše zastával (srov. J 7:16–20. 50–51), ale až při Ježíšově procesu prohlédl – když viděl, jak Kaifáš Ježíše protiprávně odsoudil na smrt. 
Až pak dal Ježíšovi za pravdu: „Ano, Ježíš měl pravdu, že jsme (velerada – Nejvyšší církevní soudní dvůr) bandou zločinců, a já jsem byl zbabělý, nezmohl jsem se na protest.“ Až tehdy se Nikodémovi „otevřely oči“ a on se obrátil. Až Ježíšova smrt mu pomohla. (Kaifášovi nepomohla, nikdy neuznal své selhání, zřejmě se neobrátil.)
(Opakuji, sami si podobně porovnejte příběhy apoštolů Petra, Jana, Jidáše).

Kdo nepracuje na vztahu s Bohem, kdo mu nedůvěřuje, nechává se svést falešnými učiteli nebo přímo hadem. Nemysleme si, že my bychom v Ráji neselhali. Že my bychom se určitě postavili Kaifášům, Urválkům a dalším manipulátorům. (Nejen za minulého režimu byla naše spravedlnost a statečnost protříbena.)

Škoda, že někteří dodneška opakují povýšenecká slova pobožných: „Jsme snad i my slepí?“ Ježíš jim odpověděl: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ (J 9:40–41)
Ti, kteří odmítli slova Jana Baptisty: „Obraťte se k Hospodinu,“ později křičeli: „Na kříž s ním,“ a byli přesvědčení, že tím slouží Bohu.

Naše pře, kdo má pravou víru („Přece my!“), jsou od ďábla. Kvůli tomu jsme vedli strašné a kruté války.
Ježíš říká, kdo mně důvěřuje, jde cestou k životu.

Bůh si nelibuje v našem utrpení, ani v utrpení Ježíše. Ježíš přišel, aby nám ukázal, že boží pravidla jsou moudrá a vedou k životu.

Kdybychom zpochybňovali Ježíšova slova a jeho varování (například kdybychom tvrdili: „Ježíš nemluví o jedovatém jílku, ale jen o neškodném pleveli,“ nebo: „Ježíšův zákaz přísahy a dalších pokynů nemyslel striktně, …“), podtrhávali bychom Ježíšovi a jeho učení nohy a byli bychom nebezpeční lidem.

V prvním čtení Svátku Ježíšova ponoření jsme četli Izaiášova slova: „Já, Hospodin jsem tě povolal s láskou … a ustanovil jsem tě za prostředníka mé Smlouvy s lidem a světlem národů, abys otevřel oči slepým a vyvedl lidi ze žaláře.“
Ježíš si získal naše srdce – v tom je naším prostředníkem, ukázal nám (i skrze svou obětavost na smrt), že Bohu můžeme důvěřovat.
I my máme lidem tuto cestu ukázat svým spolehnutím se na Ježíšova slova a činy.

Vraťme se k ději evangelia.
Slova: „Hle, Beránek, který snímá hříchy světa,“ řekl Jan Baptista svým nejlepším učedníkům. Doporučil jim lepšího učitele, než byl on sám. A oni šli a stali se učedníky Ježíše. U toho pak vyrostli natolik, že je Ježíš mohl povolat za apoštoly.
Nepřehlédněme, že tito učedníci (nejprve Jana Baptisty a pak učedníci Ježíše) přijali Janova i Ježíšova slova o „obracení se“ za celoživotní proces. Až do konce života si své názory porovnávali s názory Ježíše. To, že se dopouštěli chyb, je lidské, ale byli ochotní o nich přemýšlet a napravovat je.

Před týdnem jsem slíbil připomenout, co pro nás vyplývá ze křtu, z přijetí služby pastýřské, ze služby královského kněžství a služby prorocké.
Jen krátce povím:
Každému byli svěření někteří jiní a kus světa. Dobrým pastýřem je ten, kdo se učí se svěřeným bohatstvím dobře hospodařit, kdo se snaží pečovat, aby nikomu nechybělo nic, co potřebuje k důstojnému životu.
Kněz má přístup k Bohu. Vzdělává se v porozumění Bohu, hledá boží moudrost a ukazuje druhým cestu k Bohu.
Prorok bdí nad smyslem božího slova a božích úmyslů, hájí je a zastává se ponižovaných.

 –	Pro zájemce k tomu v příloze připojuji svůj starý text. 

	2017
2. neděle v mezidobí       Iz 49:3. 5–9       1 Kor 1:1–3       J 1:29–34       15. ledna 2017

Od středověku přestávalo být Písmo základním zdrojem největšího a nejvyššího poznání, používalo se spíše ke scholastickému vypracovávání dogmatiky (věrouky, „vědě o Bohu“), do popisu „základních pravd“ podle antického způsobu uvažování.
Až po 2. vatikánském koncilu se naše církev konečně trochu vrací k podstatě poznání – k Písmu a biblickému myšlení.

Z biblických úryvků podtrhnu slova „Světlo“, „beránek Boží“ a „ponoření“, abychom hlouběji porozuměli výpovědi nedělních textů Písma a mohli se podle nich v životě zařídit.

Jak a nakolik vnímáme při liturgii slova: „Hle beránek boží, který snímá hříchy světa“?
Jak to promítáme do svého praktického života?

Nám starším, se vybaví výpověď z katechismu „o Ježíšově vykupitelské smrti“.
Položil-li nám někdo z venku nebo z dětí otázku: „Co to znamená „sejmout z druhých hříchy“?“, říkali jsme: „To je dogma! Kdo tomu nevěří, bude zavržen.“ Odvážil-li se tazatel další námitky, zlostně jsme dupli nohou a použili scholastický argument: „Bůh nemůže klamat“…
Co si o Janově větě o beránkovi myslí dnes mladí, nevím.
Vy víte, co si o ní myslí vaše děti nebo vnukové? 

Janovy učedníky ani ve snu nenapadlo, že by Mesiáš mohl přijít o život. I Ježíšovi apoštolové později odmítli slova svého Mistra o ukřižování, připadala jim naprosto absurdní (jako kdyby dnes někdo třeba řekl: „Pan president bude zaživa stažen z kůže.“).
Zkusím něco povědět, jak asi mohli Janovým slovům rozumět jeho posluchači, možná to i nám může ukázat, kudy vede cesta k důvěřování Bohu.

V prvním čtení stojí: „Hospodin mě utvořil v mateřském lůně.“ Tomu Izraelité rozuměli víc než my.
Agada (vyučující vyprávění) z Talmudu říká, že dítě se už v děloze maminky naučilo Tóře.
(Čím se kdo „živí“, to jej ovlivňuje. Čím žije a zaobírá se těhotná maminka? Kdyby táta s manželkou doma o Bohu nemluvili, dítě by nic neslyšelo, nenasáklo by Duchem božím.)
Agada dále vypravuje, že při rození dítěte anděl udeří dítě přes ústa a dítě Tóru zapomene. To proto, aby se poznání Tóry naučil každý sám. (Jen tak může objevit bohatství a krásu Manželské smlouvy Hospodina s jeho lidem.)

První páteční večer po narození syna se židovská širší rodina sejde u stolu. K jídlu vaří hrách nebo čočku a rodiče se ptají: „Děti, kdopak z vás ví, proč večeříme hrách (čočku)? A starší děti odpovídají: „Protože tyto potraviny nemají žádnou prasklinu (ústa) – jako ani naše novorozeně „nemá ústa“, ještě se neumí ani modlit.“ Zvyky Izraelitů napovídají o tom podstatném, co si máme osvojit.

Před obřízkou dítěte přicházejí děti k jeho postýlce a recitují modlitbu Šema – i ony budou děcku objevovat Hospodinovo milosrdenství, aby si dítě mohlo Boha zamilovat celou bytostí. Ta modlitba je názorná, děti odmala vidí, že si muži od 13 let váží kožené krabičky na čelo a pravou ruku (ta je blíž srdci) s textem modlitby Šema. 
Obřízka je pro židy tak cenná, že řada otců před obřízkou svého syna celou noc stráví studiem Písma. Považují si, že jejich dítě bude smět patřit do lidu Božího a vědí, že povinností otců je přivést děti k porozumění Tóře.
Takovýmito rituály a rodinným vyučováním prošli Ježíšovi učedníci. 
Rozuměli také, co znamená vykoupení prvorozeného – to souvisí právě s beránkem.

Opakování dřívějšího vyučování:
Prvorození byli v mnoha kulturách vedoucími členy společenství. V Izraeli přijali poslání vyučovat ostatní členy rodu, především předávat náboženské vědomosti a bdít nad dodržováním spravedlnosti (i vůči Bohu).
Prvorozený přijímal odpovědnost za druhé (z dědictví po otci přijímal dva díly majetku, aby měl z čeho vykupovat otroky a zajaté svého rodu a za levirátní povinnost).
Za Mojžíše Hospodin „pobil“ egyptské prvorozence včetně domácích zvířat – to bylo ochromení svévolného „Egypta“ za útisk a genocidu Izraelitů. Prvorozenci Izraelitů byli zachráněni díky velikonočním beránkům.
Proč a jak? Izrael měl také svůj podíl na egyptském neštěstí – když pominul hlad, který syny Jákobovy přivedl do Egypta – měli se vrátit do země otců, kterou jim Hospodin daroval. 
Aby si Izraelité připomínali, že mlčení ke zlu, nepředcházení zlu a nepostavení se zlu odskáčou nevinní, dostali závazný pokyn: „Všechny prvorozené „vykoupíš“ (srov. Ex 13:13).
Slova: „Mně patří všechno prvorozené mezi Izraelci, člověk i dobytče. Oddělil jsem je pro sebe jako svaté v den, kdy jsem pobil v egyptské zemi všechno prvorozené“ (Nm 8:17), znamenají zvláštní „zasvěcení“ prvorozených z vyvoleného lidu Hospodina. 

Toto všechno o „obětovaných“ beráncích Janovi a Ježíšovi učedníci dobře věděli. 

V evangeliu opět slyšíme o ponořování do vody a o ponořování do Ducha.
Víme, jaký v tom je rozdíl. V dětství jsme (my staří) viděli, jak maminka namáčela špinavé prádlo.
Ruční praní bylo těžkou prací, „obrácení a náprava“ také vyžadují nemalou práci.
Nechat se Ježíšem nořit do Ducha dá také práci.
Už snaha porozumět druhému člověku vyžaduje celoživotní námahu. Natož úsilí porozumět samotnému Bohu. Ale Bůh je sladký (dobrý), říká Písmo.
Stáváme se tím, co přijímáme (konzumujeme), čím žijeme.

Kdo se učí boží moudrosti, kdo se do ní noří, nasákne jí jako houba. 
Mesiáš nás ponořuje do Ducha Božího.

Necháme-li se obohacovat, naplňovat Duchem, jsme schopni být světlem k záchraně druhých lidí (viz poslední věta z dnešního prvního čtení).
To poslání začíná u vyučování dětí. Izraelité si to dvakrát denně připomínají modlitbou „Slyš, Izraeli…“

Děti z našeho života poznají, nakolik je pro nás Bůh důležitý. Slyší-li naše rozpravy o Bohu a naše modlitby, vidí-li na nás, že je možné Bohu porozumět a radit se s ním – pak jim svítíme na jejich životní cestu. 

Ponořováním do Ducha přijímáme (mluvím o poslední větě prvního čtení) poslání dělníka na boží stavbě. Máme z čeho dávat („zadarmo jste dostali, zadarmo dávejte“).
Začínáme od svých dětí, a pak se můžeme a máme odvážit svítit na cestu dalším lidem.

Víme o obětavosti Ježíše – Beránka božího – až na smrt.
Nejen tenkráte, i dnes potřebuje svět obětavé lidi ochotně se vydávající na záchranu světa.

Připomínáme si letos chartisty, kvůli svobodě a dodržování lidských práv riskovali tvrdý postih (mnozí byli léta vězněni).
My jsme silnější Bohem než ti, kteří se spoléhají jen na své lidské síly.
Kéž by na nás mohli lidé vidět náš obětavý zájem o potřebné a o boží věc ve světě, kéž by na nás mohli vidět, že strach se dá s Bohem snadněji udržet v patřičné mezi, aby nás neochromoval.

Kde a jak se můžeme nechat ponořovat do Božího Ducha, se učíme.

Připomínám Ježíšova slova: „Vezměte a pijte, toto je má krev. Kvůli vám a pro vás ji nabízím k pití, k přijímání, ke sjednocení s Bohem a bratřími.“

Není většího obřadu, závratnějšího zážitku, bližšího setkání a proměňování na Ježíšovo nové tělo k záchraně světa než slavnost Ježíšovy Hostiny.

	2014
2. neděle v mezidobí       Iz 49:3. 5–6       1 Kor 1:1–3       J 1:29–34       19. ledna 2014

První čtení nám nabízí další úryvek z písní o božím otroku.
„Nestačí být mým služebníkem, budeš sloužit také druhým, shromáždíš a přivedeš svatý zbytek Izraele (přivedeš ty otevřené, ochotné se obracet). A budeš světlem i pohanům – aby dostali příležitost – protože má je celá země, všichni jsou moji milovaní.“
Bůh nepotřebuje, abychom byli dvořany kořícími se Jeho Veličenstvu. Ale přidali se k jeho péči o druhé. Rodiče si také nepřejí, aby jim děti od rána do večera líbali ruce, nejvíce si přejí, aby se jejich děti zapojily do budování rodiny, vzájemných vztahů a sami pak pracovaly pro něco, co má smysl.

Druhé čtení: Nám je nabízen a darován pokoj: porozumění, odpuštění, smíření, harmonie. Ne proto, abychom se jen sami hřáli v blízkosti Boha, ale abychom byli spolutvůrci jeho pokoje, který je nabízen dál a dál a my jej máme šířit jako se šíří kruhy na hladině po vhození kamene.
(Ježíš jako Kníže pokoje šel i do střetů tam, kde někdo „nábožensky“ manipuloval s druhými pro posílení svých „zbožných“ pozic a vedl druhé na opačnou stranu od božího království.)

Jan (jedna z největších osobností našich dějin) svědčí o Ježíši.
Jak velikou váhu má Janovo svědectví pro nás?

Jdeme jeho cestou?
Nestačí „věřit“ ve smyslu: „Já také věřím, že něco je“, „Já jsem také u víry“. Satan Boha nepopírá, ale svým životem Ježíši nepřitakal. Ježíšův život ho nezajímá. Hlásá sám sebe. Nenásleduje Ježíše, nejde s ním do ohně, druzí ho nezajímají, není ochoten pro ně cokoliv udělat.

Co měl Jan na mysli, když řekl: „Beránek boží“?
Co se nám objevuje na mysli, když to při bohoslužbě říkáme?
Mučedník?
Jaký? Mučednictví je vícero druhů (i třeba mučednictví teroristů, kteří se odpálí).
Co znamená „beránek“?

Abrahám měl obětovat Izáka. Dal Bohu naprostou přednost před vším, i před svou budoucností.
(Děti byly pro lidi zárukou budoucnosti, vždy měly pečovat o své rodiče v jejich stáří.
To se ví, že by táta dal raději svůj život než dát život syna.)
Bůh chválí Abraháma. Ale proč má být zabit beran?
Jak k tomu to nešťastné zvíře přišlo?
Byl to kus z Abrahámova stáda?
Potrpí si Bůh na skopové a potřebuje k tomu řezníka? Přece není pijákem krve? 
Kladu tyto otázky proto, abychom honem nešermovali naučenou odpovědí. 

Snad už rozumíme starozákonnímu obětování v chrámě.
Snad už trochu rozumíme zabíjení velikonočních beránků.
(Snad to nemusím stále v poznámkách pod čarou opakovat.)

Ježíšovu smrt nevyžadoval Bůh, to my jsme si nedali říci.
Jeho krev nebyla nutná k odpuštění našich hříchů.

Jan má na mysli berana zabitého, staženého z kůže, vykuchaného, visícího na háku.

Živíme se rostlinami a masem zvířat. Bez jídla člověk hyne.
Bez Ježíše bychom zahynuli. Naše záchrana stála Ježíše život. 
(Ve válce nepomohlo jen se modlit; stateční se postavili proti útočníkům, s rizikem, že třeba zůstanou v ohni.)

„Mé tělo je pravý pokrm a má krev pravý nápoj.“ (J 6:55) 

Ježíš dal svůj život pro nás a za nás.
(Jeho nevinná krev není pohonnou hmotou do stroje božího milosrdenství.) Biblická řeč je „básnická“ (my myslíme „řecky“), vystihuje víc než kolik by dokázala popsat řeč přírodovědců.

Ježíš položil svůj život, protože jsme mu nevěřili, když nás varoval před naší zrůdnou náboženskou nesnášenlivostí. Ani apoštolové mu nevěřili.
Dokud nevidíme na vlastních rukou krev druhého, nekajeme se. K tomu ale nestačí jen si přiznat svou vinu, najít příčinu hříchu (abychom věděli, co se máme naučit), ale také se obrátit a přijmout Ježíšův způsob života. K tomu nestačí jen odpuštění vin nebo odpykání si trestu.
Bez přijetí Ježíšova způsobu života nejsme schopní žít v nebeském království.
Někdo dostal amnestii nebo si odkroutil čas vězení, ale záleží na tom, zda se poctivě zapojí do života na svobodě.

Myslel si Jan, když říkal: „Hle Beránek boží“: „Hochu, hochu, ty špatně dopadneš. Jak přijdeš jako beránek mezi vlky, mezi vlky v rouchu beránčím, mezi čubky, svině a zmije, roztrhají tě“. (Těmi šelmami jsme my, kosteloví, na našem Hřbitově máme velké oddělení mučedníků vlastní výroby).

Proč při Večeři Páně říkáme: „Hle Beránek boží“? Ježíš nás živí svým slovem a svým přátelstvím (tomu rozumíme, nestačí nám doma jen plná lednička jídla, kdyby doma nebylo přátelské teplo). Večeře Páně není jen „památkou“ ukřižování, ale především je svatební hostinou Beránkovou. Při ní se živíme Ježíšovou láskou (která jde ochotně až na smrt, dokonce až za hrob). Proto se podává odděleně Tělo Páně a Krev Páně. To abychom nezapomněli, že nám Ježíš tuto hostinu neodkázal při nějaké velice povznesené náladě, ale pár hodin před zatčením. Věděl, že Velikonoce nepřežije.
I my chlapi víme, že nový život těhotenství a porod je placen. Při porodu se objeví nejen krev, ale někdy i moč a … Při ukřižování si nemohl odsouzenec odskočit na záchod, čural bolestí (i to ponížení odsouzence bylo pro křižující katany příležitostí k posměchu).

Obdivujeme Ježíše, že pro nás toto vše podstoupil.
To vše mluví pro jeho hodnověrnost a přispívá k našemu obdivu a úctě vůči němu. (Podobně víme, proč si vážíme maminky nebo manželky.)

Neděláme z Večeře Páně novou Golgotu, Ježíš má už trápení na kříži za sebou. Sám o sobě řekl: „Žena, když rodí, má zármutek, neboť přišla její hodina; ale když porodí dítě, nevzpomíná už na soužení pro radost, že na svět přišel člověk.“ (J 16:21)
Večeře Páně je svatbou, ale máme na paměti, jak obětavého ženicha se nám dostalo.
Nechceme zapomenout, že Ježíše křižujeme my. Ne svými „všedními hříchy“, ale zradou náboženské nesnášenlivosti, lhostejností a zbabělostí dnešním „křižovaným“.

Minule jsme uvažovali, co pro nás znamená přijmout boží vyznání: „Jsi moje milovaná dcera, milovaný syn“.

Objevím-li a přijímám-li, že jsem milovaná dcera/syn boží, pak ke spravedlnosti patří tuto vznešenost přiznat i druhým lidem.
Přiznat tuto hodnost i lidem, kteří nám nevoní, není snadné.
Ježíš ale také sloužil slabším. Nikdo z nás se mu nevyrovnal. Pečuje o nás všelijak znečištěné a ještě se z nás nepozvracel. Neznám větší osobnost…

Uvěřit Bohu, že jsme jeho milované děti, je náš veliký a prvořadý úkol. Žádné klanění a korunování sošek nebo obrazů zlatými a posvěcenými korunkami. Máme posvětit sebe, zasvětit se Ježíšovu způsobu života. Přijmout za svou jeho službu a s ním se obětovat druhým.

Až tomu uvěříme, že jsme děti boží, promění se náš život.
Pak budeme jednat s biskupem i s posledním Vietnamcem a bezdomovcem, jako s Ježíšovým bratrem. A biskup se mnou bude také jednat jako s Ježíšovým bratrem. Budeme se blížit k Ježíšově úrovni jednání.
Už nebudeme říkat, že na někoho (třeba R. Bezáka) byl vložen Ježíšův kříž. Ježíš se sám nepřibil a velekněží a katané nebyli boží služebníci. 

Až uvěříme, že i ten druhý je milovanou dcerou nebo milovaným synem božím, změní se naše jednání.
Pak budu vědět, že pečuji-li o vlastní dítě, zároveň pečuji o Ježíšovu sestru nebo bratra.
Dostanu-li zakázku na nějakou práci, dostal jsem královskou zakázku od královského bratra.
Jestli někdo poslouží mě: uvařil-li mi oběd, setřel-li mně podlahu, vyměnil-li mě plenu – pak mně v tom, který mi posloužil, také posloužil Ježíšův bratr nebo jeho sestra. Dostalo se mi veliké cti.
Až nám vědomí božích dětí přejde do krve, pak mezi sebou budeme jednat na úrovni božích velvyslanců, na úrovni božích synů.

Je to utopie? Byl Ježíš utopista?

Přijali jsme tuto ideu za svůj cíl. Víme, že k této úrovni jednání dojdeme úplně až v nebeském království. Ale uvěřili jsme, že „Boží království už začalo“. Touto cestou jsme se s Ježíšem vydali.

Prosba: „Přijď tvé království“ – je jednou z nejdůležitějších proseb.
Všechno ostatní nám bude přidáno. Všechno nám už bylo dáno!
Boží království si nemusíme teprve vyprošovat. Potřebujeme jediné – učit se od Ježíše jednání, které nám svým životním příkladem ukázal: „Jednejte spolu tak, jak já jednám s vámi“.

Ježíšova úcta k člověku, jeho obětavá služba, je nám vzorem.

Jan říká: „Ježíš – ten, který bude církevní vrchností prohlášen za „blázna, buřiče a bourače naší svaté víry“ – je služebníkem a beránkem božím. Nenechte se mýlit lidským soudem, který Ježíše pomluví, že je podsedlý zlým duchem, tento člověk je plný božího Ducha. Toto je syn Boží!“

	2011
2. neděle v mezidobí       Iz 49:3. 5–6       1 Kor 1:1–3       J 1:29–34       16. ledna 2011

Někdo někdy o někom řekl: „Ten bude římským císařem, papežem, presidentem…“
Janova slova o Ježíšovi: „To je beránek boží…“ jsou výrokem jiného druhu.
O takových výrocích Ježíš říká: „Jane, na to jsi nepřišel sám. Blahopřeji ti, došel jsi tak daleko, že ti to Otec mohl ukázat… 
Bůh ví, komu může co svěřit. Někdo by se z toho splašil, využil pro sebe, zkreslil nebo nechal ležet ladem.
Jan se podle znamení božího zařídil. 
Autoritou buď někdo je, nebo není. 
Buď někdo někam někoho vede, nebo nevede. A buď se někdo nechá vést, nebo ne.
Jan sám rozpoznal v Ježíšovi autoritu. („Ponoř ty mě“, řekl tesařovi.)
Potvrzení Bohem Jana utvrdilo. („Na koho uvidíš sestupovat Ducha a zůstávat na něm, to je ten, který ponořuje do Ducha svatého.“)

Znovu si všimněme, jak důležitá jsou pro nás slova, slovo Boží zvláště.
Beze slov bychom byli hluší. Jako děti němých rodičů. Nakolik porozumíme filmu v neznámé řeči?

Ukázat na něco – je první informací. Pojmenování je postačující informací jen u něčeho známého. U něčeho nového potřebujeme další popis, vysvětlení.
Označení „beránek“ může být víceznačné. 
Jan měl na mysli zabité zvíře, stažené z kůže, vykuchané, visící na háku u řezníka nebo v chrámě. 

Nepřehlédněme, že Ježíš o sobě nemluví jako o beránku, ale o Chlebu. 
Živíme se slovem Božím a jsme posilováni Ježíšovou hostinou. 

I z našich úst vycházejí závažná slova o Ježíši.
Také říkáme: „Hle, Beránek boží…“ a „Řekni jen slovo a má duše bude uzdravena“.
Hledáme a přemýšlíme, co tato slova znamenají, a co máme činit, jak se podle nich zařídit.
Ta slova souvisejí také s důvodem našeho křtu.

Jsme rádi za náš křest. Snažíme se mu víc a víc porozumět.

Naše děti se připravují ke Stolu Páně, biřmovanci k přijetí svátosti dospělosti.
(Jak forma našich svátostí vypadá, nakolik je sdělná, by vyžadovalo zvláštní úvahu.)

Budou-li se nás děti ptát: „Dědečku, tetičko, kmotřičko, k čemu ti je křest“? Co jim odpovíme? Nebudou-li se ptát, může to být špatné vysvědčení našeho vedení.
Tím více máme zkoumat, k čemu křest je, co nám Bůh křtem nabízí. 

K vyprovokování debaty nejdříve ukážu na několik chyb, kterých se dopouštíme.
„Křest je na odpuštění dědičného hříchu“, říkají někteří.
Spokojili se s jednou větou, jako pes s kostí, kterou popadl a utíká s ní pryč, aby mu ji nikdo nevzal. Víc nevědí, ani o tom nepřemýšlejí. Přitom ta věta je podobně zmatečná, jako když komunisté hasičům začali říkat požárníci.

Říkali jsme si, že pojem dědičný hřích nemůžeme používat.
Nelze zdědit statečnost, obětavost, umění hrát na varhany nebo trpělivost v soužití s druhými. Nelze zdědit vztah k Bohu, nevěrnost nebo hřích.
Nikdo nebude zavržen za cizí selhání.
Zátěž, kterou jsme zdědili (nedůvěra Bohu, sklony ke zlému), je spíše polehčující okolností. Slušný člověk postiženému pomáhá, natož Bůh.
„Syn člověka přišel, aby hledal a spasil, co zahynulo." (Lk 19:10)

Minule jsem zmiňoval (jako příklad nebiblického a pohoršujícího myšlení) limbus pro nepokřtěné děti.
Zlí duchové požádali Ježíše o amnestii – a Ježíš je pustil do vepřů. (Srov. Lk 8:26–39)
Proč by nepokřtěné dítě nemohlo požádat: „Bože, prosím tě, dej mi příležitost k růstu“.
Copak je Boží pomoc omezena jen na možnost svátostí?
Pozorujme pečlivěji Ježíše. Zlé duchy Ježíš neodbyl a dítě by odmítnul?
„Všechno bude odpuštěno, pouze hřích proti Duchu svatému nemůže být odpuštěn.“ (Srov. Mt 12:31)

Přestaňme z Boha dělat slepé zákonické monstrum. Ježíš přišel na pomoc i velikým zločincům.
Dávejme pozor na to, co říkáme, děti nás slyší. Jsou chytré a často nás předčí logickým myšlením. Můžeme je svými zkamenělými řečmi odradit. 

Na jedné straně z Boha děláme nespravedlivou stvůru, na druhé straně jej cpeme do abstraktních pojmů. Např. říkáme: „Bůh je nekonečné milosrdenství“. Jakým právem Boha zpředmětňujeme a proč používáme abstraktní pojmy?
Proč o Bohu říkat, že je nekonečně dobrotivý? (Nekonečná vzdálenost ve skutečnosti neexistuje.)
Chytré děcko se zeptá: „Jak to, že jsou lidé v pekle, když je Bůh nanejvýš milosrdný a dobrotivý?“ A jsme u konce s dechem. 

Čtěme dětem z Bible a nestyďme se za jazyk Bible. Nebojme se výrazů: „Bůh se hněvá, rozzlobil se, trestá zlo, povýšené ponižuje…“
Bůh není nějaké nekonečné milosrdenství. Vadí mu zlo, staví se proti němu, zastává se obětí.
Bůh není dobrák, naštěstí. Ježíš nebyl „hodný“. Hledejme přesnější vyjádření.
Je tragedií, nevidí-li naše společnost hřích. Pak jí nic nechybí a nemůže být uzdravena.

Kdo čte Bibli dál, objeví netušenou krásu přátelství a smilování se Boha nad hříšnými lidmi (jiné nemá).
Ukazujme dětem, že Bůh není lhostejný, že na nás nezapomíná, je solidním partnerem, jedná poctivě, drží slovo a ctí pravidla.
Bůh je krásný, živý, silný a odpovědný.
Není neosobní, není lhostejný k trápení člověka ani ke strachu provinilce, nemá tvrdé srdce. Pokud se hříšník snaží napravit svou nespravedlnost, Bůh nevyžaduje odpykání trestu.
Není nic, co by nemohlo být odpuštěno, pokud se provinilec kaje. 

Pokud jsme my objevili, že křest je ponořením do Boží náruče, nebude nám dělat potíž o tom vyprávět dětem.
„Náruč“ je dětem srozumitelná. Zakoušejí-li krásu bezpodmínečné náruče, vidí, že si rodiče poskytují vzájemnou chápající a obětavou náruč. Zraněné nebo smutné dítě bereme do náruče. (Nejen dítě.)
Mají-li děti zkušenost s naší náručí, mohou porozumět „náruči boží“. 

Křtem je hříšníkovi zvěstováno odpuštění. Ale tím to nekončí. Bůh neříká jen: „Vytrhuji tě ze zla“. Ubezpečuje nás: „Vždy při tobě budu stát, vždy tě budu vysvobozovat ze zla!!“ (To neznamená, že jeho milosrdenství budu vypočítavě zneužívat – to by bylo podlé.)

„Je-li Bůh láska“, pak dovedeme pochopit, že se Bůh ve svém milosrdenství slitovává nad hříšníkem, který se ocitl v propasti. Je-li Bůh milosrdný – pak to můžeme pochopit.
Ale že se Bůh opět smilovává nad hříšníkem, kterému už předtím byla zdarma poskytnuta milost a on přesto opět zradil, je téměř neuvěřitelné (pro toho, kdo má smysl pro spravedlnost). 
Ale je to tak.

Ukazujme dětem na jednotlivých evangelijních příbězích Ježíšovo soucitné jednání s hříšníky a potřebnými lidmi. Na Ježíšově jednání vidíme, jak Bůh jedná s člověkem, jak nás Bůh pozvedá, povzbuzuje nás, posiluje. („Nalomenou třtinu nedolomí, doutnající knot neuhasí.“)

„Děti, nikdy se nestyďte požádat Boha o pomoc. Máme se ke komu uchýlit, i kdybychom cokoliv zlého provedli. Máme někoho, komu se lze schoulit do silné, chápající a milující náruče.
Při křtu nás Bůh přivinul na své srdce.“
(Tím neříkám, že jen při křtu. Ale křest je jedním z těch viditelných znamení. Kéž by tomu forma našeho slavení svátostí odpovídala.)

Ale vysvětleme také dětem, že se zlem nelze koketovat a brát je na lehkou váhu. Narušuje a ničí náš charakter a vztahy s druhými.
Vysvětlujme jim, co znamená hřích proti Duchu svatému.
Jak začíná a proč „nemůže být odpuštěn“. 

Veliké přátelství je strhující.
Na boží přátelství odpovídáme svým přátelstvím (k Bohu i lidem).

Bůh je velkorysý a navíc má smysl pro humor. 
Lze s ním navázat závratné osobní přátelství.

Při každém novém křtu pokaždé děkujeme za náš vlastní křest, za věrnost božího přátelství, za uzdravování a zbavování našich různých strachů (i strachu z následků našich provinění).
Při křtu není obdarováván jen křtěnec. Každý otevřený Duchu božímu může být opět obdarován dary Ducha.
Není nic, co by nám Bůh odmítl, co by neudělal pro naši radost ze života.

(Příště budeme pokračovat z dalšího úhlu.)

	2008
2. neděle v mezidobí       Iz 49:3. 5–6       1 Kor 1:1–3       J 1:29–34       20. ledna 2008

Minulou neděli jsem položil otázku: „Kdo viděl sestupovat Ducha na Ježíše“?
Z textu minulé neděle (Mt 3:13–17) vyplývá, že Ježíš.
Kdo si vzpomněl na další místa v evangeliích o Janovi nebo si je vyhledal, našel správnou odpověď.

Poznámka: v biblickém textu místo „křtít“ čtěte: „ponořit“, text vám bude srozumitelnější.

Po Vánocích každoročně procházíme v liturgii Ježíšovo působení. Začalo ponořením v Jordáně, skončilo na kříži.
Židé šli s Ježíšem jen jednou. My máme obrovskou výhodu, že každý rok smíme znovu procházet Ježíšovým vyučováním (a máme je popsáno v knižní formě).
Každoroční vyučování mi připadá jako výstup po točitém schodišti. Každým „závitem“ se dostáváme nad určitý bod půdorysu s větším výhledem. Můžeme opravovat svůj náhled a doplňovat, co jsme dříve přehlédli.

Jen pár lidí tenkrát dokázalo naslouchat Ježíšovi do konce. Nesnesli Ježíše. Z velikých zástupů zbyla jen troška.
Kvůli nám samotným zkoumáme, jak se to stalo, v čem vězí chyba židů?
Nevím, zda Vám někdo do Nového roku přál: „Aby se ti podařilo lépe porozumět Ježíši, abys jej mohl lépe následovat“.

Před týdnem nás Písmo opět zavedlo k důležitosti Janova ponoření pro náš život (k Janově výzvě k „obrácení“).  Dnes o kousek pokročíme. Biblický text nás znovu přivádí k Janovi.

Mnoho židů neudělalo „dobrý začátek“, ke kterému je Jan důrazně vybízel. Proto se minuli s Mesiášem. (Kdyby jej jen minuli…)
Všímáme si, že zaťatost v myšlení je neštěstím, někdy je životu nebezpečná.

Když Jan přemýšlel nad prorockými texty o Mesiáši a porovnal je s tím, co říkali rabíni o Mesiáši, odešel na poušť. Vzal si velbloudí kůži, pod ní spal a jedl to, co mu dala příroda. Došlo mu: „Až se setkáme s Mesiášem, nebudeme mu rozumět“.
Bůh mu zjevil, že to, k čemu došel, má říkat lidem. Tak se mu dostalo poslání, aby ukazoval židům, jak překrucují Písmo.
Jan zřejmě dostal určité dary (i Ježíš o Janovi říká, že přišel v duchu a moci Eliášově). Měl schopnost dělat zázraky, číst myšlenky, ale ani je nepoužíval, aby neupoutával na sebe. Věděl, že čas hoří. Podobně Jan při výslechu teologické komise řekl: „Nebudeme se zdržovat tím, kdo jsem já. Přejděme k nejdůležitějšímu, já pouze připomínám Izajášova slova, že se máme obrátit, aby se s námi mohl Bůh domluvit“. 
(S některými hříšníky se Ježíš domluvil, ale se zbožnými typu farizeů a velekněží, ne.)

Jan lidem vysvětloval, jak to je s prorockými texty a s nebezpečím si myslet, jak „všechno známe“. „Kdo chce začít znova, pořádně a bez těch starých chyb? Kdo si uvědomuje, jak nebezpečné je zůstávat v postoji „otců“,  ať sestoupí do Jordánu…
Člověk, který lezl do Jordánu, pak řekl: „Ještě krok a proud mě strhne.“
Jan jej chytl a vytáhl na břeh: „Neboj se, Bůh ti přichází na pomoc“.

Když jednou přišel Ježíš k Jordánu, Jan se zarazil: „Počkej, tebe ponořovat nebudu, ty ponoř mě“. ˇ
Ježíš se usmíval: „Co ti bylo nařízeno?“
„Že mám ponořovat“.
„Koho?“
„Každého.“
„Proč?“
„Každý potřebuje opravit myšlení.“
„Tak mě ponoř.“
„Ty ponoř mě, ty jsi lepší“.
„Bylo ti nařízeno ponořovat?“
„Bylo.“
„Tak vidíš, ponoř mě.“
Jan Ježíše ponořil a najednou „vidí nebe otevřené…“, a vidí, že ponořil Mesiáše.

„Já jsem přišel ponořovat do vody, aby Izraelité mohli porozumět Mesiáši“, říká Jan.
Opakuji, že Ježíš nám vlastním ponořením od Jana ukazuje, že i my – každý z nás – potřebujeme „nové zrození z vody“, každý potřebujeme začít s novým způsobem myšlení.

My nemůžeme „nové zrození z vody“ přeskočit nebo nahradit tím, že víme, kdo je beránek Boží. To věděli apoštolové také, a přesto Ježíšovi v řadě věcí nevěřili. (Připomenu jejich nejtěžší nevěru – po Ježíšově zatčení přestali věřit, že Ježíš je beránek Boží a Mesiáš.)

Kdybych se vás zeptal: „Kdo věří, že Ježíš je beránek Boží?“, každý bychom zvedli ruku.
Toto tvrzení jsme přijali více než apoštolové.
Ale co to znamená, že Ježíš je beránek Boží?

Zeptejme se pro kontrolu jeden druhého. Udělejme to doma.
Nebo si napišme svou odpověď.

Ve většině případů uslyšíme sebe nebo druhého: „No, že za nás dal život…“
Jenže, co to znamená: „Dal za nás život“?
Požádejte vaše dítě, aby se vás takto zeptalo: „Tati, co to znamená: „Ježíš za nás dal život“?
Většina z nás bude říkat: „Ježíš za nás prolil krev na odpuštění našich hříchů“.

„Tatínku, je to jako když se čachtická paní ponořila do krve mladých děvčat, aby si udržela mládí?“
„To ne, to se nedá srovnávat.“
„Tak jak to je?“

Ježíšovo působení začalo tím, že potvrdil důležitost Janova varování.
Skončilo tím, že se Ježíš nechal zabít.
Proč? Aby mu lidé konečně začali důvěřovat.

„Kdo je spasen?“ ptali jsme se nedávno.
Ne ten, kdo pouze říká: „Ježíš je beránek Boží“ a „Ježíš je Syn Boží“.
Zachráněn je ten, kdo Ježíši důvěřuje a nechá si od Ježíše poradit.
Ve všem! Ne jen v něčem.
Kdo se Ježíšem nechá vést a vzdělávat, bude zachráněn.

Křesťanské manželství je to, ve kterém oba manželé přijali Ježíše za svého přítele, Mistra a Učitele, a jednají podle jeho příkladu.
Boží království je uspořádání sebe a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel.

Bez znalostí Ježíšových pravidel k tomu ale nedojde.
Nestačí jen vědět: „Miluj svého bližního, jako sebe sama“. Kdyby to stačilo, nemusel by se Ježíš namáhat a mnoho hodin vyučovat.

Něco jiného je nechat se pokřtít a něco jiného je stát se Ježíšovým učedníkem a Ježíšovým přítelem. 

Zkusme si udělat zkoušku, zda bychom patřili (zda patříme) mezi Ježíšovy učedníky:
Kdo nečte evangelia,
kdo čte z evangelií jen něco, kdo si z nich vybírá jen něco,
kdo se neptá na to, čemu nerozumí,
koho nebaví evangelia číst
 –	ten by s Ježíšem nechodil a zatím mezi učedníky nepatří.

Pouze pokřtěný člověk je jen nemluvnětem a nedochůdčetem božím.
	3. neděle v mezidobí

	2019
3. neděle v mezidobí       Iz 8:23b–9:3       1 Kor 1:10–13. 17       Mt 4:12–23       26. ledna 2020

V prvním čtení jsou použity základní obrazy: tma, pohanství a otroctví. 
Ale vyjmenovaným národům i krajům, poníženým pro svou zločinnost, vychází světlo slitování Hospodina.

K úryvku evangelia.
„Lékaře potřebují nemocní,“ proto se Ježíš po ponoření od Jana Baptisty odebral do nejvíce potřebné „pohanské Galileje“. 
Už cestou do Nazareta „učil náboženství“. Předcházela ho dobrá pověst. V Nazaretě, kde vyrostl, měl dobré postavení, ale po nedokonané vraždě (za „drzé otázky“) odešel do Kafarnaa.

Ježíšovo hlásání obsahuje:
 1.	výzvu k obrácení
 2.	dobrou zprávu, že boží království se přiblížilo
 3.	pozvání k následování a k zachraňování tonoucích ve zlu.
Toto vše pak máme jako učedníci předávat dál.

Před týdnem jsme četli, jak se Janovi učedníci obrátili k Ježíšovi – na rozdíl od těch, kteří si povýšeně mysleli, že obrácení nepotřebují (neboť se pokládali za velice zbožné).

Na příběhu Nikodéma jsme si ukázali smysl Ježíšovy smrti a nezbytnost obrácení, neboť tehdejší židovská zbožnost byla vražedná.
Na Petrově cestě k učednictví vidíme, že nám jedno obrácení nestačí. Jako se každý den díváme do zrcadla, tak si i své jednání potřebujeme stále porovnávat s Ježíšovým jednáním. 

Průběh obracení Jana Evangelisty, probíhal jinak než u Petra. 
Jinak doklopýtali k Ježíšovi emauzští učedníci, jinak apoštol Tomáš.
I apoštol Petr – dokonce jako papež – vícekrát jednal podle svého a selhával. 

Ježíš řekl: „Až vyvýšíte Syna člověka, poznáte, že já jsem to.“
(Ta věta je krkolomná, možná záměrně, abychom o ní zakopli a ptali se na její smysl. Ale ptali se nedobře a nevytrvale (srov. J 8:28n.), byli povýšení.

Nikdo z Izraelitů Ježíšovy doby nepopíral, že Ježíš byl ukřižován. Ale jen některým Ježíšova smrt pomohla – vysvobodila je ze sebeklamu povýšenosti a jedovaté zbožnosti (viz podobenství o jílku mámivém). 

Jílek v nás není hřích, ale sebejisté, pyšné mínění o vlastnictví pravdy. V nějako míře měli v sobě jílek i apoštolové (a máme jej i my), když se s Ježíšem přeli: „Proč bys měl být zabit? My tě nedáme!“.
Tu sebejistotu zbožných Ježíš rozbil tím, že se přestal bránit a nechal zbožné jednat. Výsledkem bylo ukřižování.
Všichni selhali. Učedníci si svůj podíl přiznali – nezastali se Ježíše. A obrátili se.

Ježíše přivedl na kříž jediný hřích – náboženská pýcha. My jsme to překroutili, vykládáme, že naše hříchy přibily Ježíše na kříž (jakoby Ježíš musel na kříž za každé dětské zlobení).
Nesprávně říkáme: „Hle, Beránek boží, který snímá hříchy světa,“ v originále stojí: „Hřích“ – v jednotném čísle. 

Podle našeho pojetí spravedlnosti – za selhání musí přijít trest. Ale když svou vinu uznáme a snažíme se o nápravu, je nám odpuštěno bez trestu.
Jenže náboženská pýcha: „Já vím jak to je správně, ty tomu nerozumíš,“ je neprůstřelná. Tu si přiznat nechceme. Není vidět tak, jako třeba ukradené kolo nebo nemanželské děcko. Naši pýchu rozbijí jen přiznání spáchaného zločinu. Proto šel Ježíš na kříž. „Svět má poznat, že miluji Otce a konám to, co mi svěřil („přiveď lidi ke mně“).“ (J 14:31)

Ukřižování Ježíše nezachraňuje každého, nepůsobí automaticky. Bez obracení se ke Kristu nefunguje.

I my, nejen dávní židé, potřebujeme vědět, jak na tom před Bohem jsme.
Přestali jsme si všímat závratnosti božího přátelství a štědrosti, neudržujeme oheň své lásky k Bohu, neposloucháme jeho vyznání: „Jsi moje milovaná dcera, milovaný syn, tak dobře o tebe pečuji, že nekradeš z cizí peněženky, talíře, postele nebo cizí cti.“
Místo toho jsme udělali (nejen z Desatera) seznam zákazů a příkazů. Když to nepomáhalo, přidávali jsme další.
Místo odpovědi na boží přátelství svou láskou jsme kázali morálku a drezúru. I my jsme se dostali do farizejského drilu (více zásluh, poutí, obětí, modliteb, postů a samoúčelné askeze). Boží dar svatební hostiny jsme zaměnili za povinnost (kdo na ni v neděli a zasvěcené svátky nepřijde, má smrtelný hřích a hrozí mu peklo).
Potřebujeme se stále obracet ke Kristu a porovnávat si svou zbožnost se zbožností Ježíše.

Nerozumíme-li důvodu a smyslu Ježíšovy smrti, bude všechno naše křižování, uctívání kříže i utrpení zbytečné.
Kreslíme-li na sobě kříž, není to magické jednání (jako když někdo pověrčivě „zaklepává na dřevo“), není to jen přiznání se ke Kristu, ale především, přiznání se ke zločineckému sklonu náboženské pýchy.
Bůh nepotřebuje mé ujišťování typu: „Věřím v tebe, doufám v tebe a nadevše tě miluji,“ já se potřebuji varovat před nerozvážnou a namyšlenou zbožností.
Kdybych žil v Ježíšově době, kdož ví, na které straně bych stál. Přinejmenším – kdybych patřil mezi učedníky – je otázkou, nakolik bych byl statečný, vícekrát jsem se v životě zachoval zbaběle.
Činím-li na sobě znamení kříže, mám při tom zkoumat, kontrolovat si, jak by jednal, mluvil a myslel Ježíš na mém místě. Chci jednat ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého.
Znamení kříže mě má zastavit jako „stopka“ na cestě před náboženskou suverenitou (i před jakýmkoliv selháním).
Dovedu si představit, že Kaifáš na začátku procesu s Ježíšem pronesl zbožnou modlitbu.
Sám jsem také někdy začal modlitbou a skončil selháním.

„Království Boží se přiblížilo,“ hlásá Ježíš.

Pozor, božímu království se ale také někdy vzdalujeme! – Když znovu jednáme svévolně.

Bůh má s námi slitování – vzpomeňme na jednání otce z Ježíšova podobenství o milosrdném otci.
K Bohu nepřicházíme tak, jako když se někdo jde udat na policii (a pak následuje soud a trest), vracíme se domů očekáváni a vyhlíženi Otcem.
Jenže – „vzorný“ syn pozvání ke stolu odmítal, i když i za ním otec přišel, měl se za spravedlivého, který přece obrácení nepotřebuje.
To může být náš případ, často jsme se sebou spokojeni jako ten starší syn: „My jsme pravá církev. Ať se obrátí všichni ti protestanti a vrátí se do lůna naší přesvaté církve.“
Kde jsme k takové namyšlenosti přišli? Copak někdo nejsme hříšníkem, copak církev není hříšná, když ji tvoří hříšníci?

Bůh je ochoten a připraven nás mateřsky přijmout, ale my nejsme vždy ochotní k obrácení a k návratu. 
My – kteří tvoříme církev – potřebujeme zásadní obrácení, reforma nestačí.

Všichni se máme obracet ke Kristu a hlásat druhým, že boží království se přiblížilo. Máme druhým ukazovat, jak a čím si Ježíš získal naše srdce a jak nás to ovlivňuje a proměňuje.
„Posílám vás k lidem jako záchranáře,“ říká Ježíš nám – svým učedníkům.

V našem obracení se ke Kristu nemáme polevovat. Nikdy, přinejmenším v tomto světě, s ním nebudeme hotovi. To není tísnivá zpráva, ale úžasná možnost a veliký dar milosrdenství.

Boží království nemáme očekávat, máme je budovat. 

	2017
3. neděle v mezidobí       Iz 8:23b–9:3       1 Kor 1:10–13. 19       Mt 4:12–23       22. ledna 2017

K prvnímu čtení.
Izrael se dostal do područí Asyřanů. Významnější lidé byli odvedeni do otroctví. Na jejich místo přišli asyrští kolonisté. Od nich se zbytek Izraelců nakazil pohanstvím, hadačstvím, jasnovidectvím, dotazováním duchů zemřelých atd. Zřekli se poznání – osvícení od Hospodina a žili v temnotě pověr.
Otroci byli často oslepováni (aby neutekli a byli snadno ovladatelní). Dozorci je zapřahali jako dobytek do jha a bičem popoháněli k práci. Ale i jim věrný Hospodin skrze proroka přislibuje osvícení (viz evangelium).

K druhému čtení.
Život v „bublinách“ a vzájemné řevnivosti není ničím novým.
Pavlovo napomínání si křesťané nebrali a neberou mnoho k srdci – Ježíš pro nás není srdeční záležitostí. 
Křesťané žijí asi ve 400 církvích. Každá si myslí, že je lepší než ty druhé. 
Římský biskup František vloni řekl: „Nemůžeme čekat na hodnostáře a teology, ti se dohodnou až den po posledním dnu“.
Kdo ví, zda nám poslední vlak už neujel.

K evangeliu.
Ježíš se snažil přivést k Otci lidi ze všech „bublin“ i veřejné hříšníky. Také lidem neortodoxních krajů (Zabulonova, Neftalimova a Galileje) nabízel osvobození a osvícení. Nabízí záchranu všem lidem všech dob.

Boží království se přiblížilo, máte se ke komu obracet (ale hrozí nám, že se božímu království můžeme vzdalovat).
O významu „obrácení“ mluvíme každou chvíli.

Je neštěstím, že se Ježíšovo „obrácení“ v 5. století sv. Jeronýmem (v překladu Bible z řečtiny do latiny) změnilo na „pokání“. (Obrácení znamená změnu postoje a nápravu.)

Ježíšovo vyučování by se mnohým dnešním rozmazleným křesťanům nelíbilo. Vytýkali by mu, že nemluví pozitivně a nezřídka je kárá. Jenže on věděl, jak na tom jsme.

Židům tehdy hořela koudel u zadku (60 000 ukřižovaných po pádu Jeruzaléma, zotročení, vyhnaní z Izraele…)
Kolikrát – (jen) ve 20. století, v „křesťanské“ Evropě hořela koudel u zadku?
 –	Před 1. světovou válkou.
 –	Němcům znovu od 30. let (za jak dlouho až rozpoznali, že Hitler lže, krade a vraždí?)
 –	Čechům před 2. světovou válkou (například Komora právnická, lékařská a inženýrská souhlasně přijala Norimberské zákony o vyloučení židů ze svých oborů jednou provždy). 
 –	Čechům po r. 1945 (bestiální vyhnání Sudetských Němců).
 –	Čechům po r. 1948 (za jak dlouho Češi rozpoznali, že komunisté lžou, kradou a vraždí? KSČ měla přes milion členů).
Evropa 20. století byla „křesťanská“!
(U nás ještě v r. 1952 se ke katolické církvi hlásilo 76 %, ateistů bylo 5 %).
Drtivá většina chodila do kostela, modlitby byly běžným rituálem, lidé dodržovali v pátek půst, lidová zbožnost kvetla… Ale to vše bylo povrchní (i když od lidí často upřímné) a zoufale málo. 

Křesťanských předků si vážíme, ale jejich křesťanství bylo slabé. Křesťané nezabránili včas zlu.

Po atentátu na následníka trůnu Ferdinanda generálové tvrdili císaři, že urážce Rakousko-Uherska lze zadostiučinit jen vyhlášením války Srbsku. Biskupové souhlasili, že válka je teologicky spravedlivá.
Škoda, že po vyhlášení mobilizace některý biskup nepřivedl demonstraci chlapů před rakouského císaře: „Vaše Apoštolské Veličenstvo, neuposlechneme povolávacího rozkazu do války! Je proti Desateru! Můžete nás nechat na místě zastřelit.“
Chlapy to nenapadlo, byli vedeni ke slepé poslušnosti autoritám, s radostí nastoupili do války.

Piláta při nástupu do Jeruzaléma coby prokurátora doprovázely vojenské jednotky se svými prapory – na nich byly zobrazeny postavy bohů, hrdinů nebo zvířat. Vojáci jsou na své bojové zástavy hrdí, ale pro židy byly obrazy rouháním. Několik set židovských osobností se postavilo vládci do cesty. Požadovali stažení praporů. Žádali, aby vojáci své prapory odložili. Pilát vydal rozkaz vojákům obklíčit demonstranty a tasit meče. Židé poklekli a sklonili hlavy s prohlášením: „Jen přes naše mrtvoly.“ Pilát ustoupil.

Naši tátové byli ochotní bránit republiku před Hitlerem. Ale pak poslechli rozkaz presidenta a všechny zbraně a muniční sklady poslušně předali německé armádě. Byli odmala (i v kostele) vedeni k slepé poslušnosti autoritám.

Němci se pokusili o 42 atentátů na Hitlera. Ale to bylo málo. A příliš pozdě.

Kolik lidí je dnes ochotných se stavět proti zlu? 

Kdo má vizi pro svět mimo Františka (u nás mimo Tomáše Halíka)?

Jsme my schopní někoho přivést ke Kristu? U kolika lidí se nám to podařilo?

O naší náboženské nevzdělanosti budu mluvit za týden.

Kde dnes zaznívá prorocký hlas vyzývající k proměně myšlení a srdcí?

Ježíš se kvůli nám a pro nás nechal zabít. My o této strašné události mluvíme jako o počasí!
My jsme Ježíšovu obětavost zúžili na oběť Bohu! Prohlásili jsme to za vůli boží!
Jak může takový Bůh přitahovat naše děti?)

Ježíš změnil svět.
Jak měníme svět my?
Nestačí být na sebe doma hodní a mít pěkné rodiny – o to se snaží i šlechetní nevěřící.

Ježíš je největším prorokem.
Do učení k prorockému poslání – k hlásání dobré zprávy, že se boží království přiblížilo – si vybral ženáče, chlapy od rodin.

Ježíšova obětavost šla už za hrob.
Obětavost apoštolů šla až na smrt.

Kdo chce, může se dát pokřtít – a pak se stále nořit do Ježíšovy obětavosti.

Za chvíli nám – svým nejbližším – opět nabídne životodárnou posilu: „Vezměte, jezte a pijte…“

Příloha:
Vyhlídky křesťanství v Evropě
Tomáš Halík

Je Evropa stále ještě křesťanská? Nebo jak by v ní mělo být křesťanství přítomno? – Nad těmito otázkami se zamýšlí známý český teolog v přednášce, kterou proslovil nedávno v Mnichově na pozvání kardinála Reinharda Marxe a z níž přinášíme podstatný úryvek.

Může být křesťanská víra nadějí pro Evropu? Na takto položenou otázku se od křesťanského teologa očekává jednoznačně kladná odpověď. Je však možné jednoznačně odpovědět, je-li otázka položena takto obecně? Vždyť Evropa i křesťanství jsou živé, a tudíž dynamické skutečnosti, které se neustále proměňují v dějinách. Evropa není jen určité území, nýbrž stále pokračující příběh.
To, co se především mění v křesťanství, je spiritualita – způsob, jakým se víra vtěluje do stylu myšlení a života lidí. Při změně kulturních paradigmat se objevují nové způsoby, jak být křesťanem. Hovořím-li zde o křesťanství, mám na mysli právě toto – spiritualitu; nikoliv „křesťanství na papíře“, posvátné texty a církevní dokumenty, nýbrž křesťanství v životě. Biblické texty a znění článků víry zůstávají v průběhu času nezměněny. Avšak způsoby, jakým jim křesťané rozumějí, jak je „překládají“ do jazyka a kultury své doby a jak je uvádějí do života, se v běhu dějin mění.
Během dějin křesťanství se měnil několikrát společenský kontext, došlo k řadě výrazných změn paradigmat – a dnes patrně stojíme na prahu další z těchto radikálních změn. Proto na obecně položenou otázku, zda křesťanská víra může být nadějí pro Evropu, nemohu jednoznačně odpovědět.

Sekularizace nebyla posledním slovem
Křesťanství včerejška může být stěží nadějí pro Evropu dneška a zítřka. Z každého snu, i z nostalgického snu romantiků o premoderní Evropě, je nutné se jednou vzbudit. Christianitas („křesťanská Evropa“, křesťanství jako politická ideologie Evropy) je opravdu dávno mrtvá. V křesťanství nejde o věčný návrat téhož. Vzkříšení není resuscitace, návrat do minulosti, nýbrž průlom budoucnosti do přítomnosti. Vzkříšený Ježíš přišel mezi své jako neznámý poutník, cizinec a vlastní ho nepoznali, považovali ho za přízrak – a snad jedině toto se stále opakuje po každém „Velkém pátku dějin“.
Ale i dnešní evropské křesťanství se zdá být příliš unavené a málo přesvědčivé, zdá se být spíše náboženstvím na ústupu než silným zdrojem naděje pro Evropu dneška a zítřka. Lidí, kteří se hlásí ke křesťanské víře, v Evropě ubývá, a ti, kteří „praktikují víru“ tradičním způsobem, který nabízejí církevní instituce, se stali menšinou a jejich počet stále klesá.
Druhý vatikánský koncil byl nesporně odvážným – byť značně opožděným – pokusem připravit církev na situaci, kdy bude muset v nemalé části světa spolužít se sekulární kulturou. Současný vývoj však ukazuje, že ani v Evropě – matce sekularizace – nebude sekularizace tím posledním slovem dějinného vývoje. Sociolog Peter L. Berger už před několika desetiletími navrhl nahradit pojem sekularizace pojmem pluralizace.
To začíná být zřejmé zejména dnes, kdy v důsledku migrační vlny se nejen mění etnické, ale i náboženské složení evropského obyvatelstva. Mnoho Evropanů si klade otázku, zda bude možné si v budoucnosti uchovat identitu evropské kultury, případně „křesťanskou identitu Evropy“, zda noví obyvatelé Evropy budou respektovat „naše křesťanské hodnoty“. Kde se však dnes ti, kteří mezi nás přicházejí z jiných kulturních oblastí, setkají se živým křesťanstvím, jehož by si mohli opravdu vážit a které by se pro ně mohlo stát inspirací?

Reforma již začala
Bojuji se svou vlastní skepsí. Bojuji o naději, že křesťanství budoucnosti může mít pro dnes těžce se rodící jednotnou Evropu zítřka velký význam. Je to pouhé neopodstatněné přání, pouhý utopický sen? Aby se tento sen mohl stát skutečností, je zřejmé, že křesťanství v Evropě musí projít hlubokou reformou.
Možná že tato reforma již začala. Pontifikát papeže Františka se může za jistých okolností stát začátkem nové kapitoly v dějinách křesťanství. Může jím být ovšem jen tehdy, když odpovědí nemalé části církve na výzvy současného papeže nebude jen povrchní adorace osoby populárního pontifika. Může jím být jen tehdy, když myšlenky, které papež František předkládá ve svých encyklikách a homiliích, budou dále promýšleny a uváděny do života, když nezůstanou jen „křesťanstvím na papíře“, nýbrž pomohou v hledání nové spirituality, nového způsobu, jak být křesťanem ve světě, který se dnes bolestně rodí.
Po několik desetiletí se „křesťanská agenda“ – zřejmě v reakci na sexuální revoluci šedesátých let – soustřeďovala hlavně na otázky související se sexuální morálkou, bojem za kriminalizaci potratů, odmítání umělé antikoncepce a homosexuálních svazků. Jistě tyto otázky – zejména obhajobu nenarozeného života – nelze podceňovat. Papež František však vyzdvihl jiná témata, která se ocitala ve stínu – Boží milosrdenství, solidaritu s chudými, zodpovědnost za životní prostředí, vstřícnost v dialogu s ostatními kulturami a náboženstvími, pochopení pro lidi, kteří se ocitli v morálně komplikovaných životních situacích, roli osobního svědomí v mravním rozhodování.
Křesťanství, které může být pro Evropu dneška a zítřka inspirací, nebude mít podobu politické ideologie, ale ani církve, která svou aktivitu omezuje na klasickou pastorační péči ve farnostech. „Lidová církev“ bude zřejmě i nadále ztrácet svou sociálně-kulturní biosféru a nedomnívám se, že nějaká „nová evangelizace“ může tento vývoj zvrátit. Věřící křesťané budou v Evropě ještě více než dnes menšinou. Nesmí se však stát uzavřeným ghettem. Mohou se stát (abych opakoval oblíbený výraz papeže Benedikta) tvořivou menšinou.

Kultivace společenského klimatu
Křesťanská víra má jistě vstupovat do světa politiky, ovšem nikoliv jako ideologie a nástroj moci. Ve světě, tragicky poznamenaném nábožensky zdůvodňovanými zločiny, politickým, ideologickým zneužíváním náboženství, má křesťanství ukázat jinou podobu a jinou roli náboženství, totiž terapeutickou sílu víry. Ve světě, v němž triumfuje násilí, má být církev podle slov papeže Františka „polní nemocnicí“. Tím obrazem je jistě míněno ještě něco víc, než jen církevní zdravotnická zařízení a ústavy sociální péče či charitativní pomoc obětem násilí. K diakonii církve patří i kultivace společenského klimatu – od preventivní péče po dlouhodobé hojení ran a morálních důsledků konfliktů či režimů, které pošlapávaly lidskou důstojnost.
Po pádu diktatur zpravidla zůstávají ve společnosti morální jizvy, viny, které musí být přiznány, nazvány a léčeny pokáním, aby mohly být odpuštěny. Objevuje se touha po pomstě, která musí být vnitřně zpracována, aby mohlo dojít ke smíření. Zde mohou církve prokázat velkou službu obnově demokracie, která je nejen určitý typ vlády, nýbrž především určitá kultura mezilidských vztahů; podle Aristotela je demokracie určitou formou přátelství mezi lidmi. Když vidíme křehkost a nedokonalost demokracie v postkomunistickém světě (a nejen v něm) a když hovoříme o „demokratickém deficitu“ ve složitém aparátu Evropské unie, možná bychom příčiny těchto jevů měli hledat právě v této oblasti. Svobodná společnost, demokracie a právní stát předpokládá stálou kultivaci morálního klimatu a kvality vztahů mezi lidmi.
To, co se dnes děje zejména v postkomunistických zemích, nárůst nacionalismu, populismu, xenofobie a politického extremismu, je varovným znamením. Sotva komunismus ukončil svou krvavou procházku evropskými dějinami, objevila se nová strašidla – a to nejen v postkomunistické části Evropy. Politická teologie a sociální učení církve by měly už dnes na tyto výzvy reagovat.

Hledat hledající
Jsem přesvědčen, že křesťanství může obstát na globálním trhu stále pestřejších nabídek především jako hluboká spiritualita, jako otevřený zdroj životní inspirace, jako škola naděje, víry a lásky, škola se široce otevřenými dveřmi. Zdá se mi, že lidé, zabývající se výchovou a vzděláním budoucích pastýřů církve, brali po dlouhou dobu na vědomí téměř výhradně „zabydlené“ mezi věřícími (připravovali na pastorační práci v tradičních farnostech), případně „zabydlené“ v řadách ateistů – vůči nim bránili víru tradiční apologetikou. Budoucnost církve však závisí především na tom, nakolik církev dokáže komunikovat s hledajícími, a také na tom, nakolik dokáže hledat hledající i mezi těmi, kteří přílišné známky zájmu o náboženství nevykazují.
Ježíš řekl, že dobrý pastýř opustí 99 ovcí svého stáda a vydá se hledat jednu ztracenou. Papež František jednou toto podobenství aktualizoval: dnešní pastýř se nemůže věnovat jen jedné ovci, která zbyla z kdysi velkého stáda; měl by hledat těch 99 ztracených. V ČR a v bývalé NDR této aktualizaci dobře rozumíme – těch, kteří se označují za věřící, je zde opravdu málo.
Většina těch ostatních však nejsou ztracené ovce, které čekají, až je někdo přivede zpět; církevní ovčince je vůbec nepřitahují a nezajímají. Zdá se, že nalézají dostatek na zelených pastvinách tohoto světa – a pokud touží po tichých vodách, jsou přesvědčeni, že k nim vedou nejrůznější cesty a že k nim mohou dojít i bez duchovních pastýřů. Kromě „hledajících“ roste i počet „apateistů“, lhostejných, ale i s těmito lidmi je třeba vést dialog, byť tento dialog je obtížnější než kontakt s lidmi duchovně hledajícími. Je třeba hledat to, co je pro ně „svaté“. Neřekl snad Martin Luther, že Bůh je pro člověka to, co je pro něj to nejdůležitější?

Číst znamení doby
Klasická misie chtěla měnit ty druhé k našemu obrazu, naší podobě, podle našich již hotových představ. Doprovázení a dialog může měnit obě strany k obrazu a představě, kterou o nás má Bůh. Tuto Boží představu je však třeba stále hledat. Proto je to náročná práce, která vyžaduje jak odvahu, tak moudrost a pokoru.
Klasická misie, snažící se nevěřící a nekonformní mezi věřícími navrátit co nejdřív do oněch prostorů, které má církev nyní k dispozici (myslím tím i intelektuální a duchovní prostor), možná není nejvhodnější způsob, jak dnes s těmito lidmi komunikovat. Máme opravdu za úkol dělat z hledajících „zabydlené“? Nejde spíše o to, abychom se my sami stali hledajícími, a tak doprovázeli hledající, vedli s nimi dialog, v němž nejen oni, ale i my můžeme být obohaceni a proměněni? Nemáme abdikovat na roli vůdců a svěřit sebe i druhé vedení Ducha, který uvádí do celé pravdy?
Ano, svět se mění, Evropa se mění a na křesťany v Evropě čekají nové úkoly. Teologie by dnes měla rozvinout novou disciplínu – „kairologii“, umění číst znamení času a naplňovat tak prorocké poslání církve.
Je třeba se cvičit v umění číst znamení doby, učit se vnímavosti vůči potřebám našich bližních a solidaritě s potřebnými, učit se péči o zdravé přírodní a spravedlivé sociální prostředí. Pokud budou křesťanská společenství školami a podpůrným prostředím pro tento způsob života, nemusí se bát, že budou v menšině. Mohou být solí a kvasem, kreativní menšinou důležitou pro celek společnosti. Mohou být nositelkami naděje pro Evropu a svět zítřka.

Autor je teolog a nositel Templetonovy ceny
Katolický Týdeník, leden 2017

	2014
3. neděle v mezidobí       Iz 8:23b–9:3       1 Kor 1:10–13. 17       Mt 4:12–23       26. ledna 2014

Na Ukrajině je úzko. Slyšeli jsme o umrzlých a zastřelených zajatcích vlády. 60 dní Ukrajinci pokojně demonstrovali… President je ignoroval. Před 14 dny by opozice přistoupila na menší ústupky než teď.
I křesťané (pravoslavní a řeckokatolíci) stojí proti sobě. Řešení v nedohlednu.
Třeba nám i dnešní čtení něco osvítí.

8. kapitola Izajáše je významná, bohatá a důležitá pro pochopení Ježíšova vystoupení.
Izrael (severní království) pohrdl Hospodinem a jeho péčí, poklesl na úroveň pohanů, přijal jejich ohavné praktiky. Hospodin k tomu nemůže mlčet, království bude vydáno Asyřanům. Vody pohanských řek vystoupí z břehů a zalijí nevěrníky. 
Hospodinova věrnost je ale větší než nevěrnost Izraele. 

Druhé čtení si nechme nakonec.

Severní část Izraele měla u Judejců Ježíšovy doby podřadné postavení. 
Ježíš začal působit v této největší „tmě“, přichází pro nejvíce potřebné.

Po několik neděl jsme si všímali, jak veliké postavení u Ježíše my – jeho učedníci – máme.
Dnes si připomeňme úkol Ježíšova učedníka.
Máme si osvojit proces obracení se k Ježíši. Učedník není Mistrem.
Papež František teď znovu připomínal, že i biskupové jsou stálými učedníky. Platí to tedy pro každého pokřtěného.

Kdo si nečte pouze úryvky Písma, ví, že synové Jonášovi a synové Zebedeovi se setkali s Ježíšem už několikráte dřív.

„Boží království se přiblížilo, „obraťte se“ (opravujete si své názory s názory Ježíšovými). To je hlavní úkol Ježíšových učedníků.
Auto nebo dům (byt) si pořizujeme podle tloušťky naší peněženky. Někdo by si, kdyby na to měl, možná koupil dražší auto nebo dům. Bohatý si může nechat postavit na klíč i více domů. Ale úroveň manželství a rodiny není otázkou peněz. Záleží na každém, kolik jsme kdo ochoten do vztahů investovat vlastního potu a slz. Tak je to i ve vztahu s Bohem, a v učednictví u Ježíše.
Základním dovednostem řemesla se vyučíme za pár let. V manželství se učíme celý život, stále nás čekají nové a nové role…, až do stáří a umírání.

Křest je dovršením „přijímacího procesu“, otevřením dveří. Časem se ukáže, kam to kdo z nás jako Ježíšův učedník dotáhne. Někdo i propadne. V manželství je to podobné, svatba je přístavem, ze kterého se vyplouvá. Některý vztah ztroskotá.

Ježíš je největší osobností, přijmout jeho způsoby je umění nad umění. Vážíme si, že nás pozval do učení. Nenecháme se odradit pracností osvojit si Ježíšovy způsoby.

Evangelia nám ukazují příklady těch, kteří šli za Ježíšem na začátku.
Nikodém nacházel cestu k Ježíši pracně. I kvůli němu šel Ježíš na kříž. 

Apoštolové v evangeliích popisují vlastní klopýtání v manželství s Ježíšem. Apoštolové byli největšími osobnostmi (osobnost se nenarodí, k osobnosti se člověk otevírá a roste) a byli nejlepší ze všech učedníků.
U všech se prokázalo, že bez ukřižování nebyli schopni Ježíšovi ve všem přitakat. Jidáš dokonce odpadl.
Přes všechen velký obdiv k Ježíšovi a přes všechna jeho vysvětlování nepochopili, proč by se měl nechat Ježíš ukřižovat. Měli svou představu o Mesiáši. Ježíšova slova: „Až povýšíte Syna člověka, poznáte, že jsem to já“, si vykládali po svém, hádali se s Ježíšem o smysl jeho vlastních slov.

Tradiční zbožnost nám zabraňuje si připustit, že by se apoštolové mohli s Ježíšem hádat. „To je nepředstavitelné. Cožpak by biskup nedal na Nejvyššího Velekněze? To je absurdní!“
Do krve bychom se hádali. 

Apoštolové pokorně přiznávají, že nesnášenlivě a nenávistně stáli proti Samařanům (jako pravoslavní proti řeckokatolíkům dodneška a katolíci proti protestantům nejméně pět set let), proklínající se navzájem.
Každá církev vychovává své členy k vědomí: „Naše církev je neomylná. Kdo to nevyznává, budiž proklet. Nemáš rád církev.“
Apoštolové si až do ukřižování Ježíše mysleli, že jsou neomylní, pak se dostatečně spálili a už to nikdy netvrdili.

Ježíš učedníky trpělivě, ale pevně vychovával: „Procházeli jsme spolu biblický příběh s Eliášem. Eliáš byl vynikající osobností, ale vedle něj byli v Izraeli další proroci, o kterých Eliáš nevěděl. Říkal jsem vám, že na ně Eliáš nežárlil. Jak to, že vy jste tak nesnášenliví, že někomu zakazujete vyhánět zlé duchy mým jménem? Viděli jste něco podobného u mě? Kde jste k tomu přišli? (Srov. Mk 9:38–40)
Před chvíli jsem vám umyl nohy a znovu se přete, kdo z vás je přednější než druzí, že vy máte právo být monsiňorem, arcibiskupem nebo kardinálem. Kdo chce být nejpřednější, ať je otrokem všem.“

Nechceme slyšet, že se apoštolové povyšovali nad ženy, děti a pohany…
Je to tím, že se bojíme si přiznat, že jednáme podobně?

„Ó, Immanueli“, volá vícekrát Izajáš.
A my musíme volat: „Ó, Ježíši Kriste – ty jsi „Bůh s námi – jsi Emmanuel. A já přesto, že tě tak dlouho znám, se někdy nechutně povyšuji nad ženu, děti, nad kolegy, nad podřízené, nadřízené, nad ty, kteří nejsou v kurzu u našeho knížecího dvoru…
Kolikrát jsem si myslel, že si zasloužím větší plat, povýšení, vyznamenání, ocenění než ti druzí…
Kolikrát si povýšeně myslím, že to a to vím lépe než támhle to nemehlo nebo tento buřič…“

Až po Seslání Ducha svatého byli apoštolové a učedníci jakžtakž vyučeni a posláni samostatně učit.
My si někdy myslíme, že křtem, biřmováním a ostatními svátostmi (manželstvím, svěcením ke služebnému kněžství: jáhenskému, kněžskému, biskupskému) jsme už hotoví. V manželství a rodičovství jsou naše výsledky nebo nevýsledky rychle patrné. Ale dříve se v manželství a rodičovství často paternalismus také prosazoval silou. Žena slibovala muži poslušnost, táta vyžadoval úplnou poslušnost dětí, i ve volbě jejich manželského partnera. Konečně v rodině všichni přijímáme poslušnost Ježíši. Selhání duchovenstva tak viditelné nejsou („pan farář má vždycky pravdu“), o to si je hůře přiznáváme. Ale na to, aby si byl někdo jist „svou pravdou“, nemusí být ani farář.

Být učedníkem Ježíšovým vyžaduje pokorné přijetí, že s učením nebudeme nikdy hotovi. Že nikdy nebudu Mistrem. Proto Ježíš některým zájemcům učednictví rozmlouval: „To by pro tebe nebylo“.
Navíc učedník se neučí jen pro své vzdělání. Má druhým ukazovat, že každý člověk je Bohu drahý. Máme druhým ukazovat, jak se s Bohem spřátelit.
Jenže přátelství Boží nelze druhému zprostředkovat jinak, než skrze naši přízeň k těm, ke kterým jsme posláni. Nejvíce je to patrné při setkání s lidmi, kteří mnoho lásky od svých nejbližších nezažili. 

Vedl jsem v pátek pohřeb. Někdy se hodně trápím, co mám číst z Bible, abych pozůstalé potěšil. Vybral jsem začátek 14. kap. z Janova evangelia…
Náš úkol je ale pomoci druhým porozumět celé 14. kapitole (to se na pohřbu nedá zvládnout).
Ale tento úkol není svěřen jen kazatelům. 

Kdo se chystáte z letošního liturgického roku něco vytěžit, kdo se opět chcete Ježíšovu vyučování otevřít, přečtěte si, prosím, celou 14. kapitolu Janova evangelia.
Objeví se vám řada otázek, ale kdo se za porozuměním Ježíšovým slovům vydá, určitě se něco dozví.
Ten, kdo porozumí Ježíšovým slovům: „(nechám se ukřižovat), aby svět mohl poznat, že miluji Otce“, ten pochopí smysl Ježíšova ukřižování.

K druhému čtení: Ten, kdo se vyučil u Ježíše, se nebude v první řadě odvolávat na nějakou jinou autoritu.

	2011
3. neděle v mezidobí       Iz 8:23b–9:3       1 Kor 1:10–13. 17       Mt 4:12–23       23. ledna 2011

Mnoho lidí, kterým Ježíš otevřel dokořán veliké poznání, porozumění životu a nabídl své přátelství, se po zkušenosti s Ježíšovou obětavostí nadchlo pro jeho službu lidem. Mnoho hříšníků z vlastní zkušenosti s odpuštěním se stalo Ježíšovými spolupracovníky.

Jak se vám před týdnem dařilo domýšlet významu křtu pro nás? 

Hřích proti Duchu svatému nebude odpuštěn. Proč? Jak jste si to doma probrali? 

Ježíš přišel na pomoc porušenému světu. I my Ježíšovu pomoc oceňujeme, přijímáme ji a přidáváme se k němu. Pečlivě dáváme pozor, co nás učí, abychom mu byli nápomocní.

Začínáme jako učedníci. 
Samotný obřad křtu nebo biřmování je jen prvním krokem.
Vyučit se řemeslo trvá několik let. (Se základním vzděláním 12 let.)
Po vyprávění evangelií se nechceme přeceňovat. Apoštolové měli vyučování z první ruky, nechyběla jim zbožnost. Selhali pár hodin po „prvním svatém přijímání“. Určitě dobře vykonali exercicie před Sesláním Ducha svatého a přece i pak někdy nedoslýchali. (Počítali jste si někdy, kolik let trvalo, než se vydali do misií?)
(Kdysi jsme si dělali zkoušku, zda patříme mezi Ježíšovy učedníky.) 

Dokud není učedník vyučený, je použitelný jen pro pomocné práce a chození pro pivo.
Pak se má nechat přezkoušet, aby věděl, co umí a k čemu je použitelný. "Žeň je velká, dělníků málo. Proste proto Pána žně, ať vyšle dělníky na svou žeň!" (Mt 9:37–38)
Jan Baptista by nám mohl být veliký vzorem. 
Na rozdíl od apoštolů byl z význačnějšího rodu. Vzdal se církevní kariéry. Netoužil po moci ani slávě (na rozdíl od apoštolů). 
V ničem nezacláněl Mesiáši. Pokorně přijal službu učitele přípravky (zůstal na břehu Jordánu a připravoval lidi, aby byli schopni přijmout Mesiáše). Dokonce přijal i úděl vězně, který se odvážil veřejně kritizovat vládce.

Kdo poznal, jak vypadalo Janovo ponořování (že Jan vytáhl kajícníka z hluboké vody na břeh), ten porozumí Ježíšovým slovům: „Udělám z vás rybáře lidí“. 
Pozorujeme-li námahu rybářů při lovení sítěmi, ledacos nám dojde.

Jak a k čemu máme sloužit, ukazuje Ježíš na několika přirovnáních.
„Budete:
kvasem, 
solí, 
světlem.“ 
To vše je krásným posláním.
Mluvili jsme před časem o vznešenosti snoubenky a možnosti patřit mezi Ježíšovy příbuzné, přátele a nakonec snad do množiny nevěsty. Jen si nesmíme myslet, že už jsme u cíle, nesmíme si hrát na lepší a důležité. Nesmíme zapomínat na službu.
Potřebujeme mít před očima službu Jana Předchůdce Páně i službu Ježíše.
Kvas, sůl, světlo ani rybáři – záchranáři, tu nejsou sami pro sebe, slouží. Není větší kariéry.
(Říkali jsme si, jak nás porozumění Kristu vybavuje i do našich nejbližších vztahů – objevujeme další velikost dítěte a partnera jako dceru nebo syna božího.)

To vše máme mít na paměti, ale také si máme dávat pozor na své sklony k povýšenosti.
Dobře víme, že se v něčem podceňujeme a v něčem se naopak povyšujeme.
Ježíš nám zvyšuje zdravé sebevědomí, ale také nás upozorňuje na nebezpečí falešného přeceňování.

Nechali jsme se pokřtít nebo jsme byli pokřtěni. I své děti se odvažujeme křtít.
To není samozřejmost.
Nemohli jsme se dětí před jejich narozením nebo adoptováním kojenců ptát, zda zachtějí do naší rodiny. Ale přijali jsme odpovědnost za jejich péči, aby se jim v naší rodině líbilo.
Jako se židé odvažují obřezávat své chlapečky – na znamení „manželské smlouvy s Bohem“, tak i my se odvažujeme křtít malé děti. Neptáme se jich, zda o křest stojí, ale přijali jsme odpovědnost za jejich objevování Boha a církve. Aby neměli Boha za karikaturu, a aby jim v církvi bylo dobře.

Podobný úkol máme vůči světu.
Rybáři páchají na rybách násilí, ale to už je mimo model Ježíšova přirovnání o „lovení lidí“. Máme vyprošťovat, zachraňovat lidi z nebezpečí a zla. Samozřejmě s velikou úctou k nim a s respektováním jejich svobody.
Ježíš je nám nepřekonatelným Mistrem.

Každá práce má svá pravidla. 
Potřebujeme nejen pečlivost, ohled, ale je třeba také dbát na bezpečnost práce. Aby nás to, co děláme, „nesemlelo“. 

Mnohokráte se stalo a stává, že se my křesťané nejrůznějším způsobem povyšujeme nad druhé.
Povýšeně soudíme druhé: „Ten a ten nesmí ke Stolu Páně.“ A sami jsme se možná neomluvili druhému za pomluvy, nikdy nepožádali ani svou ženu nebo děti za odpuštění.
Svou „zbožnost“ (podle svého vkusu, ne podle Ježíšova vkusu) si pokládáme za zásluhy, ale spravedlnosti mnoho dlužíme. A přitom na Ježíšova slova: „Nebude-li vaše spravedlnost o mnoho přesahovat spravedlnost zákoníků a farizeů, jistě nevejdete do království nebeského“ – odpovídáme: „Slyšeli jsme slovo Boží“.
Odpuzujeme druhé náboženskými frázemi. (Ježíš nikdy žádnou frázi nevyslovil. Jeho zbožnost byla cudná.)
Myslíme si, že všechno víme.
Manipulujeme druhými.
Často nejsme upřímní. 
Místo trpělivého vyučování vyhrožujeme. Např., kdo popírá učení o Nejsvětější Trojici, je okamžitě prohlášen za bludaře. „Tři jsou v jednom a jeden ve třech. Buď uvěříš, nebo budeš zatracen.“
Co to je za způsoby? Jaký význam má vynucovaný souhlas?
Pak se divíme, že se lidé bojí ptát. Nebo že je řeč o Bohu nebaví.
Pro mnoho lidí je naše mluva nejen nesrozumitelná, ale přímo odpuzující.
Kam se podělo Ježíšovo umění vyučování. Slova o životě, záchraně a naději jsou pokroucena zkreslena do bezobsažnosti a vynucována tvrdou autoritativností.

Neradi kritická slova slyšíme.
Ale proč nechceme připustit, že by naše zbožnost a naše křesťanství mělo být vylepšováno?
Přece dobří rodiče si přejí, aby se jejich děti měly lépe a měly lepší manželství než oni.
Kdo máme doma nábytek po rodičích (pokud není starožitný)?
Nikdo už nechodí prát prádlo k potoku. Mnoho lidí používá mobilní telefon.

Upřímnost, láskyplná služba (ne pouhý cit „lásky“) a vzájemná úcta je naším úkolem.
Jsme teprve na cestě, uprostřed rozestavěné stavby.
Ježíš říká: „Šimone, vyznávání o Mesiáši je skálou, na které vystavím svou církev.“ Slova „vzdělám církev“ mluví o budoucnosti. (Srov. Mt 16:13–20, více v „Poznámkách k 2. neděli po Narození Páně“, v 8. poznámce pod čarou.)

Proč si myslíme, že vyznávání Mesiáše svým životem, svými vztahy, svým jednáním a službou, nahradíme svými „jízdami králů“?
Všechny projevy vztahu k Bohu (modlitba, liturgie…) nemohou nahradit práci na božím království. Dávno víme, že Bůh není povýšeným panovníkem, potřebujícím služebnictvo k šíření své proslulosti, udržování jeho dobré nálady, nebo zvyšování jeho pohodlí.

Za totality křesťané požívali dost veliké uznání slušných lidí. Církevní vrchnost často veřejně a hlasitě kolaborovala, ale lidé věděli o poctivé a pokorné práci některých křesťanů. Těch nebylo mnoho – asi jako soli v jídle, ale byli nepřehlédnutelným světlem.

Ježíš poslal své učedníky k lidem bohaté kultury Římské říše. Vybavil je, aby měli co nabídnout. Časem jsme ochotně přijali ledacos z pohanské slávy, bohatství a manýrů císařského dvora.
Zapomněli jsme na Ježíšovo varování: „Až učiníte všechno, co vám bylo přikázáno, řekněte: Jsme služebníci neužiteční, (jsme pouze služebníci), učinili jsme to, co jsme byli povinni učinit.“ (Lk 17:10)

Křesťanství v mnoha věcech ovlivnilo svět. Dnes se ovšem společnost propadá do džungle.
Kristus dnes spoléhá na nás.
Slávu pódií a reflektory dnešního světa ke své službě nepotřebujeme. Máme žít poctivé křesťanství. Pokorně a obětavě tu být pro ty, kteří hledají a kteří se ptají.
 „Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.“ (Mt 5:16)
Potřebujeme znát krásu božího království – vztahů budovaných podle Ježíše. Osvojit si je, přijmout je za své – a pak budeme jako měsíc odrážející světlo slunce.
Kéž bychom rostli jako „narůstající“ měsíc k úplňku.

	2008
3. neděle v mezidobí       Iz 8:23b–9:3       1 Kor 1:10–13. 17       Mt 4:12–23       27. ledna 2008

Izajáš těšil Izraelity v babylonském zajetí. Nezapomenul na „poslední díru, ve které lišky dávají dobrou noc“. Ježíš začal své poslání, ale nešel směrem k Jeruzalému, jak by se očekávalo, ale nejprve se vydal na sever do „pohraničí“. To něco znamená…

První lekce Ježíšova vyučování začíná stejně jako kázání Janovo: „Obraťte se…“ 

Nám se dostalo té výsady, kterou nestihl za pozemského života Jan, my se můžeme stát Ježíšovými učedníky a můžeme vstoupit do božího království. 

První učedníci se nesetkali s Ježíšem poprvé (srov. J 1:35n). Slovům: „Udělám z vás rybáře lidí“, rozuměli. 

Před týdnem jsme si dělali zkoušku, zda patříme mezi Ježíšovy učedníky:
Kdo nečte evangelia,
kdo čte z evangelií jen něco, kdo si z nich vybírá jen něco,
kdo se neptá na to, čemu nerozumí,
koho nebaví evangelia číst
 –	ten by s Ježíšem nechodil a zatím mezi učedníky nepatří.

K dovednosti řídit auto nestačí jen informace: „Nejezdi tak, abys někoho nepřejel“.
Podobně k životu v božím království nestačí věta: „Jak chceš, aby lidé jednali s tebou, tak jednej ty s druhými.“ Potřebujeme Ježíšovo vyučování, potřebujeme získat řadu důležitých návyků a sociálních dovedností. (Vzpomeňme na olej do lamp v podobenství o družičkách (Mt 25:1–13)).

Je dobré mít mezi svými přáteli někoho, kdo je moudřejší a lepší než my – abychom měli kam růst.
Pro nás může být největší autoritou Kristus. 
Holčičky napodobují maminku, když ji vidí pečovat o mladšího sourozence. Kluci vidí tátu pracovat se šroubovákem, štípat dříví, jezdit v autě, pracovat s počítačem.
Dětem můžeme dát veliký klad do života, vidí-li na nás například jestli se s Kristem radíme.

Je pro nás ježíš největší autoritou?
Myslíte si, že bychom my stáli o Ježíšovu blízkost?
Ježíš vidí do každého člověka. Do každého z nás.
Samozřejmě, že jedná s člověkem velice pěkně. Zacheus, Samaritánka, cizoložnice, lotr po pravici se u něj cítili velice bezpečně. Ale mnoho zbožných o jeho blízkost nestálo.
Učedníci jeho blízkost vyhledávali. Stejně i ženy, které s nimi chodily.
Myslíte, že bychom my vydrželi to, že do nás Ježíš vidí?

Všimněme si, jak bezradní lidé rádi vyhledávají jasnovidce. Ale jak jim poradí, hned od nich odcházejí. Nenecháme si jen tak někoho dívat pod pokličku. 
Většina lidí pochopitelně raději mluví o chybách druhých než o chybách vlastních.
Mnoho lidí neumí přiznat chybu a neunese, když jim někdo řekne nepříjemnou pravdu.

Ježíš nikomu nevyjevoval chyby konkrétního člověka. Upozorňoval na špatné postoje obecně. A přesto bylo mnoho lidí podrážděno, když jim říkal, že potřebují přemýšlet jinak, modlit se jinak, a znovu pečlivěji naslouchat Písmu.

Jaké jsme měli rádi učitele? Ty, kteří znali obor, uměli zábavně učit, byli spravedliví a pokud měli smysl pro humor, byli dokonalí.
A Ježíš je nejskvělejší učitel a má veliký smysl pro humor.
Ti, které nebaví učení, se vymlouvají na všechno možné. Známe výmluvy nedospělých: „Blbej učitel, špatnej farář, proradná církev, pokrytečtí křesťané, zločiny inkvizice…“

Víme, že každý hřích je znamením, že jsem někdy chybil.
Žák, který dostane špatnou známku, má zjistit, kde udělal chybu.
Možná se přehlédl, ale je možné, že se špatně učí, je možné, že neumí správně myslet.
Je na každém, co se sebou uděláme a jak se postavíme ke svým chybám.
Táta děcku nepomůže, vypracuje-li za něj domácí úkol.

Prorok přišel ke králi Davidovi, který se několikanásobně provinil. A protože se prorok krále bál, vyprávěl mu vymyšlený příběh o bohatém sousedovi, který ukradl a zabil sousedovi jedinou ovečku…
A pak s obavami dodal: „Ten člověk jsi ty“.
A David řekl: „Ano, to je pravda“.
Málokdo stojí o pravdu o sobě.
Biblické slovo je vždy řečeno nám. Není kruté, vede k hojení, k uzdravení.

V pondělí se mi zdál krásný sen. Byl jsem v parlamentě a setkal jsem se tam s panem Schwarzenbergem a nádherně jsme si popovídali a já jsme se dozvěděl mnoho věcí. Probudil jsem se a velice jsem si liboval, co všechno můžeme ve snu získat. Měl jsem z toho velice povznesenou náladu.
Pak jsem znovu usnul a sen v parlamentě pokračoval.
V jednom téměř prázdném sále bylo mnoho stolů. Na stolech byl podnosy s mnoha řízky (talíře a příbory nebyly ještě přineseny). Sedl jsem si k prázdnému stolu směrem k hlavnímu vchodu a rukama jsem začal jíst řízky s chlebem. Když jsem dojídal asi pátý řízek, uviděl jsem, že u mého stolu už sedělo asi pět lidí, kteří vidí, jak se láduji. Hrozně jsem zčervenal.
Vedle mě seděla starší paní a ta mě pak vzala za ruku a utěšovala mě…
Probudil jsem se s nesmírně ošklivým pocitem z toho snu. Děsný sen.
Asi za hodinu mi došlo, že je to pravdivý sen o mě, i když my jsme si nikdy doma jeden druhému nic nesnědli. I když nepatřím mezi lidi, kteří se vrhají na jídlo. I když si velice ošklivím nenažrané lidi (ošklivím si je právě proto, že mi nastavují zrcadlo?).
Naše vědomí je jako desetina ledovce, která je vidět a devět desetin naší osobnosti je ponořeno v moři nevědomí.
Měli jsme v semináři františkána Františka Pometlo (asi 2 cm mu chyběly do 2 metrů). U stolu jsme sedávali po deseti. Na stůl se nosilo deset porcí masa, deset jablek, … František si vždy vzal nejmenší maso a nejmenší jablko… Do smrti to nezapomenu.
Byl jsem rád za ten velice hnusný sen. Řekl mi o mě to, co bych si sám nepřipustil. A nejde jen o jídlo…

Máme strach, aby druzí neviděli, že ještě nejsme tam, kde bychom se rádi viděli. Ale Ježíš nás nikam nežene. Řada hříšníků byla s Ježíšem ráda, protože si na nic nehráli.
Řada zbožných si už Jana držela dost od těla, necítili se u něj dobře, nedokázali si přiznat, že jsou od Boha daleko. S Ježíšem se dostali do smrtonosného sporu. Tolik si zakládali na své zbožné fasádě. Na svých zbožných skutcích… 

Přitom Ježíš je příjemný a ohleduplný lékař, který umí vyléčit jakoukoliv chorobu tomu, kdo s ním spolupracuje.

Ten, kdo zpracuje úryvek dnešního evangelia, porozumí za týden, až uslyšíme: „Blahoslavení čistého srdce“…
	Svátek Uvedení Páně do svatyně

	2020
Svátek Uvedení Pána do svatyně       Mal 3:1–4       Žid 2:14–18       Lk 2:22–40       2. února 2020

Poznávání Boha pokládáme za stěžejní, Bůh nám dává nahlédnout do svých plánů v péči o nás.
Izraelité si byli příliš jistí, že Mesiáše přijmou. 

I pro nás je staré proroctví o prvním příchodu Mesiáše důležité, neboť v mesiášské době žijeme.
Jako nás zajímá, zda žijeme spravedlivě a nakolik jsme druhým lidem příjemní, tak chceme vědět, zda je s námi spokojen Bůh. Potřebujeme vědět nakolik, jak a v čem být Mesiáši k ruce. 

Dnešní svátek se v minulosti jmenoval různě … Jak a co máme slavit dnes? 

Konec Jeruzalémské svatyně se za Ježíše blížil. Už na začátku se Izraelitům dostalo převratné zprávy: „Bůh nepřebývá na nebesích, ani v chrámech, ani ve svatostáncích, ale sestupuje k nám.“ A nám, křesťanům, Ježíš řekl: „Bůh chce přebývat v nás a uprostřed nás.“

Úryvek evangelia je bohatý svými pojmy …
Co si kdo myslíme o „potěšení Izraele“? Co znamená, že „v Simeonovi byl Duch svatý“, kdo je před Bohem „spravedlivý“? Jakou máte zkušenost s „vnuknutím Ducha“? Podle čeho ti dva staří rozpoznali toho pravého kloučka?
Simeon a Anna (my bychom je označili za laiky) ukazují, že je možné Bohu a jeho slovům porozumět.
(Uměli bychom říci, co je k tomu zapotřebí?)

Simeon byl dobrým mojžíšovským učedníkem, vzal Malachiášova slova vážně, řekl si: „Zdalipak u Mesiáše obstojím, zdalipak ho rozpoznám?“ Prosil Boha o pomoc a pustil se do práce – hledal, čeho je k tomu třeba. Kdyby se narodil později, byl by Ježíšovým učedníkem. 

Ze „Starého zákona“ – z vyučování „mojžíšovské Smlouvy“ porozuměl cestě vedoucí k porozumění Bohu. Ježíš nám to pak polopatisticky řekl: „Proste, a bude vám dáno; hledejte a naleznete; tlučte a bude vám otevřeno.“ (Mt 7:7) „Kdo má, tomu bude dáno a bude mít ještě víc …“ 

Simeonova slova jsou dobrořečením starého moudrého člověka, radujícího se z příchodu Mesiáše. 
Řada lidí říká Simeonovu modlitbu každý večer před spaním (noc je připomínkou naší smrti, nikdo nevíme, zda se následující den probudíme), jen ji máme – jako každou vzorovou modlitbu – říkat pokorně a poctivě („když dva dělají totéž, nemusí to být totéž“).

Z některých „zajetých“ modliteb nebo písní jsem rozpačitý. Některá tvrzení, kterými Boha ubezpečujeme, co všechno jsme pro něj ochotni obětovat, mě připadají opovážlivá – o to s větší vervou a suverenitou jsou zpívány nebo vyslovovány. (Naše modlitby i způsob našeho projevu ukazuje, jakou představu o Bohu máme.
Nemravně spoléháme na to, že nás Bůh nevezme za slovo.) 

My, starší, nedáváme mladším vždy nejlepší příklad při setkávání s Bohem a našich rozhovorech s ním. Věříme, že nám Bůh naslouchá, když mu slibujeme všechno možné? Nebo doufáme, že nás nebude brát za slovo? Obdivuji velikou kulturu modliteb židů a bratří protestantů, je vidět, jakou úctu k Bohu chovají a jak váží svá slova.
Bůh je jedinečnou osobností.
Evangelia nás učí pravdivému a poctivému setkávání s Bohem. – Když bohatý mladík oslovil Ježíše: „Mistře dobrý,“ ukázala se mladíkova neupřímnost a jeho prázdné lichocení. Neuměl říci, v čem je pro něj Ježíš „dobrý“. (Srov. Mt 19:16n) 

„Když uplynuly dny jejich očišťování podle Smlouvy Hospodina s božím lidem (nikoliv podle „Zákona“), představili rodiče svého syna Pánu, podle pokynu (micvy): `Vše, co je mužského rodu a otvírá život matky, bude zasvěceno Hospodinu´ a `na poděkování přinesete korban (chudí přinášeli dvě hrdličky nebo dvě holoubata).´.“
Izraelští rodiče své prvorozené nepředstavovali v jeruzalémské svatyni (to by nebylo možné), věděli, že Bůh je všude s námi, kde jsme. Když evangelium tuto událost Ježíšových rodičů umísťuje do jeruzalémské svatyně, není to klerikální posílení kultovního místa v Jeruzalémě, ale pro potvrzení smyslu dobrořečení nad narozením dítěte. Máme zkoumat, co „zasvěcení“ znamená a osvojit si ho pro svůj život s Bohem.
Kdysi jsem podrobněji vysvětlovat, jaký smysl „zasvěcení“ mělo a dodneška pro židy má. Když jsem to objevil, začal jsem všechno nové (počítač, auto, byt, ustrojení, jídlo, pohoštění, muziku, knihu …) „představovat Pánu“, nejenom za každý dar poděkovat, ale i vyslovit, k čemu a jak jej chci užívat pro boží království.

Nebudu znovu vysvětlovat, co znamená, že „Anna svým vdovstvím, posty a modlitbami sloužila Bohu ve dne v noci.“ 

Simeon rodičům požehnal a řekl jeho matce Marii: „Hle, on jest dán k pádu i k povstání mnohých v Izraeli a jako znamení, kterému se budou vzpírat, aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí.“ – Žasnu nad Simeonovým vhledem do slov Izaiáše (8:14–15) a porozuměním jejich smyslu – Simeon necituje Písmo doslova, mluví vlastními slovy. (Srov. též 1 P 2:8; Ř 9:32–33)

Může být Ježíš k pádu nám? Ježíš nás vícekrát varuje (před náboženskou sebejistotou, zahleděností do starých tradic, neochotou hledat pravdu a smysl božích pokynů …)

„…aby vyšlo najevo myšlení mnohých srdcí“ – „Mesiáš vás bude ponořovat do ohně a do Ducha,“ „bude vás tříbit, oddělí zrno od plev,“ … každý se sám projeví, zda a nakolik se svým jednáním přikloní k boží věci.

„I tvou vlastní duši pronikne meč.“ – To není pouze předpověď věcí budoucích, ani milost utrpení (jak rádo – místo praktické pomoci – říkáváme druhým), ale výzva k přípravě na zásah zla. Být Ježíšovým učedníkem vyžaduje pěstování statečnosti – nebýt lhostejný k bezpráví, k ponižování druhých a omezování práv (svobody synů božích). 

Považujeme si, když si smíme pochovat dítě.
Považujeme si, když se nás Ježíš dotýká a my se smíme dotýkat jeho. (Rozlišujeme „Tělo Páně“ od Ježíše.) Ale nejde jen o fyziologický dotyk, Ježíšova blízkost a jeho „dotyk“ nás proměňuje a pozvedá. 
Nám se dostává větší cti a většího daru, než Simeonovi a Anně, když si směli pochovat malého Mesiáše.
Na těch dvou starých „obyčejných“ lidech, je vidět, že pro Boha je každý člověk neobyčejný, jedinečný, drahý a vzácný.

„Anna dobrořečila Bohu a mluvila o tom dítěti všem, kteří očekávali vykoupení Jeruzaléma.“
To smíme a máme dělat i my.
Vyhlížíme příležitosti, kdy lze s druhými mluvit o Bohu. Z toho, co vidíme okolo sebe je nejcennější a nejvzácnější člověk. Setkání s moudrým člověkem je velice krásným zážitkem. A ještě větší krásou je setkávání s Bohem.
Setkávání s pěknými lidmi je jako lovení perel. S Bohem se můžeme setkávat kdekoliv a kdykoliv.

Simeon a Anna nás k tomu vedou a dodávají nám k tomu odvahu. A pečlivost v naslouchání Bohu a jeho vedení.

Rádi doma rozsvěcujeme svíce, jejich světlo nám připomíná, že máme boží Světlo přijímat, stávat se jím vnitřně a šířit je.

	2014
Svátek Uvedení Páně do chrámu       Mal 3:1–4       Žid 2:14–18       Lk 2:22–40       2. února 2014

Okupovaná země touží po svobodě. Nad okupanty a nad kolaboranty bývá rychle vyřčen ortel. Ale Malachiáš říká něco naprosto nečekaného. Mesiáš bude nejprve tříbit vlastní lidi.
Malachiášova slova jsou stále živá. Mesiáš už přišel, ale jeho tříbením projde každá generace.

K druhému čtení.
Ježíš nebojoval proti nepříteli jen na kříži. Namáhal se, když se ucházel o přízeň lidí, když promýšlel, jak nás získat, namáhal se učením, vedením sporů, bráněním se pomluvám, namáhal se skrýváním, aby získal čas, namáhal se při zastávání se druhých … Nevedl jen moudré řeči – jako kolikrát my. Šel jako misionář žít mezi potřebné. Přes veškeré riziko. S Ježíšem máme jako sourozenci společné tělo a krev (krev je obrazem Ducha). Proto chceme s Ježíšem jít do jeho zápasů o lepší společnost – o boží království. Zasvětili jsme se jeho věci.

K evangeliu.
Významu zasvěcení prvorozených jsme si všímali nedávno. Ztráta svobody přináší velká neštěstí, získání nové svobody stojí oběti (Boha i lidi). Při obřadu prvorozených si to každý manželský pár na začátku svého manželství nad prvorozeným citelně připomínal – obětí beránka nebo alespoň ptáků.

Simeon patří mezi ty, kteří se setkali s Mesiášem v jeho dětství.
Simeon patří mezi pružné („Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.“) Ptal se: „Zdalipak já obstojím? Zdalipak se s Mesiášem neminu? Mnoho lidí se míjelo s proroky, nechci patřit do této party.“
Simeon hledal jak se připravit, „obracel se“, o třicet let dříve než bude k „obracení“ vybízet Jan Baptista.

Jako se Mojžíš radoval, že směl vidět zaslíbenou zemi, tak se Simeon těšil, že zahlédl Mesiáše.

Za Mojžíšem byla velká práce pro Izrael, za Simeonem a Annou byla spíše práce na své osobnosti, na pružnosti myšlení. Ale jejich svědectví posloužilo pár lidem, Ježíšovým rodičům především.
Otevřenost Anny je podobna otevřenosti Marie a některým dalším ženám Izraele, které se odvážily překročit práh náboženského prostoru, který si muži vyhradili a osobovali jen pro sebe. Odpůrci zdravého feminismu by tyto ženy silně okřikovali.

Simeon, ani Anna si nestýskali, že jsou staří a už nezažijí to, co Mesiáš přinese. K radosti jim stačilo, že se toho dočká mladší generace.
 (Představuji si, jak tito stařečkové po své smrti uvítali Ježíše, když se objevil v říši zesnulých, aby praotce vyučil způsobům nebešťanů.)
My máme oproti Simeonovi a Anně výhodu, že se Ježíšovu jednání můžeme naučit už v pozemském životě.

Simeon se s malým Ježíšem nesetkal v chrámě, ale na nádvoří pohanů a žen. 
Mesiáš přišel do důležitějšího a nepomíjitelného chrámu – mezi lid boží.
My máme být skutečným chrámem, ve kterém chce Bůh přebývat. 

S Ježíšem je „boží přebývání v nás, a uprostřed nás“, viditelnější, umíme si to lépe představit a zakoušet.

V našem porušeném světě je dobro stále napadáno zlem.
Jsme vystavení řadě nebezpečí: zlodějům, podvodníkům, násilníkům, mocným, útokům zloducha.

V některých časech dokonce trápení narůstá, když Bůh přestane svévolnou společnost chránit a ta je vydána: kdysi Egypťanům, Asyřanům, Babylóňanům, Římanům…, později nacistům, komunistům, a dalším lumpům… (Srov. Řím 1:19n) To je velice vážná věc!
(To, že jsou lidé vydáni, ale neznamená, že Bůh tyto lidi navždy odepíše.)

Do těchto tlaků nám proroci a Mesiáš přicházejí na pomoc. Jenže některým lidem je nepříjemné, když jim někdo mluví do svědomí. Vadí nám, když nás někdo burcuje z našich jistot a našeho klidu.

Vzdělanému právníkovi Nikodémovi se nazaretský rabi jevil jako podivín a přílišný kritik zbožné tradice. Byl oproti Nikodémovi rybář Petr neuvážlivý?
Nikodém byl vzdělanější, ale Petr nebyl nevzdělaný. S moudrostí boží s rozlišováním duchů více ladil Petr. Simeon byl o generaci starší než tito pánové.

Všimněme si z dějin, jak jsme v každém historickém náporu sváděni mít klid.
Jak o něco jde, máme tisíc výmluv, proč se nepostavit za slabší (v evangeliu to jsou děvky, Samaritáni, pohané, hříšníci) jindy to jsou třeba příslušníci menšin nebo vyděděnců (jinověrci, židé, cikáni, Plastici, chuligáni, homosexuálové…)

Janu Patočkovi nebyla muzika ani způsob života Plastiků vlastní, ale hájil jejich právo na svobodu.
Ježíš neomlouval vinu kolaborantů a dalších veřejných hříšníků, ale nabízel jim pomocnou ruku a chránil je vlastním tělem.

„Slušní lidé“ najdou pokaždé dost důvodů, proč nemohou druhému přispěchat na pomoc.
V Ježíšově vyprávění o Milosrdném Samaritánu umíme najít řadu možných výmluv kněze a levity, kteří „nepomohli zraněnému ležícímu u cesty“.

Když nastupovali nacisté a začali týrat lidi, nejprve v malém, mnoho lidí si myslelo, že to přejde, že neuspějí, že je NĚKDO zastaví.
„Někdo by měl!“, slyším často okolo sebe.
„Ale nikdo to nemůže chtít po mně.“

Nikdo nevěděl, jak to v Německu 30. let dopadne. Mnoho lidí bylo raději optimisty!
Nikdo nevěděl, jak dopadne válka, nikdo nevíme, jaké vlády se kdy dočkáme.
Pamatuji si z padesátých let: „Do roka to praskne“. „Do tří let to praskne“. To říkali slušní lidé.
A čekali a čekali … „Hlavně nevyčnívej, do ničeho se nepleť.“
Rodiče vlastním dětem zamlčovali pravdu. Podíleli se na vymývání mozků vlastních dětí!
Samozřejmě, že děti nasáknou tím, co doma slyší a jaké postoje u rodičů vidí.
Pan Babiš říká: „Máma mě měla ke vstupu do KSČ.“

Ukrajinci si asi nejsou momentálně schopni vybrat dobrého presidenta a shodnout se na slušné vládě.
(O kolik se od nich lišíme?) Václav Havel se stal presidentem díky určité souhře okolností. Dnes by nebyl zvolen ani mnoha katolíky. Ukrajinci takového člověka nemají. 

Proč to uvádím? Abychom si uvědomili, k čemu Ježíš přichází mezi nás. Co od nás očekává.

Vraťme se k Malachiášovým slovům o Mesiášově louhu a ohni. Co je to za řeč? Proč Mesiáš nenabízí nějaké sladkosti? Louh je žíravina, pálí stejně jako oheň. Kdo to má poslouchat?
Kdo chce poslouchat, něco se dozví.
Izrael je vybrán ke zvláštní službě. Tak jako křesťané. Jenže někdo si myslí, že už to vyvolení stačí, že je to privilegium.
Už na osudu proroků se ukazovalo, že se právě tito lidé vždy staví proti s obrovskou zuřivostí.

Ježíš nikoho nepolévá žíravinou ani ho nestrká do ohně.
Slova Malachiášova o louhu a ohni jsou vyřčena proti bohorovným lidem, kteří si pro sebe osobovali náboženskou moc a trápili ty, kterým měli sloužit.
Ježíšovi zbožní současníci se také zapřísahali, že budou věrnými a horlivými služebníky Mesiáše.
Až nás děsí, jak se pak vše vyhrotilo a vytříbilo. Ježíšova poprava byla pro všechny velkým překvapením. Ani velekněží netušili, že někdy někoho budou posílat na kříž.
Velekněží jednali s Římem „diplomaticky“, kolaborace jim byla odporná, ale pak se vlastně ukázalo, že byli většími kolaboranty se zlem, než Římané. To je děsivé, že někdo zbožný může takto skončit.

Ježíš věděl, jak těžce jsme nemocní. Když říkal: „Rakovina Izraele má už metastázy“, i apoštolové jej napomínali, že přehání, že to je jen chřipka.
Kolaborace se zlem má různé podoby, někdo se zlem kolaboruje, aniž si to uvědomuje, myslí si, že hájí pravověrnost a jméno církve (ledacos tomu obětuje a zametá pod koberec).

Ježíš nám nic nelakuje narůžovo. Není jako generálové, kteří vojákům dávali před bojem pít kořalku a stříleli ty, kteří se obraceli nazpátek. Ta zlá choroba propukla. I od vlastních budete nenáviděni a pronásledováni. Počítejte s tím. Pokud nechceš jít do ohně, nenech se křtít a nekřti svoje děti.
I tato rakovina se dá léčit. Proti zlu je třeba se stavět. (Kdyby ve 30. letech propukla v Německu občanská válka a milión Němců padlo, další milióny obětí 2. světové války by byly ušetřeny.)

Nemáme tak přesný vhled do životních situací jako Ježíš. (Ale něco od něj můžeme odkoukat.)
Ježíš nás neděsí zednáři, homosexuály, muslimy, feministkami, EU, cikány, přistěhovalci…
„Nebojte se těch, kdo zabíjejí tělo, ale duši zabít nemohou; bojte se toho, který může duši i tělo zahubit v pekle.“ (Mt 10:28)
Ježíš přišel neozbrojen, a přesto něčeho dosáhl a svět zásadně změnil. Spustil revoluci hlav a srdcí.

Nám nemohou stačit jen občanské ctnosti, záchrana světa potřebuje víc. Potřebujeme nasáknout Ježíšovým smýšlením a jeho odvahou.

Když pozorujeme současnou situaci u nás, natož někde kdekoliv ve světě, nejsme schopni všemu úplně a přesně porozumět.

Tolikrát jsem za život slyšel nabádání k opatrnosti. Často nás nenapadne: Kdož ví, jak to vlastně všechno je, co když se netrefím, co když se zmýlím…?“
To od nás nikdo nechce, ale být netečný je víc než jen smutné.
Římský biskup František říká o církvi: „Lepší, když se vydá na cestu a třeba bude i chybovat, než když bude sedět na zadku“.

Na nás děti vidí, kterých osobností si vážíme. 
K čemu a nakolik je povzbuzujeme nebo srážíme.

Kdo Ježíšovi porozumí, ví, že by bylo málo rozsvítit si svíčku jen v kostele, v katedrále nebo doma u stolu. (Dříve se na dnešní svátek světily hromničky.)
Pro nás by bylo málo, kdybychom se spokojili jen s občanskými ctnostmi. Máme nést Ježíšovo světlo do temnot světa.
Máme být jako dorůstající měsíc, který víc a víc odráží světlo Ježíše (a necouvá).

Simeon si „dobil baterky“, když si pochoval malého Mesiáše.
Nás Ježíš zve jako své přátelé, ke svému stolu.
	4. neděle v mezidobí

	2017
4. neděle v mezidobí       Sof 2:3, 3:12–13       1 Kor 1:26–31       Mt 5:1–12a       29. ledna 2017

Před týdnem jsme četli o Ježíšových učednících (ne studentech), které si nazaretský Rabi sám vybral. 
Ježíš je vtěleným Slovem. „Slovo“ se stalo člověkem. (Srov. J 1:9–18) 
Ježíšovo vyučování navazuje na učení proroků (viz první čtení), je naukou o božím království, je pro nás nejdůležitějším poznáním. 
Evangelium říká: „Ježíš učil“ (ohlašoval, oznamoval), ne „kázal“.
Kazatel má posluchače. Ježíš měl učedníky, učedník je od slova „učení“.
(Proč jeho vyučování nazýváme „kázáním na hoře“?)
Proč jsme Ježíšovo učení zúžili na morálku a heslo „Milujte se vespolek“?
(Ježíšovo vyučování nebylo zmrzlinovým pohárem při nedělní vycházce.)

Čím pro nás jsou „blahoslavenství“?
(Mnozí jsme je mnohokráte slyšeli, spolu o nich neuvažujeme poprvé. Pokusíme se alespoň o něco.)
Nakolik nás blahoslavenství zajímají a nakolik jim rozumíme?
Jak jsme je přijali do svého způsobu života?
Drtivá většina „křesťanů“ si svůj život porovnává jen s „Desaterem“. 
Kdo si porovnává svůj život (a zpovídá se) podle „blahoslavenství“ a „horského kázání“?
V kostele se nemá kázat, máme přicházet k vyučování! 
Jednotlivá „blahoslavenství“ jsou v evangeliích jen nadpisy vyučovacích lekcí. Lehce si můžeme domyslet, že každá jednotlivá lekce trvala dost dlouho, Ježíš neučil heslovitě.

Překládat do cizího jazyka je obtížné. Slovo „beracha“ – dobrořečení, znamená dobré mluvení (o Bohu nebo lidech). Ježíš dobře mluví o lidech, kteří do „blahoslavenství“ patří.
Jak přeložit řecké slovo makarios? 

1. „Chudí“ („pokorní“).
Kdo by nechtěl být bohatý: moudrostí, přáteli, vědomostmi, zdravím, odvahou, dovednostmi, silou, …? Kdo by se odříkal majetku? S těmito hodnotami se přece dá účinně pomáhat.

Porozumět biblickému výrazu „chudí“ dá určitou práci, která se vyplatí. Studium a snaha o porozumění druhým, nese dobré ovoce.
Jako nemocný touží po zdraví, tak chudý touží po bohatství.
Někteří nevzdělaní touží po vzdělání. Někteří i po porozumění Bohu.
Někteří hříšníci začnou toužit po odpuštění, smíření, po nové příležitosti a změně života.
Někteří boháči touží po vyšších hodnotách.
Někteří chudí nezřízeně dychtí po majetku (někdy za každou cenu).

K porozumění, kdo jsou „chudí“, nám pomůže, dosadíme-li si do skupiny „chudých“ biblické postavy.
Abrahám měl velký majetek a významné postavení ve svém městě. Ale byl od tohoto bohatství svobodný a přijal nabídku božího přátelství.
Vzdělaný Mojžíš (absolvent egyptské „Sorbony“ pro faraónovy prince) mohl získat závratnou kariéru u faraónova dvora (a přesto měl velký zájem o svůj ponižovaný lid) – byl „nejpokornějším člověkem“, toužil po vzdělání od Hospodina. (Srov. Nu 12:3; Ex 33:11a)
O bohatém mladíkovi, který přišel za Ježíšem, Petr řekl: „Ježíši, toho jsme měli za nedostižný vzor (je bohatý ctnostmi i majetkem), ale je divné, že nemá zájem být přijat za tvého učedníka. To my, když jsme se s tebou setkali, jsme byli tebou uchváceni.“
Vzdělaný a spravedlivý Nikodém odešel od Ježíše zklamaný…
Samaritánka kladla Ježíšovi mnoho otázek. Jí i „slepce od narození“ Ježíš velice upoutal.
Další postavy si přidejte.

Opakem „chudých“ jsou bohatí.
Velekněží byli bohatí mocí, církevním postavením a vzděláním.
„Zákoníci“ saduceů a farizeů byli bohatí vědomostmi a přísným dodržováním náboženských předpisů a tradice. První si zakládali na pečlivém vykonávaní rituálů přinášených obětí Hospodinu, druzí si zakládali na náboženských výkonech zbožnosti. Byli sytí svým náboženstvím, „nepotřebovali“ nic opravovat na své představě o Bohu. Byli přesvědčení, že vědí, jak je to správně, zabydleli se ve své zbožnosti. O nich Ježíš prohlásil: „Běda vám!“ (Lk 6:24–25; Mt 19:23–24; Mt 23. kap.)
V podobenství o bohatci myslícím jen na sebe Lk 12:15–21) nejde jen o materiální bohatství.
Někteří lidé se zabydlí ve svém druhu zbožnosti. Vyžadují používání zaběhlých slov, litery, rituálů a nehledají v nich smysl Zákonodárce. Nemyslí na začátečníky, nekladou si otázku, zda to je srozumitelné druhým…
Opět si přidejme biblické postavy tohoto druhu.

„Chudý v duchu“ ví, že je chybujícím začátečníkem. Je otevřený, hladový po novém poznávání, porozumění a po přátelství, je ochotný vyslechnout druhého a přiznat svou chybu.
„Chudý duchem“ ví, že mnohému nerozumí. Neříká náboženské fráze, nepovyšuje se nad druhé, nepoužívá nadnesená náboženská slova a neutlouká jiné katechismovými poučkami nebo suchými předpisy. Nemyslí si, že pouhá příslušnost k pravé partě stačí, aby byl příjemným člověkem lidem i Bohu. „Chudý duchem“ touží po použitelnosti pro boží království.
„Chudý“ s Ježíšem ví, že Hospodin je jedinečný a nadevše. 
Je svobodný pro Boha, nepřilnul k žádnému jinému bohatství (srov. Mt 19:27). Takové lidi Ježíš nazývá „chudými“. „Jim patří nebeské království.“ (Srov. Mt 6:21, 13:44)

Ke komu patříme my?
Jaký význam Ježíšovu vyučování přikládáme? Nakolik Ježíšovi visíme na rtech? 

2. Kdo jsou „plačící“? Jaké druhy pláče známe? 
Kterým plačícím nebo zarmouceným Ježíš blahopřeje? Těm, kteří nejsou lhostejní k trápení druhých, těm, kterým soucit velí hledat pro ně účinnou pomoc. Těm, kteří nevytěsňují pohled na zlo, ale bojují za to, aby už nikdy nebyly židovské (ani žádné jiné) děti zabíjeny a házeny psům k sežrání!!
K účinnému soucitu byl Izrael veden už od Abraháma i Mojžíš. Ježíš na svém jednání s lidmi ukazuje praktický soucit.

3. Koho Ježíš označuje za „tiché“?
Jak dětem nebo vnukům vysvětlujeme Ježíšova slova: „Já jsem tichý a pokorného srdce“? (Srov. Mt 11:29)
Ježíš si nenechal nadělat na hlavu, bránil sebe i druhé! Vybavil učedníky svou mocí, aby se uměli bránit (nejen slovy). 
„Hlučné“ není těžko rozpoznat. Ti hlásají sami sebe, strhují pozornost na sebe, aby získali moc.

4. „Spravedlnost“ je pro židy skoro totéž jako svatost. Nikdo není spravedlivý, jen se k ní blížíme. Jsme hříšníci a bez božího milosrdenství, bychom byli dávno vyřazeni „ze hry“.
Tomu, kdo o ní usiluje, tomu, kdo ke spravedlivému jednání prosí Boha o pomoc, tomu Ježíš blahopřeje.

5. „Milosrdní“ umí ocenit velkorysost a milosrdenství boží. Jsou za boží milosrdenství vděční, těší se z něj. Je jim radostí jednat milosrdně s druhými. (Srov. Mt 18:21–35)
Ve vyučování svých učedníků modlitbě nám Ježíš zařadil slova, s kterými se porovnáváme a poměřujeme: „Odpusť nám naše dluhy, jak i my jsme odpustili těm, kteří nám dluží.“
Lidem tvrdého srdce Ježíš vyřkl: „Běda vám.“ (Srov. Lk 11:39–54)

6. Lidé „čistého srdce“ jsou pružní, jsou ochotní dál a dál poznávat Tvář Boha. Znají novozákonní nečistotu (to, co nám brání setkat se s Bohem a s lidmi). O tom jsme také vícekrát mluvili.

7. „Tvůrci pokoje“.
Pohanským božstvům je vlastní boj a války. I pro krále, kteří tato božstva vyznávali, byl boj ctností.
Ježíš je zjevením „Boha milosrdného a slitovného“. Miluje stvoření, dává pro něj život.
Je knížetem Pokoje. Ale nehlásá všeobjímající lásku. Nebyl a není pacifista. Rázně pojmenoval nespravedlnosti. Není slabý, je mírný a silný(!).
Nikoho k ničemu nenutí. Uchází se o nás, ale respektuje svobodu člověka.
Nebourá a neničí. Staví a uzdravuje. Slabé posiluje. Osvobozuje hříšníky a vrací jim ztracenou důstojnost.
Zastává se ponížených a přehlížených.
Nabízí a buduje přátelství, ale ne za každou cenu. Věděl, s kým se přátelit nelze.
Jeho jménem je „Spravedlnost“ (ta je nejmenší a nepomíjitelnou mírou lásky a milosrdenství).
Ježíš je bojovníkem proti zlu, několik lidí uhodil, penězoměnce připravil o nějaké peníze, ale nikdy nikoho nezmrzačil ani nezabil.
Je největším prorokem.

Už jeho matka ve svém chvalozpěvu vyslovila velice odvážná a prorocká slova:
„… rozptýlil ty, kdo smýšlejí pyšně,
vladaře svrhl z tůnu a ponížené povýšil,
hladové nasytil a bohaté poslal pryč s prázdnou“. 

V tomto vědomí o Bohu byl Ježíš veden i svými pozemskými rodiči.
Co znamená „šalóm“, už trochu víme.
Ne všichni pokřtění přijali Ježíšův přístup k životu a k člověku. Nechali se (a nechávají se) svést mocí, manipulují s druhými, dokonce se nezastavili před proléváním krve.
Dát Ježíšovi přednost něco vyžaduje.
Ježíšova nauka je velice náročná v nečinění násilí a respektování druhého a jeho názoru.

8. Ježíšova nauka je dost náročná a dokonce vyvolává nenávist, odpor a pronásledování. Odkáži vás na Mt 10:17–42.
„Jste v nouzi, ale blahopřeji vám, že nejste na straně násilníků (nejen jako pasivní oběti, ale jako ti, kteří pracují pro boží království a zapojili se do odboje proti zlu)“, říká Ježíš. „Vážím si vás, nic vám nebude zapomenuto. Poslední slovo má Bůh a jeho spravedlnost.“

Přátelé, omlouvám se za to množství (stejně je to jen kousek).

	2011
4. neděle v mezidobí       Sof 2:3, 3:12–13       1 Kor 1:26–31       Mt 5:1–12a       30. ledna 2011

Představme si, že nám na dostizích někdo dá 10 000 Kč: „Vsaď si, můžeš vyhrát“.
Kdo by vsadil na koně z Ježíšovy stáje blahoslavenství? Nemáme k blahoslavenstvím důvěru, vypadají divně.

Blahoslavenství jsou v evangeliích uvedena jen jako nadpisy jednotlivých kapitol knihy. Každé blahoslavenství Ježíš vysvětloval a posluchači se mohli ptát, aby porozuměli. (Ovšem něco jiného je porozumět intelektem a něco jiného pochopit bytostně a zařídit se podle toho.) 
Při prvním čtení je nám smysl blahoslavenství pochopitelně záhadou. A zůstane záhadou každému, kdo se nenaučí pracovat s Písmem.
Lidem, které Ježíšovo vyučování nezaujalo (a dají přednost náboženským poučkám a lidovým receptům ke zbožnosti) se blahoslavenství jeví nevábná. První blahoslavenství (blahoslavení chudí) především. (Zase stihneme jen kousek.)

Náš svět zná nejrůznější bohatství i chudobu. Trpět nedostatkem je zlé.
Materiální chudoba není cílem, Bůh v ní nemá zalíbení. Naopak, Izraeli slibuje bohatství.
Ježíš nevolá po hmotné chudobě. Ví o ponížení chudých, o bídě všeho druhu, o hořkosti, závisti, pocitech vzdoru.
Zrovna tak zná nebezpečí pýchy, soběstačnosti, lhostejnosti, nevděčnosti a povýšenosti většiny mocných, slavných, bohatých.
Proto nám přichází na pomoc. 
Vedle bídy a viditelného zla nás ale ohrožuje jiné nebezpečí, dosti skryté. Jak je popsat nám – krátkozrakým?
Řeč blahoslavenství se o to pokouší. Ježíš používá našich běžných slov k vyjádření něčeho nám nového.

Blahoslavení horského kázání nezakoušejí štěstí, naopak strádají, a přesto jim Ježíš blahopřeje.
Můžeme se dozvědět, k čemu blahopřeje. 

Bohatství nebo jeho nedostatek v tom nemusí hrát roli. Někdo je nemajetný a žije jen touhou vlastnit, jiný je bohatý mnoha způsoby a dary, ale zůstal svobodným člověkem.

Chudý v duchu si je vědom svých neznalostí, svých slabostí, své nedotažené zbožnosti. Naslouchá božímu slovu, chce růst jako dítě.
Na různých postavách z evangelií si můžeme všimnout kdo je „chudý duchem“ a kdo je „bohatý, sytý“.
Zopakuji, co jsme už probírali:
Bohatý mladík měl velký majetek a bohatství své zbožnosti. Nebyl chudý duchem, pouze předstíral, že něco hledá. Nevejde do božího království.
Kaifáš byl bohatý postavením, majetkem, častou účastí na obětech, inteligencí. Ale nebyl chudý duchem, pokládal se za nejdůležitějšího, žil komplexem zodpovědnosti. (Podobně Veliký Inkvizitor Dostojevského.)
Lazar byl bohatý majetkem a byl chudý duchem.
Zacheus byl bohatý majetkem, mocí a nakonec byl i chudý duchem.
Mudrci od východu byli bohatí postavením, vědomostmi, inteligencí, majetkem a byli chudí duchem.
Pastýři byli nevzdělaní (nevíme, zda byli majiteli stáda nebo byli jen zaměstnanci) a byli chudí duchem.
Farizej modlící se v chrámě byl materiálně chudý, byl bohatý svou zbožností, množstvím modliteb a vědomostmi z Písma, ale nebyl chudý duchem. Naopak celník krčící se vzadu v chrámu si v životě mnoho nahrabal a byl chudý duchem, věděl, že si na nic nemůže hrát.
Nikodém byl profesorem a členem nejvyššího církevního soudu, byl slušným člověkem, ale do ukřižování Ježíše nebyl chudý duchem.
Apoštol Petr byl většinou chudý duchem, ale v některých situacích byl „bohatý“ duchem – když jednal jako ten, který ví víc a přesněji než Ježíš (kterého vyznával za Mesiáše).
(Zapření Ježíše byla slabost.) Ostatní apoštolové na tom byli podobně.

Bohatství je nebezpečnější než chudoba. Bohatý může lehko ustrnout ve své spokojenosti nad něčím vnějším a nic podstatného už neočekává. Bohatství vede k sytosti, k přejedenosti.
Bohatí také bývají dost zaměstnáni správou majetku a často touží po dalším zvyšování svých pokladů. Těžko mohou hledat ty největší poklady. (Bohatí nemívají přátele, do jejich blízkosti se vemlouvají pochlebníci, podvodníci a lidé lační bohatství.)
Jakékoliv bohatství nám může uškodit, „bohatý člověk těžko vejde do božího království“.

Je užitečné si vyhledat místa, ve kterých Ježíš říká: „Běda vám, bohatým a sytým“. 

Jakékoliv bohatství nám může uškodit, „bohatý člověk těžko vejde do božího království“.
Někteří si mohli bohatství ponechat, jiným zlomilo vaz.
Být svobodný k nadbytku i nouzi, umět žít v hojnosti i nedostatku, je naším cílem. 

Bohatství je přece jen nebezpečnější než chudoba. Bohatí duchem se podobají dětem, které se před obědem nacpou sladkostmi a o pořádné jídlo, nutné k růstu a výživě, už nestojí.
S chudými bývá lepší práce, mohou být nasyceni a obdarováni. Pokud mají zájem, mohou růst v podstatném bohatství. 

Izraelitům Hospodin slíbil: „Pokud budete dodržovat mé pokyny a pravidla života a přátelství, budete bohatí a povede se vám dobře“.
Bohatí si často mysleli – Bůh je se mnou spokojen a žehná mi.
Chudí židé nepropadali iluzi, že je s nimi Hospodin spokojen. Netíhli k pocitu záslužnosti chudoby. (To naopak někteří chudí křesťané se snažili si vsugerovat – vlivem neznalosti Písma, špatných kázání a ideologie bohatých – že jsou blahoslavení a Mesiáš jim jednou připne na prsa metál.)

Chudý v duchu ví, že je chybujícím začátečníkem. Je otevřený, hladový po novém poznávání, porozumění a po přátelství, je ochotný vyslechnout druhého a přiznat svou chybu.
Chudý duchem ví, že mnohému nerozumí. Křesťan chudý duchem neříká náboženské fráze, nepovyšuje se nad druhé, nepoužívá nadnesená náboženská slova a neutlouká jiné katechismovými poučkami. Nemyslí si, že pouhá příslušnost k pravé partě stačí, aby byl příjemným člověkem lidem i Bohu. Chudý duchem touží po použitelnosti.
V dnešní bohaté a rozmazlené společnosti je vidět, že se často dá pracovat až s těmi, kteří odkryli svou slabost, zakopli, selhali a hledají východisko a smysl života. Prohlédli pozlátka a hledají moudrost.
Chudoba duchem ale není nic jednoduchého. Nestačí k ní tvrzení: „Ach, já bídný hříšník“. To jsou často jenom náplasti, kterými si zalepujeme oči. Ke skutečné chudobě ducha se světci propracovali většinou dost pracně, často po řadě chybných přešlápnutí. Ježíšovo napomenutí Petra , je velikým upozorněním pro nás. 
Je vidět, že bez chudoby ducha bychom se lehko minuli s Ježíšem.
O blahoslavenstvích se v církvi mnoho nemluví. Místo ní jsme tlačeni do „pokory“ a poslušnosti.
Ježíš má pro nás svůj program – blahoslavenství. Modlit se za porozumění a osvojení si blahoslavenství je možné. Možná to udělá Ježíši radost.

	2008
4. neděle v mezidobí       Sof 2:3, 3:12–13       1 Kor 1:26–31       Mt 5:1–12a       3. února 2008

O způsobu Ježíšova kázání máme zkreslenou představu. Čteme, že někdy kázal velmi dlouho.
Jak to vypadalo? Že by najednou řekl několik stránek evangelia, jako když my si někdy čteme Písmo?
Kdepak. Vyprávěl třeba jedno podobenství nebo mluvil jen o jednom blahoslavenství. Vysvětloval to několik hodin, ukazoval to lidem z několika pohledů, aby probírané látce mohli porozumět.

V několika nedělích jsme mluvili o „obrácení“ – co to znamená. (Někteří lidé z toho byli otrávení – tenkrát i dnes. Chtěli něco záživnějšího, akčního. Jiní – tenkráte stejně jako dnes – odcházeli k jiným pramenům.)

„Blahoslavenství“ jsou velice důležitým přístupovým textem. Napsané jsou na pár řádcích. Ale porozumět jim a zapracovat je do svého života dá ale víc práce.
Trápil jsem se kolik dní, jak a co mám k blahoslavenství povědět.
Ani Ježíš by to nestihl v čase, který nám je vyměřen.
Vloni jsme si udělali asi tři biblické hodiny na jedno blahoslavenství: „Blahoslavení chudí duchem.“
Nedá se nic dělat, blahoslavenství budeme muset probírat v „jiném kurzu“. 
Pokusím se trochu poodhalit důležitost Ježíšových slov. Jako ochutnávku, jako když žena pozvedne dlouhou sukni a poodhalí kotník. Víc nestihnu a nenechám si stále nadávat za to, že mám dlouhé kázání.

(Jestlipak si pamatujete, co Ježíš míní slovem: „Blahoslavení jste“? /„Šťastní“ by bylo matoucí./
Zatím jsem nedošel k lepšímu popisu než: „Gratuluji vám, jste-li…“. Přišel někdo na něco přesnějšího, výstižnějšího? Ale žádné hádání od boku.)

„Blahoslavení chudí.“ 
Pro někoho to bude opakování, někdo to už zapomněl, někoho to třeba povzbudí k chuti jako ochutnávka něčeho dobrého a lákavého.

Ukažme si to na něčem známém, na bohatém mládenci, který přišel za Ježíšem. Bylo by dobré si uvědomit šok, který zažil mladík i apoštolové.
Hoch se léta modlil a žil vzorným životem (zřejmě i po setkání s Ježíšem pokračoval ve své zbožnosti) a Ježíš o něm nakonec řekl: „Nevejde! (do božího království)“
To je hrozné zbourání našich představ, škoda, že to neslyšíme a nechceme slyšet.

 „Jestli chceš vejít do nebe, rozdej všechno, co máš a staň se mým učedníkem (ne „svým“ učedníkem nebo učedníkem zbožných rabínů).
A bohatý mládenec odešel smutný, nechtěl se zbavit svého majetku (své zbožnosti). (Peníze tam hrály pouze roli důkaznou.)
Lidé (i apoštolové), kteří mladíka znali byli úplně vyvedeni ze svých souřadnic o zbožném životě. Byli naprosto přesvědčení, že mladík je zbožný člověk. „Počkej, Ježíši, ty ho neznáš, ale my ano. Kam já se na něj hrabu. To je laskavý a milý člověk, každý den je v kostele … To je opravdu svatý člověk…“

 „Spíše projde velbloud uchem jehly…“.

Ježíš je tak „protivný člověk“, říkali.
My si něco takového nedovolíme říci.
Škoda. Možná bychom pak přišli na to, že my jsme protivní – my se protivíme, my jsme proti Bohu.
Apoštolové Ježíši častěji odporovali, ale často se nechali Ježíšem přesvědčit. Hledali a ptali se: „Vysvětli nám to, Ježíši“.

První, komu „svitlo“ byl Petr: „Ježíši, to je ale divný člověk, když jsi nám řekl, pojď ke mně do učení, my jsme byli nadšení.
Jak to, že tento odchází tak smutný. My jsme měli ohromnou radost, my jsme okamžitě všeho nechali a šli za tebou.“

Mládenec se zbožně připravoval na nebe, na Mesiáše. Ledasčeho se vzdal…, jenže to bylo podle jeho měřítek o zbožnosti.
Ježíš to vše prohlásil za nekvalitní zbožnost.
KDO TO MÁ SNÉST!?

Také my povětšině utíkáme. (My jsme přece v Novém zákoně! Máme tolik světců a autorit…!
My jsme učedníci Ježíšovi!
Opravdu? Židé se dušovali, že jsou „učedníky Mojžíše“ a „synové Abrahámovi“.
Uvidíme, jestli nás Ježíš označí za své učedníky.
Nemusíme ale trnout jak dopadneme, můžeme si každou chvíli udělat test (jako když se měří krevní tlak nebo dělá rozbor krve).

Mladík už odmala chodil do synagogy. Petr s náboženstvím moc nenadělal dokud nezačal kázat Jan. Matouš se s náboženstvím úplně rozešel už před tím, než se stal výběrčím daní.
Matouš, když šel na pohřeb, nanejvýš postával vzadu u dveří kostela – řeknu řečí našich poměrů.
Ani Petr si nemohl sednout do první lavice v kostele.
Jenže, když Ježíš řekl Matoušovi: „Pojď za mnou“, začal Matouš vykřikovat radostí, pozval všechny do hospody a celou živnost výběrčího, kterou před časem za veliké peníze koupil, nechal být (ne že by ji prodal jinému).
Petr a Jan zanechali lodě a sítě a šli za Ježíšem.
Bohatý mládenec odešel smutný.

Už víme, že to nebylo jenom tím majetkem, majetek sám o sobě nemusí být kamenem úrazu.
Mladík byl jednak lichotník – „Mistře dobrý“, jednak se předváděl – „Vše jsem zachovával“ a předstíral, že pro boží království je ochoten udělat vše – pokud by mu ještě snad něco zbývalo.
„Rozdej vše“, řekl Ježíš jen proto, aby splaskla jeho zbožná bublina.

Lazar byl bohatý a nemusel všechno rozdat. Ale byl poctivý, možná právě kvůli sestře, která měla se zvrhla, možná právě proto se nad obsahem jejich zbožnosti zamýšlel a byl Ježíšovi velice vděčný, že mu objevil „jiné víno“.

Když Zacheus řekl Ježíšovi: „Pane, polovinu majetku, dám chudým, abych vynahradil škodu, kterou jsem způsobil lidem“, Ježíš po Zacheovi nevyžadoval, aby rozdal i druhou půlku, celý majetek.

Mládenec měl „svou zbožnost“ za veliký majetek. Jistě, dalo mu to práci. Snažil se být dokonalý. (Máme se snažit! a ne že nemáme.)
Matouš si byl vědom své hříšnosti.
Bohatý mládenec žil v domnění, že celý život žije zbožně. Jenže jeho zbožnost byla nekvalitní a on o tom nechtěl ani slyšet. Podle svého měřítka celý život věnoval službě Bohu. Držel se svého „bohatství zbožnosti“ za každou cenu. Ježíšovy řeči mu byly pochopitelně nepříjemné. Nevydržel je. Možná šel za rabínem, který mu potvrdil správnost jeho zbožnosti a přihlásil se na nejbližší pouť do Jeruzaléma. 

To, že Ježíš řekl mládenci „nevejdeš“, nebylo to kvůli tomu, že mladík nešel za Ježíšem, ale kvůli nefungujícímu svědomí. Nebyl člověkem „obrácení“, neobracel se k slovu božímu, aby si kontroloval, zda jeho zbožnost ladí s představou Boha o naší zbožnosti.
Mladík si své zbožnosti velice považoval, byl přesvědčen, že dělá dobré skutky a přitom nevěděl o své povrchnosti. Odmítl kontrolu a změnu směru k Bohu. Neobrátil se.
Proč Ježíš neřekl mládenci: „Stačí, rozdáš-li polovici majetku jako Zacheus“?
Zacheus si byl vědom své hříšnosti a věděl, že jeho (minimální zbožnost) nestojí za řeč.

Lazar byl zbožnější člověk než Zacheus, ale dobře věděl, že jejich dosavadní zbožnost je nekvalitní (jeho sestra Marie se odmala modlila stejně jako Lazar a Marta, stejně chodila do kostelíčka, ale ta zbožnost ji netáhla víc než ji později táhli chlapi).
Lazar se rád stal Ježíšovým učedníkem, byl soudný o své zbožnosti, měl fungující svědomí.

Mladík měl svá měřítka o zbožném životě. Nestál o Ježíšovo „zpovědní zrcadlo“ – o evangelium.
„Měl knížečku od svatého pana rabína jak se správně zpovídat.“.
Podle svých měřítek si myslel, že plní všechny náboženské povinnosti a zachovává náboženské předpisy.

Je třeba si ještě uvědomit, že Ježíš dělal zázraky, nebyl jen tak nějakým rabínem…
Stát se Ježíšovým učedníkem znamenalo přinejmenším stát se učedníkem proroka.
Výzvu: „Pojď za mnou“, nám říká někdo, kdo dělá zázraky. (Škoda, že my nebereme Ježíšovy nabídky a jeho slova tak vážně, jako Ježíšovi učedníci. Vlastně nevíme, kdo je Ježíš.)

Mladík mohl být nejenom svědkem Ježíšových zázraků, ale mohl „se je také naučit“ dělat sám.
Ale jemu stačila jeho zbožnost.
Matouš zajásal, když viděl, že může chodit s Ježíšem, může s ním povídat, ptát se ho, vidět zázraky…
Bohatý mládenec zřejmě došel k závěru, že ten tesař je nějaký divný a znechuceně odešel. Určitě si neřekl: „Ano, ten Ježíš má pravdu“.
Hříšníci řekli: „Ano, Ježíš má pravdu“.
Bohatý mládenec si myslel, že je pokročilý ve zbožnosti a čekal, že jej Ježíš přijme s otevřenou náručí.
Byl zvyklý si přečíst jednu větu z Písma a pak se dlouho modlíval.
Ježíš nevedl lidi k dlouhým modlitbám, ale nabízel pořádné přemýšlení o Bohu, abychom byli schopní si s Bohem porozumět.

Blahoslavení, kteří vědí, že jsou na začátku cesty s Bohem,
blahoslavení, kteří si nezakládají na své zbožnosti, na svých modlitbách a na svém výkonu,
blahoslavení, kteří umí ocenit Ježíšovu nabídku a stojí o Ježíšovo vykládání o Bohu.
	5. neděle v mezidobí

	2020
5. neděle v mezidobí       Iz 58:7–10       1 Kor 2:1–5       Mt 5:13–16       9. února 2020

K prvnímu čtení.
Přečteme-li si celou 58. kap. z Iz, rozsvítí se nám víc, než kdybychom znali jen dnešní úryvek. 
Dodneška trpíme pohanskou představou o Bohu – Bůh ocení naše modlitby, posty a další „úkony zbožnosti“ a odmění nás vyslyšením našich proseb. Naši předkové se fest modlili: „Od moru, hladu a války vysvoboď nás, Pane …“ a přesto na ně tyto rány dopadaly.
Ale text Smlouvy Hospodina duchovenstvo lidem v kostelích nečetlo. Proto lidé neporozuměli velkorysému přátelství Hospodina a nedodržovali to, k čemu se smluvní strana lidí zavazuje.
Kněží naučili lidi jen křižovat se, opakovat modlitby, Desatero, pravidla půstů, povinnosti křesťana („jednou denně, jednou týdne, jednou do roka …“) a později jim místo božího slova a vyučování dali katechismus.

K evangeliu.
Jsou slova: „Jste solí a světlem,“ pochvalou nebo výzvou?

Sůl není cukr.
„Bůh je sladký,“ říkají židé, ale světlo je ještě důležitější než cukr.
Sůl není břitva nebo kyselina.

Známe více druhů světla. Bůh je jako příjemné, životodárné světlo.

Sektáři křičí: „Kdo nejde s námi je proti nám,“ a vyhazují ty druhé z kola ven.
Víme, komu Ježíš vytýkal nedostatek lidskosti. Ti, co se pasují na horlivé zastánce náboženství, mají tvrdé srdce. Hledání pravdy je ctností, ale bez úcty k jiným a soucitu, se i sebepřesnější názor stává v našich rukou klackem.
Soucit a úctu získáváme výchovou a sebevýchovou.
I tři nejlepší apoštolové trpěli náboženskou nesnášenlivostí a povýšeností (vůči pohanům, samaritánům, ženám, dětem, neznámému učedníku Ježíšovu …).
Kdo z nás netrpí tímto neblahým sklonem?
Církev příliš často jednala sektářsky (důkazů je nespočet). Po dlouhá staletí platilo: „Kdo nevyznává to, co tvrdíme my, budiž proklet!“ a kacíři byli vydáváni k upálení.
Církev, místo aby se nechala vést biblickými výzvami k pomoci potřebným, často sahala po moci a nezřídka po meči.
Ve čtvrtek v Náchodě přednášel Doc. Jiří Pavlík. Mimo jiné řekl, že křesťanství se uchytlo v koloniálních zemích a církev přijala mnohé koloniální přístupy. (To je pravda, domorodce jsme dlouho pokládali za méněcenné, vnucovali jsme jim nejen naše liturgické pojetí. V bývalých koloniálních zemích dnes křesťanství mizí, ale v bývalých koloniích často narůstá.)

Dost často připomínám, čím dobří křesťané přispěli k lidštějšímu světu, ale mohli jsme udělat mnohem více.
A ve větší míře jsme měli přijmout pokoru – lásku k pravdě i o sobě samých (biblický přístup poctivé sebekritiky). 

Obraz soli je třeba řádně promyslet. Sůl dodává jídlu chuť a zabraňuje hnilobě.
Soustavně přehlížíme Ježíšova slova: „Jestliže sůl ztratí svou slanost, bude vyhozena k pošlapání.“
Ve 20. století jsme byli hrozně pošlapáváni, ale nevidím žádnou sebekritiku. Místo ní prohlašujeme utrpení jako příspěvek k Ježíšově oběti, nebo křičíme jako kluk, kterého řeže táta.

Evropská unie vznikla k zabránění válkám. Církev s velikým zpožděním svolala 2. vatikánský koncil, ale nikde se nerokovalo a nehledalo, v čem a kde jsme nesolili a nesvítili. Místo obrácení se k evangeliu a nápravě podle Písma jsme se pokusili pouze o určité reformy.
Podobně přešlapujeme v politice i ve zničeném životním prostředí. Vyhlížíme mesiáše a nerozpoznáváme lžimesiáše. Mesiáš už přišel, stačí, abychom se u něj učili a přijali jeho postoje.
Proč se do toho nikomu nechce?

Falešně se ukolébáváme svým bohatstvím a pocitem, že nám naše zbožnost stačí. Zapomínáme na svěřené poslání solit a svítit druhým.

Svatořečíme další dobré křesťany, ale chceme je využít jen jako další lobbisty. 
- - - - - - - -

Prosím Vás, máte ještě zájem o mé poznámky k Modlitbě Páně? Před Vánocemi jsem je přerušil. Na biblické hodině jsem si uvědomil, že některé věci z Písma, kterým jsme se věnovali dříve, pokládám za probrané, ale že je třeba je opakovat. Proto jsme si k porozumění Ježíšově výzvě: „Otče, neuveď nás v pokušení,“ zopakovali Jidášův příběh.

Koho z vás zajímá, jaký rozdíl v přístupu Jidáše a Petra k učednictví u Ježíše nabízejí evangelia, potřebuje k tomu hodinu času.
Zájemce, nechť si přečte tyto texty:
Mt 26:7–16, 26:20–26. 45–50, 27:1–10;
J 12:1–8, 13:20–32, 18:1–9

Připomenu základní informace. Jidáš zřejmě patřil k nejvzdělanějším učedníkům (nebyl povolán ke zradě, ale k apoštolátu!). Byl asi jediným Judeicem mezi Dvanácti, ostatní byli Galilejci. (Vztah mezi Judeici a Galilejci můžeme přirovnat ke vztahu mezi „Pražáky“ a „Ostravaky“.)

Žijeme v porušeném světě, který nás poznamenává. Každý máme ve své povaze nějaký stín, slabost nebo neblahý sklon. 
Při pěstování si své osobnosti ale můžeme v zápase s tím temným v nás, vyrůst (srov. 2 K 12:7–10).

Apoštolové byli osobnostmi, ale i oni v nějaké míře zůstávali trčet v tehdejší představě o Mesiáši – ten v boji porazí nenáviděné římské okupanty. Byli slušnými lidmi a po prvním obrácení u Jana Baptisty se sebou byli docela spokojení (ještě neporozuměli nutnosti stálého obracení se a porovnávání se s Ježíšovým způsobem života).
Ježíš věděl, že Jidáš měl určitou slabost na peníze a úmyslně mu svěřil pokladnu. Jidáš si z ní zřejmě trochu přikrádal. Měl citlivé svědomí a tak pokaždé svého činu litoval a „vzbudil v sobě upřímné předsevzatí, že už to vícekráte neudělá“. Což se mu nedařilo, ale dál si věřil, že se napraví.

Petr byl jiný typ. Vzpomínáte, jak po zázračném rybolovu padl Ježíšovi k nohám a řekl: „Pane, omlouvám se ti, věděl jsem, že rozumíš Písmu jako nikdo jiný, že přicházíš od Boha, ale vidím, že jsi větší osobnost, než jsem tušil (ty vidíš i pod vodní hladinu, kde jsou ryby …), jsem hříšným člověkem, nemohu být tvým učedníkem.“ A Ježíš mu řekl: „Vážím si tvé poctivosti, neboj se, s tvými slabostmi ti pomohu.“ (Srov. L 5:8–10)

Co měl Ježíš dělat s Jidášem, který si časem začal myslet, že je chytřejší než Ježíš? Jak ho přivést k trvalému obracení se (k Ježíši)?
Řadě hříšníků, kteří si přiznali svou vinu a prosili Boha o pomoc, se odpuštění dostalo (nejen u Jordánu s Janem Baptistou). Všimli jsme si ale, že pobožní si často myslí, že oni zásadní obrácení nepotřebují (srov. L 3:7–14; Mt 21:31–32).
Ježíš usiloval i o Jidáše. Když nepomohla „pokladna“, Ježíš použil silnější „medicínu“.
Při mesiášské jízdě v Jeruzalémě Ježíš nedojel před sídlo Piláta, k převratu a převzetí moci Mesiášem nedošlo. Apoštolové se velice zlobili, Jidáš možná nejvíce (byl původně zélota – partyzán): „Ježíš promarnil jedinečnou možnost k převratu a povstání – do Jeruzaléma přišlo na Velikonoce mnoho Ježíšových stoupenců.“
Jidáš nespokojený s Ježíšovým jednáním si myslel, že on by jednal lépe než Nazaretský. To je ovšem myšlení satanské (ten také vytýká Bohu, že jedná špatně a je přesvědčen, že on by na místě Boha jednal mnohem lépe). 
Tím ovšem otevřel satanovi dveře do svého srdce – v evangeliu čteme, že do Jidáše vstoupil satan (srov. L 22:3. 31; J 13:27). 
Ježíš toto pokušení satanovi dovolil, Jidášovi mělo jeho selháním otevřít oči, aby se konečně obrátil k Ježíšovi. Ale nebudu předbíhat.

Jidáš začal hrát s velekněžími svou hru – prozradí jim, kde by mohli Ježíše zatknout. (Smluvil s nimi odměnu – ne nijak velkou – aby vypadal hodnověrně. Počítal s tím, že Mesiáše nelze spoutat a zatknout a že se Ježíš začne bránit a konečně vyhlásí svatou válku.
Tato Jidášova soukromá akce byla samozřejmě podrazem na Ježíše. Ježíš se snažil Jidáše získat na svou stranu, u velikonoční hostiny mu projevil řadu pozorností (Jidáš byl poctěn nejčestnějším místem na lehátkách, Ježíš mu dal vybrané sousto z jídla, které dostával nejpřednější host). Ježíš s ním o jeho zradě mluvil otevřeně. Ještě při zatýkání Ježíš nazval Jidáše přítelem. 
Ale Jidáš vedl zatvrzele svou s nespokojeností nad Ježíšem a žádnou pozorností se nenechal získat. Neotřáslo s ním ani to, že Ježíš o jeho domluvě s velekněžími věděl.

Když byl Ježíš zatčen a odsouzen, Jidáš se svého činu zděsil (satanské omámení už přestalo fungovat) – měl jemné svědomí. Jidáš byl na vysoké úrovni apoštola. (Rád bych Jidáše ve vztahu k Ježíšovi přerostl).
Šel se udat velekněžím. Tak, jako ti, kteří se jdou udat na policii, počítal s trestem. Myslel si, že jej velekněží ukřižují s Ježíšem jako spolupachatele.
Vyzpovídal se: „Zradil jsem nevinného přítele,“ litoval svého činu a vrátil nečisté peníze. Jenže narazil na špatné zpovědníky – vysmáli se mu. Jidáš se dostal do stejného postoje jako Kain.
Mám silný důvod si myslet, že Ježíš Kainův případ s učedníky pečlivě probíral – neboť bratrovražda je jedním ze čtyř typů hříchů, které stále opakujeme. 

Jidáš udělal dvě velké chyby: Když se opakovaně dopouštěl krádeže a viděl, že se sám svého sklonu nedokáže zbavit, neobrátil se k Ježíšovi o pomoc. Nevytvořil si k tomu patřičný návyk.
Nepoučil se z Kainova příběhu, zanedbal své poznávání Hospodina do té míry, aby se dokázal svěřit jeho obrovskému milosrdenství (které je větší než jakákoliv naše vina).
Nejprve si byl jist sám sebou – jak by „On, který se zřejmě pokládal za nejschopnějšího učedníka“, mohl tak velice selhat? Pak se ze své zrady vyděsil – nechal se vyděsit satanem z hrůznosti svého činu, ze své viny a skočil do její propasti. (Tak to ďábel dělá, nejprve nás omámí svými prolhanými řečičkami a po našem selhání nás vyděsí až na smrt, když nám podkládá lživé myšlenky, že tak strašné selhání nám nemůže být odpuštěno.)
Když Jidášovi velekněží nepomohli a vysmáli se mu, on sám nad sebou vynesl trest smrti a vlastní rukou se popravil. Škoda …

Dětem vyprávím příběh Petrova selhání a obrácení a příběh Jidášův. Už vědí, že Boží milosrdenství je tak veliké, že se Bůh ujímá obětí i každého provinilce. Každý hřích nám může být odpuštěn, když uděláme to, co je z naší strany poctivé a nutné k nápravě … – a to není nic nemožného. 
„Děti“, říkávám, „škoda, že Jidáš nešel za Ježíšem a nepoprosil ho o odpuštění …, mohli jsme mít svatého Jidáše.“ (A dodávám, že doufám, že se třeba Jidáš ještě obrátil. Přeji mu to.)

Jak nazvat to, že Ježíš nezabrání každému našemu selhání?
Bůh nás nezkouší (nepokouší) nad naše síly. 

Ježíšova rada v modlitbě: „Neuveď nás v pokušení“ nás upozorňuje na něco závažného, v čem potřebujeme boží pomoc.

Zachraňuje nás Bůh tím, že dopustí, abychom v něčem polehli zlu a pak se konečně k němu obrátili?
Otřese naše provinění naší sebejistotou: „To se mě nemůže stát!“ – Tak se kasal i svatý apoštol Petr.
Petrovi selhání pomohlo. Nikodémovi také. Jidáš si nenechal pomoci. Neměl návyk přicházení za Ježíšem, myslel si, že to zvládne sám. (Nejen alkoholici si nepřiznávají svá selhání a jsou přesvědčeni, že mají vše ve svých rukách a jsou dost silní na to, aby přestali selhávat.)
Apoštol říká, že vše (a tedy i hřích?) napomáhá k dobrému každému, kdo miluje Boha (Ř 8:28).
Nedospělý člověk není schopen vědomého svinstva – smrtelného hříchu. 

Znovu připomenu, že pod slova: „Neuveď (nevydej) nás v pokušení,“ podkládám prosbou: „Bože, pomoz mi na mých malých selháních včas rozpoznávat jejich příčiny, abych je neopakoval a tys se mnou nemusel otřásat tím, že mě necháš padnout do těžších provinění – abych se mohl obrátit.

Modlitba Páně je darována Ježíšovým (pokročilým) učedníkům. Je návodem k modlitbě pro ty, kteří Ježíšova slova berou vážně a chtějí jim porozumět.
Biblické modlitby jsou vzorem k setkávání se s Bohem a jsou vyučováním, jak s Bohem mluvit.

Těm, kteří se nesnaží Ježíšovu návodu k modlitbě porozumět, mnoho neprospěje. „Otčeáš“ se jim stává jen zbožnou mantrou a mate je v jejich představě o Bohu a smyslu modlitby.
Ve válkách Bůh slyšel nesčíslné množství „Otčenášů“, ale vyzněly do prázdna.

Blahopřeji Vám – kteří jste můj příspěvek k Modlitbě Páně dočetli až sem – blahopřeji Vám k Vaší trpělivosti.

Jak přeložit slova: „Neuveď nás v pokušení“ srozumitelněji? Už vás něco lepšího napadlo?
Pokud jste přišli na lepší výklad, nenechte si ho pro sebe.

 (Už velký teolog starověku Órigenés říkal, že Bůh ponechal v Bibli mnoho zdánlivých protimluvů a zdánlivých absurdit, aby nás odvrátil od prvoplánového fundamentalistického čtení Písma.)

	2017
5. neděle v mezidobí       Iz 58:7–10       1 Kor 2:1–5       Mt 5:13–16       5. února 2017

Tyto poznámky rozdělím na dvě části.
První bude obecná, o způsobu Ježíšova vyučování (pokročilejší ji mohou vynechat). Druhá se už bude týkat dnešních čtení.

1. Část – o způsobu Ježíšova vyučování
Ježíš nás vyučuje největšímu poznání – porozumění samému Bohu (jehož si ale nelze představit).
Ježíš nemluvil k lidem s maturitou nebo vysokoškolským vzděláním (ti si osvojili skvělé abstraktní myšlení ke zkoumání přírodních věd přijaté z antiky), mluvil k zemědělcům a řemeslníkům, pastýřům, vojákům…, k lidem práce a zdravého selského rozumu.
Někteří byli vzděláváni „Mojžíšem“, jiní byli analfabeti (nejen ženy).
K vyučování Ježíš používal mašal – řecky parabolé, česky podobenství. Tak mluvili už proroci.
Bohumil Bílý podobenství označuje za „model“.
K pochopení podobenství (mašal) není třeba abstrakce jako u alegorie.
Ježíšovy modely jsou srozumitelné: každý si svítil lampičkou, solil, znal polní práce, viděl, jak se mele obilí, peče chléb, každý byl vícekrát na svatbě…
Od smyslové zkušenosti nás Ježíšova podobenství vedou k porozumění boží nauce, k porozumění vztahu s Bohem (a k novému uspořádání vlastního života).
K podobenství nutně patří výklad! 

Některá Ježíšova slova mají jiný význam než v našem běžném myšlení. Vede nás to k pozornějšímu a hlubšímu hledání jejich smyslu.
(Před týdnem jsme se snažili odkrýt význam jeho „chudých“, „pokorných“.)
Ježíš počet takových slov nenadužívá. Ale potíž máme s nepřesnými překlady nebo se slovy, která už nepoužíváme. 
Vás, rodiče prosím, abyste dětem vysvětlovali slova, kterým nerozumějí. Např. celník, snop, máry…
Co si mohou děti představit pod slovem „bázeň“? 

Některá slova Ježíš vyslovil ironicky, poznáme to ze souvislosti textu a z porozumění Ježíšovým názorům v jiných biblických místech. Pokročilejší učedník to už objeví.
To platí také například o Pavlových slovech z minulého a dnešního 2. čtení – „moudří“ – jsou ti, co si o sobě myslí, že všechno vědí.
(Povrchnost náboženských frází pomíjím.)

I biblické vyučování – stejně jako vyučování přírodních věd – vyžaduje přesné a logické myšlení. Ale genialita „jednoduchého“ biblického vyučování umožňuje i nadále přesnější, výstižnější pochopení boží moudrosti lidem všech vrstev (těm, kteří umějí přemýšlet a mají o poznání zájem). 

2. Část – k dnešním biblickým textům
Prorok Izaiáš vybízí Izrael k soucitné pomoci – neboť se v Izraeli rozmohla bezohlednost.

Je pro nás velikou ctí, že nás Ježíš posílá k druhým jako světlo a jako sůl.
I děti začínají rozumět pohádce Sůl nad zlato. (Myslím si, že ji někdo vymyslel kvůli Ježíšovu podobenství o soli.)
Vypravujte dětem, jak vzácná a cenná byla do nedávna sůl.

Elita je ve společnosti důležitá, ale oproti saduceům a farizeům, kteří ustrnuli ve své povýšenosti, Ježíš zakládá novou elitu. 

Začnu od světla. 
Světlo vychází ze stravovaného zdroje.
Život stojí na přijímání a dávání. Nemohu dát, co jsem nedostal. Náš život, narození a růst předcházel a je provázen obětavým dáváním druhých. 
Každý život něco stojí. Bůh se snad nevyčerpá, ale bez jeho dávání a péče se neobejdeme.
Jeho vyučování nás směřuje k hospodaření s dary života. Díky němu víme, že můžeme a máme budovat vztahy navždycky.
Řekl jsem, že biblické vyučování vychází z našich životních zkušeností a vede nás dál k pochopení nového osvíceného jednání ve vztahu s Bohem a lidmi.
Např. už vyučování První knihy Mojžíšovy na „sedmi tučných a sedmi hubených kravách“ ukazuje, jak se lidé zemědělské kultury naučili připravovat na budoucnost. 

Ježíš nám už teď nabízí začátek nebeského království.
Jeho „vyučování na hoře“ (Mt 5.–7. kap.) a jeho jednání nám vysvětluje a ukazuje možnost nového jednání s lidmi a s Otcem. Zve nás k následování a posílá nás učit druhé tomu, co jsme se od Ježíše naučili.

Ale než můžeme někomu vyprávět o Ježíši, máme ho nejprve zaujmout svou úctou k životu a k lidem. Vždyť i nás nejprve Ježíš zaujal krásou svého zájmu o nás. („Tak ať svítí vaše světlo před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.“) Až pak můžeme někoho učit Ježíšově nauce. 

Můžeme druhé učit přesto, že jsme teprve jen učedníci. (Sestra Cyril v Indii také posílá starší žáky z jejich školy učit číst a psát děti, které nikdy nemohly do školy chodit).

Ježíš přišel, abychom „poznali“ Boha „milosrdného a milostivého“ (odpouštějícího a obdarovávajícího), přišel, abychom „měli život v hojnosti“. Smíme být hlasateli tohoto osvícení.

Ježíš nás také přirovnává k soli (ta dodává jídlu chuť a byla nejstarším konzervačním prostředkem).
Učíme se poznávat, co znamená prorocké poslání svěřené nám při křtu.
O úloze proroků jsme mluvili.
Hospodin skrze proroky znovu a znovu mluvíval ke svému lidu (těšil je i káral, když opouštěli Smlouvu).
Díky prorokům se v Izraeli udrželo čisté poznání Hospodina, navzdory ideologické snaze králů (a jejich falešným prorokům).
Proroci nebyli jen zastánci práva (jako třeba disidenti, nebo novodobí ombudsmani), ale hájili čest Boží, důstojnost a svobodu člověka a jeho výsostné postavení před Bohem. Vystupovali proti mocným – proti jejich zneužívání moci, proti násilí a nespravedlnosti.
Ježíš je největším prorokem.

Proroci nebyli nikdy vítáni, nýbrž pronásledováni.
Ježíšův vyslanec (apoštol) Pavel mluví o prorocké službě s velkou úctou, pokládá ji za dar Ducha: „Bůh v církvi ustanovil jedny za apoštoly, druhé za proroky, třetí za učitele…“ (Srov. 1 K 12:1–30)
Ale i v církvi byla a je prorocká služba potlačována (a učitelská služba je také potlačována, teologové mají v církvi pouze podružný „poradní“ hlas). 
S prorokováním žen se v naší církvi vůbec nepočítá (srov. Jóel 3:1–2). 

Jenže když jsou proroci – nebo ti, kteří berou křestní prorockou službu vážně (budu je nazývat „proroky“ v uvozovkách) – umlčováni, svět se kazí, a církev zaostává a neplní svou úlohu. 
I ve 20. století chyběli nebo byli umlčováni „proroci“.
Mnoha lidem je dostatečně známo jak římská kurie brzdí závěry 2. vatikánského koncilu. Vidíme, jak velké množství biskupů a kněží stojí proti Františkovi.
V církvi se zahnízdily pomluvy. Ideálem je naprostá a nekritická poslušnost a ohýbání hřbetu a charakterů.

Tvrzení, že utrpení je ku prospěchu pomluveného, je nejen rouháním, ale také součástí mučení poplivaného. Ježíš nikde nevybízí: „Trapte se.“

Je-li církev „neslaná nemastná“, nejsme-li následováníhodným příkladem pro společnost, ptejme se, čím se tedy lišíme od ideologických režimů.
Buď v církvi prorocké poslání probudíme, nebo budeme pošlapáni.

Je naší ostudou, že svědomím společnosti jsou za nás – celibátníky – někteří stateční novináři, umělci nebo soudci, kteří mají „na krku“ rodinu. K čemu nám jsou všechny milosti z modliteb a svátostí, když jsme nakonec méně odvážní než oni?

Každý křesťan, natož „Ježíšův učitelský pomocník“ („kazatel“), má hlásat Ježíšovu nauku. Každý pokřtěný přijal také poslání prorocké služby. 
Každý máme bdít nejen nad vlastní věrností Kristu, ale i nad zdravím lidu Božího. „Nebudeš mlčet ke zlu (ani vlastnímu)“, je prvním závazkem učedníků.

Byl jsem překvapen, když arcibiskup R. Bezák na nedávné přednášce v Praze říkal: „Myslel jsem si, že biskupové a kardinálové jsou lidmi na svém místě a mají odpovídající charakter.“ Copak nečetl dějiny církve, nezná války křesťanů, inkvizici nebo pronásledované teology (i v dnešní době)? Já jsem byl už v prvním ročníku semináře šokován donášením. Když se mě StB žoviálně ptala, jaký je můj šéf (to už jsem byl kaplanem) nebo kolaborující kapitulní vikář, pochopitelně jsem odmítl cokoliv na ně říci. Ale – když se vysoký představený nejednou pokoušel vyzvídat, zda nevím, jak žije nějaký kněz – to bylo mnohem horší! Takto přece pracovala inkvizice.
(Ochotní donašeči často v církvi zaujímají vysoké posty – díky své ochotě donášet v kterémkoliv režimu a každému novému představenému).
V semináři nás na život podle Ježíše nepřipravili. Až později nás do života vybavili někteří kněží, kteří prošli vězením nebo prací mezi lidmi v továrně. 

Ježíš nám dal dokonalé pokyny, jak se stavět proti zlu (vyříkávat si spory z očí do očí, milosrdně odpouštět, smířit se před bohoslužbou…).
Ježíš byl nejlaskavějším člověkem, ale nemlčel ke zlu. Neusmíval se stále, také nazýval věci pravým jménem (vždyť v životě jde často o krk nebo krky jiných). Jeho vyučování nebylo zmrzlinovým pohárem, ale poctivým chlebem a dobrým vínem.
Zbožní mu vzali dobré jméno a život, ale Ježíš mnoho vykonal, a svět a postavení člověka se velice změnilo.
Vícero lidí šlo cestou nenásilné prorocké služby, i když byli také za života potíráni (budu jmenovat alespoň dva: M. Gándhí a M. L. King). 

Ježíšova slova o pošlapání soli, která nesolí, nebereme jako výhružku (vždyť známe také jeho slovo o doutnajícím knotu a nalomeném stvolu…), jsou spravedlivá.

Považujeme si, že můžeme s Ježíšem být solí a světlem ve světě. Však nás k tomu patřičně vymazluje a vybavuje. Opět nás zve na hostinu svých nejbližších přátel.
- - - - - - - -

Nabízím vám slovníček základních slov k promýšlení Písma. Můžete si jej vložit do Bible. Budeme si jej doplňovat.

SLOVNÍČEK:

Ješua znamená Zachránce.

Mašíách – Pomazaný (ve smyslu ovoněný) do řečtiny přepsáno Christos.
Mesianismus – očekávání mesiáše.

Euangelion je řecký překlad aramejského besoreta – zvěstování, oznamování.
Novum testamentum je latinský překlad řeckého výrazu kainé diathéké – překlad z hebrejského berít chadášá – nová smlouva.

Název Nový zákon nás zavádí na slepou cestu neporozumění. Židé se nad námi shovívavě usmívají, slyší-li nás mluvit o Bibli jako o Zákonu, mají nás za nevzdělané, sami mluví o Smlouvě, vědí, že je to smlouva manželská. V našem jazyce „zákon“ znamená něco úplně jiného než „smlouva“.

Vykupitel – goel odkupoval otroka, zajatce, pole příbuzného, byl mstitelem krve (usmrcoval vraha) zajatce. Vykupitel je osvoboditelem – to je slovo, které je nám pochopitelné.

Český výraz apoštol (řecky apostolos) je lidem nesrozumitelný (nejen lidé z ulice neznají jeho smysl) aposteltein znamená poslat. Proč neříkáme vyslanec Ježíšův? (Protože by to vyslance zavazovalo?)

Slovo spasení a vykoupení zavání pasivitou. Při léčbě je zapotřebí spolupráce pacienta s lékařem, podobně při vyučování je úsilí studenta nezbytné (učedník je k práci pozván ve větší míře než student).

Ježíšovu výzvu obraťte se (změňte své smýšlení a svůj život) jsme chybně nahradili slovem pokání.

Jan Baptista – Předchůdce Páně (ponořoval do Jordánu, nekřtil).
Ježíše ponořil do vody Jordánu. Ježíš nebyl pokřtěn, to nedává smysl.
Mesiášovým ponořením do Ducha božího a do ohně se stáváme kristovci (učedníky Ježíše Krista).

	2014
5. neděle v mezidobí       Iz 58:7–10       1 Kor 2:1–5       Mt 5:13–16       9. února 2014

Jsme zvyklí číst biblické lekce několikráte. V kostele nasloucháme textům, které jsme si doma prošli a tak je vidíme v souvislostech jiných biblických míst, přinejmenším evangelia.

Základním textem vyprávění Boha o sobě je Tóra (pět knih Mojžíšových) a evangelia. Proroci a apoštolské listy se pak vyjadřují k životu Izraele.
Proroci v kritických selháních pojmenovali nemoc, stanovili diagnózu a léčebný postup. Vraceli lidi zpět k pramenu.
58. kapitola Izajáše je toho výrazným příkladem.

Máme velké sklony si vymýšlet nová „přikázání“, často v dobré víře, že se jimi přiblížíme k Bohu. Je v tom neukázněnost, náboženská pýcha (zvláštní druh pýchy) a hlavně neposlušnost: „Nic nepřidáš a nic neubereš“ (Dt 13:1).

Každou chvíli od Boha něco chceme. Vkládáme do něj velká očekávání. Může Bůh také něco očekávat od nás, může od nás něco chtít?
Nemusíme se bát, že bude chtít mnoho. Jeho vztah k nám bude stále převelice nerovnoměrný.

Bůh si nás zamiloval první.
„V tom je láska: ne že my jsme si zamilovali Boha, ale že on si zamiloval nás…“ (1 J 4:10).

Na jeho Boží přátelství se snažíme odpovídat, pokoušíme se o první krůčky.
On se prvně zasvětil nám, a my se pokoušíme zasvětit se jeho dílu.

První a nejdůležitější „přikázání“  můžeme popsat: „Budu o tebe tak pečovat, že si mě zamiluješ celou svou bytostí.
Objevím ti, jakou cenu máš pro mě.
Až přijmeš, že jsi moje milovaná dcera, milovaný syn Boží, nebude ti zatěžko přiznat druhým stejnou hodnotu, nebude ti zatěžko jednat s druhými jak by sis přál, aby oni jednali s tebou.“ 

Není tak těžké milovat milostivou vrchnost, která nám přeje a poskytuje nám výhodné postavení.
(To vidíme na lidech lokajských nátur a můžeme to pozorovat i na sobě.)
Náročnější je jednat s druhými jako s dětmi božími milovanými stejně jako jsme my sami. Až jestli tak činíme, pak teprve se začínáme podobat Bohu.

V manželství si nebereme jen partnera, ale také jeho rodinu.
Něco jiného je milovat ženu a něco jiného je také milovat i její děti.
V pohádce Perníková chaloupka jsou děti z prvního manželství vyvedeny do lesa.
Rút řekla Noemi: „… Kamkoli půjdeš, půjdu, kdekoli zůstaneš, zůstanu. Tvůj lid bude mým lidem a tvůj Bůh mým Bohem. Kde umřeš ty, umřu i já a tam budu pochována. Ať se mnou Hospodin udělá, co chce! Rozdělí nás od sebe jen smrt." (Rt 1:16–17)
I my se tedy hlásíme k celé boží rodině, nikoho nevyjímaje. (Teprve se to učíme, ale cíl nám je jasný.)

Manželé si mezi sebou jsou blíž (mají si být blíž) než si jsou s dětmi (nepleťme sem, prosím, mateřské, rodičovské city). Manželé mají před dětmi náskok v míře lásky, kterou zažili a kterou zakoušejí: od svých rodičů, jeden od druhého, od Boha (od dětí). Jsou starší než děti, dostali tedy více. Dostávají tolik, že mají dětem z čeho dávat. (Kdo umí přijímat, má z čeho dávat, kdo má plnou nádrž, dál dojede.)

Obřezaní a pokřtění – ti kteří přijali službu od Boha, jsou Bohu blíž. Neříkám, že nám je Bůh víc nablízku než ostatním. Bůh má rád všechny lidi, ale my mu jsme blíž. Čím, jak? Tím, že se mu snažíme rozumět a tím, že jsme se dali do jeho služeb.

Slova „jste moji přátelé“, neřekl Ježíš učedníkům hned první nebo druhý den, když k němu přišli, ale až za nějaký čas, až po velké péči, kterou jim věnoval. Učedníci už byli nejen vzdělanější, ale i „vymazlenější“.
Prošli kvasícím procesem. 
Všichni lidé jsou zváni do království božího, ale my zakoušíme boží přátelství už za pozemského života.

Apoštol Pavel v 2. čtení mluví o síle Ducha, s níž se odvažuje svědčit o Bohu.
Sůl dodává jídlu novou chuť. Byla a je také konzervačním prostředkem. 

Obrazu „světla“ už snad také trochu rozumíme.

Před týdnem nám „vypadlo“ „blahoslavenství“ (slavili jsme svátek Uvedení Páně do chrámu).
Takto poučeni nasloucháme dnešním textům.
Izajášovo slovo: „Lámej svůj chléb hladovým, nabídni pohostinství ubohým, oblékni nahého, neodmítej pomoc potřebným, neukazuj prstem…, važ slova – nemluv o nikom křivě…“, vidíme z pohledu „blahoslavenství“ šířeji.
I z vlastní zkušenosti víme, co je žízeň po svobodě, hlad po spravedlnosti a pravdě, nespravedlivé pronásledování, nedostatek úcty a důstojnosti … K uzdravení těchto nedostatků můžeme přispívat. „Blahoslavení tvůrci pokoje“ – to je náš program.

Máme být solí!
Co to znamená, jaký úkol nám byl při křtu svěřen?
Ve společnosti je stále někomu ubližováno, některým lidem je upírána jejich důstojnost.
Ježíš hájil důstojnost i lidí ponižovaných a odstrčených.

Pohoršujeme se nad nelidským jednáním islamistů, nad jejich nelidským trestáním některých lidí.
Jsme svědky, jak naše chátra svou nenávist vybíjí na některých lidech, často menšinách: Židé, cikáni, homosexuálové, Svědci Jehovovi… jsou označováni za nebezpečí pro většinu.
Z historie víme, jak diktátoři této nenávisti využívali k uchopení moci, k udržení svých pozic. Nejen Hitler a Stalin…
Dnes, mimo jiných, také například Putin. Mnoho lidí taktiku diktátorů včas neprokoukne a nechá se propagandou mocných strhnout.
Putin nedodržuje lidská práva, krutě a imperialisticky vládne podrobeným národům, opozici, novináře nechává nelidsky pronásledovat. Aby to zakryl, najednou vystupuje jako ochránce křesťanských hodnot.
Někteří politici Putinovi potřásají rukou a někteří církevní hodnostáři (nejen z domácí pravoslavné církve) žehnají jeho propagandistickým a pohanským slavnostem, „ministrují“ mu a obhajují ho.
(Někteří politici jeli do Kyjeva podpořit Ukrajince, jíní jeli do Soči.) 

I někteří izraelští králové měli své (falešné) proroky a kněze, kteří jim poklepávali na rameno, jak dobře vládnou a společně s králem pronásledovali proroky Hospodina. 

Herodes byl vazalem Říma a obdivovatelem jejich kultury. Vystavěl Cesareu podle římského vzoru s amfiteátrem, v němž pořádal velkolepé hry. 

Ježíš se neúčastnil Herodových slavností, ani nechodil k Pilátovi na oběd. Věnoval se lidem na okraji, dokonce je vyhledával – aby jim pomohl. Však ho také zbožní lidé pomlouvali, že se kamarádí s vyvrženci a jí s nimi. (To neznamená, že přehlížel jejich hříchy.) O mladém Herodovi prohlásil, že je liška podšitá, starající se jen o sebe. 

Při křtu nám byla svěřena služba prorocká.
Jsme rádi, že se společnost hlásí k lidským právům (jsou ovocem křesťanské kultury). Spolu s těmi, kteří je hájí, máme bdít, aby ve společnosti nebyla pošlapávána. Ale nám byla navíc svěřena ještě péče a starost o boží práva člověka.
Byli bychom vydáni k pošlapání, kdybychom „nesolili“. 

Co máme tedy dělat? Nezahanbují nás odvážní novináři a občanští aktivisté, když hájí svobodu a práva pomlouvaných a pronásledovaných, zatímco my často mlčíme?
To je na velkou debatu v rodinách, farnostech a církvi.

Doma nás čeká rozprava a hledání, co myslí Ježíš slovy, že máme svítit?
Začneme-li mluvit s dětmi o světle měsíce, bude to bavit děti i nás.
Před týdnem jsme si říkali, že máme být jako dorůstající měsíc, který víc a víc odráží Ježíšovo světlo. A nemáme couvat před zlem (jako „couvá“ měsíc).

Řada rodičů pečuje o děti s velkým postižením. (V Respektu z minulého týdne je uveden skvělý článek o rodičích pečujících o autistické děti.)
Mnoho lidí pečuje o své staré rodiče a příbuzné. Nekostelová paní, pečuje o tchyni: „Nikdy na mě nebyla hodná, řeknu-li to mírně, ale přece ji nestrčím do ústavu.“
Takových obětavých lidí dost známe.

Dopisuji to po přednášce fotografa Eugena Kukly o Ukrajině těchto dní. Byl v Kyjevě před Vánocemi a pak v lednu. Ve středu večer se vrátil. Přes dvě hodiny výborně vyprávěl. Mnoho ví, skvěle mluvil v mnoha souvislostech, bez nějakých ambic na pravdu nebo na recept pro Ukrajince.
Říkal, že K. Schwarzenberg měl před Vánocemi v Kyjevě pro Ukrajince skvělou přednášku. Televize to natočila, ale neuvedla. Ukrajinci si pomoci Čechů prý velice považují.
Objednejte si u E. Kukly tuto přednášku v Praze. Kéž by ji slyšeli naši biskupové…
Miroslav Honzátko přednášku natočil. Na přednášku přišlo přes 80 lidí.
Zítra máme v kostele vernisáž 40 Kuklových fotografií z Ukrajiny. Výstavu budeme mít v kostele na Orlici do konce dubna.

	2011
5. neděle v mezidobí       Iz 58:7–10       1 Kor 2:1–5       Mt 5:13–16       6. února 2011

Izajášova 58. kapitola je tak důležitá, že stojí za přečtení a samostatnou úvahu. Pozorně si ji alespoň celou nejprve přečtěme.

Obraz soli a světla je srozumitelný. 
Jsou ale slova: „Vy jste sůl země“ pochvalou nebo výzvou?
Slova: „Takového člověka nám tady bylo potřeba jako soli“, jsou uznáním.
Chválí nás Ježíš nebo jsou jeho slova úkolem?
Podvědomě vypínáme prsa, rádi je bereme jako pochvalu.
Ježíš umí pochválit, ale řekl by Ježíš minulým křesťanům nebo nám, dnešním křesťanům: „Dělali jste a děláte, co máte dělat“?

Velice si přejeme, aby na předních místech zasedl někdo, kdo dá věci do pořádku. Kéž by například byl ministrem poctivý a neúplatný člověk, aby byl solí na ministerstvu. 
Zkažený politik musí pryč.

Co nám říká Bůh ústy proroka Izajáše?
Nakolik jsme v dějinách těm slovům dostáli? Jak jsme řešili sociální těžkosti?
Nedivme se, že přišli jiní a začali to řešit místo nás.
Králové, císař, šlechta, biskupové, to všechno byli lidé, chodící do kostela. Brali vážně příkazy SZ (o propouštění otroků každých 7 let, milostivé léto…)? Péče sv. Anežky o chudé a nemocné nebyla běžným programem. Těch, kteří žili podle evangelia, bylo nepatrně. 

Měli jsme a máme být solí země!
Kdyby křesťané dodržovali alespoň pravidla Starého zákona, nemohli by vznikat boháči a proletariát, mocní a utlačovaní.
Křesťanství bylo po staletí státním náboženstvím, ale společnost nebyla budovaná ani na základě starozákonních požadavků, natož podle křesťanských požadavků („nepomine ani čárka z Tóry“, prohlásil Ježíš).

Byly doby, kdy bylo dokonce zakázané čtení Bible (především SZ). Kvůli sociálním nařízením a textům sociálních proroků, kteří nedodržování božích přikázání kritizovali.
Až společenský tlak odspodu (vzpoury nevolníků a dělníků) donutil vládce, aby začali jednat aspoň trochu lidsky. 

Máme sklon se vymlouvat na nepřízeň a pronásledování křesťanů. Neumíme rozpoznat, že pronásledování je často následkem toho, že nesolíme, a že jsme vydáváni k pošlapání.
Po staletí boháči chodili do synagogy nebo do kostela, jenže sociální problémy neřešili, Písma se nedrželi.
Aby si uchlácholili svědomí, stavěli krásné kostely nebo do nich pořizovali nákladné předměty.
Místo skromného života (aby mohli pomáhat potřebným), občas drželi půsty, případně se bičovali a navzájem se ubezpečovali, že jim za to Bůh udělí nebeské vyznamenání. Místo Bible četli legendy o asketických skutcích světců.
I dnes je snazší prosit svaté o získání milostí u Boha než pomáhat potřebným a utištěným. 

Kdybychom byli pořádnými křesťany a včas řešili sociální těžkosti, byly by osudy Evropy a dalších kontinentů, kam se „křesťanští“ Evropané vylili, jiné.
Nebyli jsme ani na úrovni Izajášových slov.
Nebyli jsme solí země, nesolili jsme společnost pořádným křesťanstvím. Pošlapáváni jsme proto, abychom se vzpamatovali (ne abychom se chlubili mučednictvím).
Dodneška pykáme za povrchní křesťanský nátěr minulých staletí. Neřídili jsme se biblickými pokyny a pravidly. O králi jsme říkali „Král z Milosti Boží“ místo „král (papež) z božího dopuštění“.

Život v porušeném světě je náročný, pro mnoho lidí je tvrdý, nezřídka krutý.
Kde slanost brát? Soli je dána.
Nám ne? Bůh o nás pečuje. Nechce po nás nic, co bychom nedostali nebo nemohli dostat.

Japonci se k sobě chovají slušně, vědí, že zlo přináší těžké následky.
Židé usilují o spravedlnost, váží svá jednání, vědí, že jim hrozí oko za oko, život za život.
My, křesťané, víme o milosrdenství Božím, Ježíš nás pozvedá a nadnáší. Ale místo, aby nám smilování Boží bylo o to větší pobídkou, zapomínáme na svou službu, na odpovědnost za druhé.  Ježíšovo přátelství přijímáme jako ocenění nás samých, jako odměnu za zásluhy. Často se povyšujeme nad druhé. A přitom nás nezřídka nevěřící lidé zahanbují svou ušlechtilostí. 

Máme křesťanstvím žít a případně ho i obhájit, ale nemáme jej vnucovat a vynucovat, tím naděláme víc škody než užitku.
Kážeme druhým, jak se mají chovat, vyzýváme je ke smíření, ale sami nejsme ochotní ustoupit ze svých pozic (ideologických). 

Dostali jsme a nabízí se nám mnoho. Jsem-li křesťanem, mám být spravedlivým člověkem, příkladným partnerem v manželství, rodičem, tchánem a tchyní, synem, dcerou, snachou. Jsem-li řemeslníkem, mám být vyhlášeným řemeslníkem, úředníkem, soudcem…, student má být solí a světlem ve třídě.
A pak se budou naplňovat Boží sliby z Iz 58. kapitoly. „… dřív, než domluvíš (v modlitbě), řeknu: tady jsem.“
Jestli nevěříme Božím slibům, je zbytečné chodit do kostela, hlásit se ke Kristu a Boha o něco prosit.

Bůh po nás nechce bezchybný život, ale přiměřenou odpovědnost za dary, které vrchovatě dostáváme. Dobře známe podobenství o nemilosrdném služebníkovi. 

Posmíval jsem se komunistům – nemocnice přejmenovali na Ústav národního zdraví. V nemocnici není jediný zdravý. Primáře trápí plotýnky a kotelníka žlučové kameny.
Jednáme podobně. Zapomněli jsme, že jsme v církvi jeden hříšník vedle druhého, církevní tituly a kostýmy to nezakryjí (říkali nám v semináři: „V sakristii svlékneme člověka a oblékneme kněze“). Jestli si včas nepustíme k tělu pohádku „Císařovy nové šaty“, hrozí nám, že po smrti řekne poslední děcko v nebi: „Císař je nahý“.

V naší společnosti se mnoho lidí čím dál víc stará jen o sebe: „Chci se mít rád, chci žít příjemně, chci zážitky.“
Jenže k ozdravení světa nestačí, abych nekradl a usmíval se na druhé.
Slyšíme rady: „Přej si štěstí – a budeš štěstí mít. Věř, že ti dobré věci přijdou naproti – a uvidíš, že se tak stane.“ Řada lidí se nechá zhloupnout.
Ale bez výchovy svědomí zpovrchníme a zvlčíme.

Poprvé jsme u nás v Letohradě zažili, že někdo vzal z kabátu odloženého v šatně klíče od auta a auto ukradl. Lidé z velkých měst nám možná řeknou, že u nich jsou takové případy častější.
Podle čeho se budeme v naší společnosti řídit? A jak ve světě?

Bylo by dobré ukázat jiným kulturám, muslimské, buddhistické, hinduistické, že Ježíš přináší ještě lepší řešení než Mohamed, Budha nebo kdejaký guru.
Jedno zrnko soli, stejně jako jedno obilné zrno, mnoho nepořídí.
Proto Ježíš stojí o učedníky a posílá nás do světa.
„Světlu“ jsme se nestačili věnovat. Třeba někdy příště.
	6. neděle v mezidobí

	2020
6. neděle v mezidobí       Sir 15:16–21       1 Kor 2:6–10       Mt 5:17–37       16. února 2020

K prvnímu čtení.
Přátelství s Bohem je dobrovolné, ale má, jako každý vztah, svá pravidla. Svobodně jsme se rozhodli žít pro druhé, snažíme se, aby druhým bylo s námi dobře, a aby i nám bylo dobře s nimi (miluj Boha, sebe i druhého). Bůh nás k tomu moudře učí, jaké dovednosti si k tomu potřebujeme osvojit.
Kdo volí zlo nebo zanedbává dobro, zneužívá svobodu, škodí životu.

K druhému čtení.
Moudrost je mnohem víc než informace, učí nás rozpoznávat dobro od zla, smysl micvot (pokynů), úmysl zákonodárce a umění rozeznávat Ducha božího od „ducha nebožího“. K životní moudrosti patří láska (úcta, obětavost, věrnost …). Ježíš je Moudrost sama.
I Ježíš učil nejmoudřejší – hladovějící po Duchu (chudí Duchem), toužící po osvojení si moudrosti boží.

Text evangelia si opravte. 

Boží přátelství nás ovlivňuje a pozvedá. (Vzpomeňme Hospodinova slova k Izraelitům: „Budu o vás tak pečovat, že vám nebude nic scházet. Proto nekradeš z cizího talíře, peněženky, postele ani cti. Nedychtíš po ničem, co mají druzí.“)
Ježíšovo přátelství nás ještě víc obohacuje a zve nás ke krásnějšímu soužití s druhými – přináší nám novou spravedlnost, novou radost, nový smysl života, nové bohatství.

Izraelité během svých dějin (díky svým náboženským vůdcům) prošli několika náboženskými reformami. Ježíš přišel nejen s náboženskou reformou, ale Mojžíšovo vyučování dovršuje. 

Ježíš všechny boží pokyny (micvot) dodržoval, upozorňoval na jejich smysl a vedl učedníky dál a výš.
Ježíšova slova: „Kdo by zrušil i tu nejmenší micvu,“ obsahují: „Kdo by neučil, nevykládal její smysl,“ ten bude …
Kdo z pokřtěných by se řídil pouze Desaterem, dělal by z křesťanství laciný výprodej. Nebyl by Ježíšovým učedníkem. Desatero neobsahuje řadu důležitých směrnic pro dobré soužití. Např. sociální pokyny k velkorysosti vůči potřebným (chudým, otrokům, cizincům, přistěhovalcům …), pokyny k Milostivému roku, předhygienické pokyny (mytí rukou, ochrana před malomocenstvím, pravidla o fekáliích – „mezi svým nářadím budeš mít kolík,“ (Dt 3:14) …) pokyny vedoucí k odpovědnosti za společenství (Dt 23:14), pravidla o vedení války, atd.

Učedníci byli Ježíšem nadšení, rabínské učení, legalistické zachovávání pouhé litery a „tradice otců“, jim nestačily.

Spravedlivý je podle Bible ten, kdo se snaží na Boží přátelství odpovídat svým přátelstvím k Bohu a lidem. Je to ideál, ke kterému se teprve blížíme.

O Ježíšových micvot jsme v minulých letech mluvili podrobněji.
K velikému umění dobrého soužití nám Ježíš stanovil moudrá pravidla. Také nám odkrývá příčiny našeho nedobrého jednání s druhými.

Máme si dávat pozor na hněv, aby ze spravedlivého hněvu nepřešel do hněvu nespravedlivého.
Ježíš nikomu nespílá. Učí své učedníky přejícnosti k druhým (lásce i k nepřátelům).
„Kdo pohrdá druhým, nazve ho (např.) rácha“ („prázdná hlava“, „vypatlanej mozek“), patří před Nejvyšší církevní soud.“
„Kdo druhého zatracuje (svévolně označí za kacíře, heretika, bludaře), propadne pekelnému ohni.“ 

Naše soužití a náprava chyb se neobejde bez smiřování a odpouštění. „Přinášíš-li svůj dar …, nejprve se smiř …“
Umění komunikace, úcta k druhému, naslouchání druhému, láska, radost, pokoj, trpělivost, laskavost, dobrota, věrnost, tichost a sebeovládání (srov. například Gal 5:22–23), nás ve sporech a křivdách přivádějí k porozumění a ke smíření.

„Nebudeš přísahat …“ Vzájemná důvěra stojí na pravdivosti a důvěryhodném jednání obou stran.

Těmto Ježíšovým pokynům nemálo dlužíme. Mnohá ignorujeme, nejen „Vezměte a pijte.“

Bůh má pro manžely jedinečný program (mají spolu být jeho obrazem ve vzájemném porozumění, v přejícnosti jeden druhému a společné službě životu. V rodičovství (včetně výchovy dětí) se nejvíce Bohu podobáme. Výchova k manželství a pomoc manželům a rodině je velice důležitá.
Velice mě mrzí, že jsme nad hodnotu manželství svévolně povýšili celibátní život. (Proč tvrdit, že voda je víc než vzduch, soudce je víc než fotbalista …?)
Velice mě mrzí, že Ježíšovy pokyny (nejen z dnešního úryvku evangelia) jsme opomněli, zatímco k jeho pokynům o sexualitě a manželství jsme opovážlivě přidávali. Šesté a deváté přikázání jsme prohlašovali za nejzávažnější (hned za neposlušnosti církevním představeným). Ježíšovy pokyny o cizoložství a manželství jsme naopak zveličili a nadřadili je nad ostatní. 
Život v manželství jsme nebiblicky prohlásili za méněcennější, než život v celibátu. Nezastupitelnou roli manželů v církvi i společnosti jsme vytlačili na okraj duchovního života s Bohem. O postavení ženy ani nemluvě. 
Ježíš vytýkal některým farizeům jejich povýšený a přezíravý postoj k ženám. Když svou ženu propustili (jen ji vinili z nepodařeného manželství) a napsali jí propouštěcí list, pokládali sama sebe za spravedlivé.
Rozpad manželství je velikým neštěstím. Je hrozné, když někdo připraví rodiče o život a z dětí udělá sirotky. Je strašné, když manželský partner zanedbává, podvyživuje a nakonec rozbije manželství. Co tomu předchází je známé. První lidé v Ráji nejedli dostatečně ze Stromu života. Neživili vztah s Bohem a pak selhali, přestali Bohu důvěřovat.
Soužití mezi manžely je největším uměním života. Proto má i církev o manželství nejvíce pečovat. To jsme zanedbali, manželům jsme nabízeli jen svátosti a šermovali jsme hříšností všeho možného a nemožného. 
Manželská setkání vzešla zezdola od bratří protestantů. 
V civilním životě využíváme preventivní prohlídky všeho možného, školíme se v nových poznatcích, udržujeme životnost dovedností, platnost průkazů, pečujeme o svá těla, auta i počítače, ale péči o vztahy s nejbližšími šidíme.

Církev začala duchovní cvičení až příliš pozdě nabízet laikům. 
Manžele jsme zakuli do okovů jako galejníky. Naložili jsme jim neunesitelná břemena, předepisovali jsme jim, kdy se mohou a kdy se nemohou milovat. 
Ježíšova slova: „Kdo se dívá na ženu s žádostivostí,“ jsme vykládali mechanicky. Vidíme-li dobré jídlo nebo cítíme-li jeho vůni, sbíhají se nám na ně sliny, zvláště jsme-li hladoví, ale to ještě neznamená, že jídlo chceme ukrást. (Ježíš těmito slovy mířil na ty, kteří se na ženu dívali nemravně s úmyslem, že by byla lepší, žádostivější než jeho manželka.)
Znovu povím: život v manželství je nejvýše posvátný – manželé se zasvěcují jeden druhému a Bůh jim žehná. Jsme odpovědní jeden druhému a i Bohu za dary, které dostáváme. I církev má o manželství všemožně pečovat. (Nemáme zapotřebí některou svátost vyvyšovat nad druhou, každá je důležitá a cenná.)
Jako si dáváme pozor, abychom nepřišli o ruku, nohu nebo oko, tak máme být opatrní na manželství. Každý jsme rizikovým faktorem. Kdo neví, že může manželství rozbít, je neodpovědný, namyšlený nebo naivní hlupák. Cizí žena (svobodná nebo vdaná) je nedotknutelná. O svobodnou se lze ucházet.)
Rozbít manželství je zločin. Nepečovat o manželství je ohromný hřích. Prosba za odpuštění: „Vyznávám se i za to, co jsem neučinil,“ není prázdnou formulí. K přípravě na bohoslužbu je třeba se nejprve smířit a pevně se rozhodnout pro nápravu. A k posílení toho rozhodnutí máme vykonat nějaký krok k přiblížení se druhému.
Jak to, že to v církvi nemáme zavedeno? Nevyučujeme Ježíšovým pokynům. Nemáme je za veliké dary životní moudrosti. Nevyužíváme nabídky božích darů. Nenaučili jsme manžely každou „sobotu“ děkovat Bohu za manželku a matku svých dětí jako židé (i apoštolové tak věrně činili). Dar sexuality jsme manželům přiškrtili, dovolili jsme proniknout do myšlení lidí pohanským názorům, že tělo je nečisté. A zkreslili jsme boží pohled na člověka.
Nebyli jsme světlem. Následkem toho se sexualita utrhla ze řetězu do druhého extrému – do nevázaného přístupu.
Velice jsem se ve své službě snažil pomáhat manželům (možná víc než mnozí jiní). To říkám pro to, aby mě nikdo z následujících slov, která řeknu, nespravedlivě neobvinil. Byl by zlý.

Když někdo někoho zavraždí, Bůh i my se ujímáme oběti i pachatele. I vrahovi řekneme: Tvá odpovědnost i následky tvého činu trvají, ale vina ti byla odpuštěna. Snaž se o nápravu. Snaž se ze svého života vytěžit co nejvíce dobrého. Bůh (i my) ti dáváme novou příležitost.
Tak jak se snažím porozumět Ježíšovi a božímu slovu, mám za to, že Bůh dává lidem, kteří zapříčinili rozpad manželství a kteří se obrátili, nesou následky svého jednání, pečují o děti atd., aby v novém manželství sloužili partnerovi (případně jeho dětem). Mám za to, že jim Bůh přeje a žehná jim. Jednonohý jednoruký nebo slepý člověk může vstoupit do manželství, přesto, že je něčím omezený. Tak i člověk postižný rozpadem prvního manželství se může ucházet o pomoc boží.
My mu to zakazujeme pro sexualitu. Jakoby sexualita byla nepřekonatelnou překážkou. Sexualita je lidem darem od Tvůrce podobně jako jídlo. 
Sexualita slouží nejen plodnosti (jestli je manžel druhý den laskavější na manželku, s něčím ji pomůže a věnuje-li se dětem, pak manželské milování bylo plodné), ale je také potěšením, krásným zážitkem, podporujícím náročnost soužití dvou zcela odlišných lidí. Může a má být zážitkem bytostného porozumění a náklonnosti, prožitkem tělesným, duševním a duchovním, má být modlitbou, slavením manželství a opakováním manželského slibu beze slov.
Křesťané jiných církví (včetně pravoslavných) neodpírají lidem vstupujícím do dalšího manželství požehnání. Máme se řídit Ježíšovými názory a máme poctivě hledat smysl Ježíšových pokynů.
(Víc toho nestihnu.)

Nesmíření se s druhým je podstatnou překážkou k Ježíšově hostině. Kdo by stoloval bez smíření, velice by si škodil. 
Křest v jiné církvi není překážkou ke Stolu Páně. Ježíšův přístup k neznámému učedníku oproti nesnášenlivosti apoštolů o tom svědčí.

Ježíš nás učí: „Nedělej druhému něco, co by sis nepřál, aby druhý činil tobě. A jednej s druhým tak, jak by sis přál, aby on jednal s tebou.“

	2017
6. neděle v mezidobí       Sir 15:16–21       1 Kor 2:6–10       Mt 5:17–37       12. února 2017

K prvnímu čtení.
Chceš-li, můžeš plnit má slova (pokyny, rady k životu). (Srov. Dt 30:15–16) 

K druhému čtení.
Boží vyučování je největší moudrostí.
Slovo tajemství se v církvi zneužívá. Není něčím utajeným nebo nepochopitelným. Ani poznání jednotlivých vědeckých oborů bychom neobjevili sami, pracovala na nich a odkrývala je řada učenců. Poznání o Bohu nám zjevuje sám Bůh, sami bychom na ně nepřišli.
Ti, co Ježíše ukřižovali, měli otevřený přístup k boží moudrosti, ale nestáli o ni. Jednali mocensky. 

V blahoslavenstvích jsme slyšeli, komu Ježíš blahopřeje.
Toužíme si postoje svého Mistra osvojit. Každý, kdo se o něco zajímá, se neustále vzdělává. (I hokejista se snaží naučit mistrovství hry od předních mistrů – ti se často stávají trenéry.)

Před týdnem jsme slyšeli konkrétní program učedníků: „Jste světlem a solí! Jednejte podle toho.“ 
Minulou neděli jsem řekl, že si z nás Ježíš chce vytvořit novou „elitu“. Záměrně jsem to slovo použil, i když nejde o elitářství. Ježíš k tomu použil konkrétní výrazy „světlo“ a „sůl“. Máme si osvojit život „lidu božího“.
V každé rodině existují určitá pravidla soužití. Ježíš nám ukazuje pravidla boží rodiny. To není knuta, v boží rodině má každý výsadní postavení a dar duchovního přepychu. Kdo Ježíšova pravidla nedodržuje, sám se z boží rodiny vylučuje.

(Ježíš nemluví o „Zákonu“, ale o Tóře.)
Ježíšovo vyučování není teoretické, je poznáním. 

„Nic nepřidáš a nic neubereš“, říká se už u „Mojžíše“. „Na nic jsem nezapomněl a nic tam není zbytečně.“
Ježíš nás chce osvobodit od úzkoprsých snah budování „plotu okolo Tóry“, a zároveň nás vede k dokonalejším postojům. (Kdo prošel učením Mojžíše, přichází k vyššímu Učiteli.)
Ježíš bere ohled na růst a úroveň svých učedníků, ale neomlouvá ty, kteří se vymlouvají na nesrozumitelnost nebo přílišnou náročnost učitele, místo aby hledali chybu u sebe: „Netvrď, že sklízím, kde jsem nezasel a sbírám, kde jsem nerozsypal.“

Někdo bude v nebeském království nejmenší, někdo větší, jiný největší. (Úroveň nebešťanů tedy bude různá.)

Před třemi roky jsme Ježíšova slova z dnešního úryvku dost podrobně procházeli.

Můžeme si porovnat, do jaké míry se jimi už ve svém životě řídíme!

Spravedlivý hněv může lehce přejít do nespravedlivého, upozorňuje Ježíš. Máme sklon některé lidi nespravedlivě soudit a zařazovat si je do špatných přihrádek.
Někdy se připojujeme k nespravedlivým soudům.
Např. řada nevzdělaných lidí špiní a ochotně odsuzuje některé teology označené za nepravověrné (byli ocejchováni bez spravedlivého posouzení a práva na obhajobu). K přednostovi kliniky by si to nedovolili.

Proč o smíření s bratrem před bohoslužbou zpovědní zrcadla nemluví? 

První by měl přijít ten, kdo má něco proti nám, ale protože Bůh nás hříšné vyhledává první a protože máme být tvůrci Ježíšova pokoje, máme vyhledat i toho, kdo má něco proti nám. 

Svádí nás věci, po kterých dychtíme. Vyloupnout pravé oko, useknout pravou ruku jsou trefným přirovnáním. Toužíme-li po moci, nemáme přijímat úřad, ve kterém by nás moc ovládla.
Dychtíme-li po slávě, máme se jí zřeknout.
Svádí-li nás televize, máme ji vyhodit z okna… 
Ježíš nás učí tak, aby to každý mohl pochopit.
Neuposlechnutí Ježíšových rad je veliká opovážlivost a hřích. Spoléhání na milosrdenství Boží je velkým hříchem. Takový člověk nejen neroste, ale vědomě kazí svůj charakter. Odmítá pozvání k učednictví Ježíše.

Nebudovat manželství je velkou opovážlivostí a hříchem, který zasahuje nejbližší. (Rozvod je větší neštěstí než smrt partnera.)
Ježíšovým slovům o manželství je ale třeba věnovat pečlivou práci (na to zde nemáme dostatečný prostor).

Buďte rádi, že nejste nuceni církví k přísahání (čím dál víc se rozmáhá), k přísahání jsou nuceni ti, kteří přijímají nějaký „církevní úřad“.

Každou neděli vyznáváme „Věřím v Boha“. Jakou hodnotu ta modlitba před Bohem má? Podle naší věrnosti Božímu slovu.
Jen jednou za tři roky v neděli čteme: „Samuel vyrůstal a Hospodin byl s ním. Nedopustil, aby některé z jeho slov padlo na zem.“ (1 Sam 3:19), ale kdo to bere vážně? „Bůh je přece milosrdný.“
Ano, Bůh je milosrdný, ale co náš charakter? Bůh nás do nebe nepotáhne za límec ani na zádech.

Arcibiskupství olomoucké vydalo výzvu členům pastoračních a ekonomických rad. První otázka:
„Co uděláme u nás, abychom byli přitažliví jako místní církev, aby nás přibylo?“
Odpověď můžeme lehce vyčíst z Ježíšových slov dnešního evangelia. „Až lidé uvidí, že bereme Ježíšovo učení vážně, budou se o Ježíše zajímat.“ 

Když nás Bůh zve ke své svatební hostině, ví, co říká a co nám nabízí.

	2014
6. neděle v mezidobí       Sir 15:16–21       1 Kor 2:6–10       Mt 5:17–37       16. února 2014

Lidé Izraele (i nového Izraele) nejsou poddanými. Jsou lidmi smlouvy (manželské), jsou nevěstou.
Přátelství a manželství (jako nejbližší přátelství) má svůj řád, svá pravidla.
Přátelství je svobodnou volbou. 
Přátelství a náklonnost nelze přikázat.
Dobrá volba je činem spravedlnosti a projevem vděčnosti.

Láska začíná tam, kde dáváme přednost druhému. Bůh nás tomu učí, pozorujeme jeho lásku k nám, zakoušíme ji a necháme se jí formovat do podobného jednání.
Před týdnem jsme si říkali: až když s druhými jednáme jako s milovanými dětmi božími, teprve pak se začínáme podobat Bohu.

Dnešní úryvky z Bible jsou opět závažné. Pokud od nás naše děti slyší, jak si je nahlas pro sebe čteme, pokud vidí, že pro nás mají určující hodnotu, na které stavíme život, pak dětem ukazujeme správný směr a základy pro své jednání.

Cenné dary nás nespoutávají, ale zavazují. 

Opovrhnout něčím cenným není jen projevem nezájmu. Bůh se namáhá nám svou moudrost předat.
Apoštol Pavel v druhém čtení mluví o moudrosti Boží a o vzdělávání pokročilých.
Přátelství s Bohem nám prospívá.

Rozumíme slovům: „Někdo někoho do něčeho zasvěcuje“.
Bůh nás svými přikázáními posvěcuje, my se jeho přikázáními posvěcujeme.
Od Boha získáváme cenné informace co je důležité, „jak na to“, a pak se učíme získat potřebné dovednosti.
Čteme-li: „Je v tvé moci zůstat věrným“ (Sir 15:16b), rozumíme tomu. Dostane-li se někomu možnost sportovat v patřičném klubu, je v jeho moci vydržet. Tréninkem může získat sílu k úspěchu.

Minulý týden jsme promýšleli, čím máme „svítit“ a kde jak „solit“.
Dnešní úryvek evangelia nám může posloužit k dalšímu vzdělání.

Ježíš jedinečnou cenu biblických přikázání potvrdil.
Proč vytěsňujeme jeho slova: „Nepomine jediné přikázání z Tóry nebo Proroků“?
Biblická přikázání jsme smrskli jen na Desatero, ale v něm nejsou ani dvě nejdůležitější přikázání: „Miluj Boha a bližního“.

Ježíš kritizoval saducejské a farizejské zákoníky. První rajtovali na předpisech týkajících se chrámového kultu, farizejští zákoníci na dodržování své tradice (zvyky lidové zbožnosti, které povýšili na „církevní“ přikázání). „Jak dovedně rušíte Boží přikázání, abyste zachovali svou tradici!“ (Mk 7:9)

Odkýváme, že Ježíšova přikázání nemají menší cenu než přikázání Tóry.
Zkontrolujme si, zda se jimi řídíme.

K vejití do království nebeského je třeba mnohem dokonalejší spravedlnosti, než byla spravedlnost učitelů(!) Tóry.
Znovu připomenu: „Je v tvé moci zůstat věrným!“ (Sir 15:16b)

Ježíš navazuje na tisíciletou výchovu Izraele „starým zákonem“ (Tórou a Proroky) a vede nás dál.
Tóra postihovala prokázané skutky (vrah bude odsouzen), Ježíš učí: Vše začíná v srdci člověka, nejprve přichází úmysl. Už snižování bratra je projevem nespravedlivého hněvu (označení druhého za „vylízaný mozek“ – „rácha“), je odsouzeníhodné.
Nadávka je projevem vnitřního nesouhlasu, narůstajícího vzteku. Pokud nedržím vztek na uzdě, nebo ho jen potlačuji, místo abych řešil příčiny, pak jsem buď svázaný, nebo mne ovládá hněv.
 –	Ježíš nás učí: „Hlídej si svůj hněv!“ 

V našich zpovědních zrcadlech byla otázka: „Hněval jsem se?“ ale o Ježíšově vyučování se nemluvilo. Ježíš nás vede ke zkoumání našich postojů, k vyhodnocování našich úmyslů. I zdánlivě malá věc nám může signalizovat, že mám na druhého vztek a že bych s tím měl pracovat. 
Proto: „Dohodni se včas, rychle se svým protivníkem, dokud jsi na cestě … jak se dostaneš k soudu, zaplatíš do posledního halíře.“ (I světské soudy znají mimosoudní vyrovnání.)

Bůh nemá zájem člověka trestat. Nenaučím-li se řešit malé spory, velké spory teprve nevyřeším.

„Dokud se nesmíříte, nechoďte na bohoslužby“, říká Ježíš. Proč na smíření klade tak velký důraz?
Kdo něco ví o náročnosti soužití s druhými, s nejbližšími především, ví, že nejvíce konfliktů se dopouštíme špatnou komunikací. Ježíš to dávno věděl.

Nemocný člověk se nemůže účastnit bohoslužeb. Uškodil by sobě, případně by nakazil druhé.
Dřívější medicína neznala nakažlivost některých nemocí mimo malomocenství, neznala psychologii, ale upozorňovala na kultickou nečistotu. Ta nebyla hříchem, ale ukazovala na určité nemalé nebezpečí, které je důležité řešit.
Nevyřešené spory patří mezi „novozákonní nečistotu“. Ježíš nás upozorňuje na její nebezpečí, je malomocenstvím, rakovinou vztahů.
Nikomu nevyčítáme nemoc. Bůh nám nevyčítá spory – nemoc vztahů. Přichází jako lékař.
Víme, jak hledat uzdravení těla. Kdo zanedbá rakovinu, může skončit na hrobníkově lopatě, kdo zanedbá spory v manželství, může skončit na lopatě soudce, kdo někoho zatracuje, hrozí mu, že skončí na lopatě, kterou se přikládá do pekelného ohně.
Je Ježíš nejlepší lékař, psycholog, manželský terapeut?

Jestli manželé neřeší své spory, ale jdou do kostela, ubližují nejen sobě, ale dávají dětem špatný příklad, že se toto přikázání dá obejít.
„Zvu tě ke svému Stolu, rád tě vidím, ale jestli jsi s někým ve sporu, který neřešíš, běžte se nejprve dohodnout.“ (Vícekrát jsme o tomto přikázání mluvili.)

Kdybychom se tímto Ježíšovým přikázáním řídili, byla by naše manželství příkladná, daleko široko vyhlášená.
Kdybychom se tímto Ježíšovým přikázáním řídili, byly by naše vztahy v církvi daleko široko vyhlášené. (Pohané o prvních křesťanech říkali: „Podívejte se, jak se mají navzájem rádi.“) 

Kdo si váží Ježíšovy moudrosti a péče, kdo se naučí používat Ježíšova pravidla o řešení sporů, neprohloupí.
Jak bychom mohli do nebe, kdybychom se nenaučili řešit sporné věci?
Hrozí nám, že po smrti budeme souzeni z věcí zdánlivě malých (jako je hrubá nadávka) a že „zaplatíme do posledního halíře“.
Nepomůže nám hledání různých přímluvců v nebi, včetně duší v očistci. Neznám případ, že by se manželé uměli domluvit jen na přímluvu příbuzných, bez vlastní práce.
Naučíme-li se vyříkávat si své spory s těmi, kteří nám ubližují, s těmi, kterým jsme my ublížili, dokážeme-li si vytknout chybu bez nenávisti, dokážeme-li si vzájemně odpouštět, můžeme mluvit o následování Krista.

Výroku: „Svádí-li tě pravé oko, pravá ruka (obrazně „pravé“ je cennější)…“ snad rozumíme. 

O nešťastném přísahání v církvi, jsme už také mluvili dříve. Jak můžeme „svítit“ druhým, když si mezi sebou nevěříme a navzájem se podezříváme?
Jak jsem vděčný Josefovi, že nepodezříval Marii z nevěry. (Mt 1:18n)

	2011
6. neděle v mezidobí       Sir 15:16–21       1 Kor 2:6–10       Mt 5:17–37       13. února 2011

„Horské kázání je ústavou církve“, řekl kdosi. „Trestuhodně ignorovanou“, dodávám.

Bůh o nás pečuje, jsme u něj doma.
Rodina je velikým bohatstvím. Krásu rodinných vztahů vytváří vzájemná ochota, přejícnost a vstřícnost. Poprosíme-li druhého: „Prosím tě, byl bys tak laskav a…“ – a dříve, než stačíme doříci větu – nám ten druhý odpoví: „Samozřejmě, rád.“
Tak jedná Bůh – připomněli jsme si před týdnem v 58. kap. Izajáše.

Bůh nás vede ke šlechetnému jednání s druhými lidmi. (Na Ježíšově jednání s námi vidíme, jak máme jednat s druhými, jak spolu Boží děti mají vycházet.)
Pečující rodiče mají právo od svých velkých a zdravých dětí žádat nějakou práci a pomoc, i Bůh má právo chtít, abychom byli solí a světlem.
Kdo porušuje pravidla soužití v boží rodině, sám se z rodinného kruhu vylučuje.

„Kdo by zrušil nejmenší přikázání z Tóry, Proroků nebo Ježíše…“
Přikázání Tóry jsou moudrostí a darem od Boha, nejsou nesplnitelná, nejsou léčkou na lidi (někteří křesťané, vytrhující některá slova sv. Pavla si myslí, že se „starozákonní přikázání nepovedla“).
Jsou cennými ukazateli ke spravedlivému a pěknému životu.

Po zničení chrámu rabíni přetvořili přikázání týkající se chrámu a chrámových obětí do nových podmínek. Škoda, že nepřijali Ježíšovu moudrost. Ježíš už před pádem chrámu přikázání boží naplnil a dotáhl. Přivádí nás těsněji k Bohu, do nové krásy.

Ale ta nová krása vyžaduje něco i od našeho jednání s lidmi. „Nebude-li vaše spravedlnost mnohem dokonalejší než spravedlnost učitelů Tóry a farizeů, do nebeského království nevejdete.“
To jsou závažná slova!

Na Ježíšově výzvě k ovládání hněvu je názorně ukázáno, co znamená naplnění přikázání.
Zákaz zabití se kdysi dávno vztahoval na příslušníky vlastního kmene. Později na zabití každého.
Tóra nařizuje potrestání vraha. Ježíš oznamuje postih pro toho, kdo nezvládl svůj hněv.
Takový člověk je na špatné cestě, nechá se vléci zlem. (Násilí je plodem potlačovaného vzteku.)
„Nečekej, až budeš chtít někoho zabít, ale vyhlas poplach, když začneš mít na někoho vztek. Poctivě zkontroluj, jestli tvůj postoj k druhému je v pořádku.“
Každý máme mít svého „desátníka“, s kterým si máme porovnávat své názory. 
Navíc jsme si Ježíše vybrali za svého Učitele, Mistra a Pána.

Naše způsoby a dlouhodobě pošramocené vztahy s druhými svědčí, že Ježíšova slova nebereme vážně. I jeho varující slova o hněvu. (Málo se ptáme a málo Ježíšova slova vysvětlujeme. Ve starých zpovědních zrcadlech byla pouze otázka: „Hněval jsem se?“)

Ježíš zjemňuje naše chování, prohlubuje naše vztahy a učí nás předcházet zlu. Zve nás k sestupování od činů k pohnutkám našich jednání. Odkrývá nám příčiny našich hříchů a už na začátku choroby nám nabízí řešení a léčbu srdce.

Hřích někde začíná. Většina násilí je až plodem nenávisti.
 –	Proto Ježíš říká, je třeba si hlídat i spravedlivý hněv. Snadno může přerůst do hněvu nespravedlivého a pak k nenávisti. Nenávist nás brzy čím dál více ovládne a my se pak lehce dopustíme násilí. 
(Mimochodem, nejvíce vražd je mezi příslušníky rodiny.)

Uvedu příklad: V opilosti někdo ublížil manželce.
Samozřejmě, opilec nemá své jednání ve svých rukou, neovládá se.
Ale jestli po vystřízlivění nepřiznám svou vinu a nevyvodím si pro sebe důsledky, myslím-li si (namlouvám-li si), že se to už příště nestane, že si dám pozor, že to mám v rukách, stal jsem se nebezpečným člověkem, který ubližuje, ohrožuje a bourá rodinu. Jsem nebezpečným člověkem.
Kdo poctivě přizná první chybu a hledá pomoc a odpuštění, zachrání své manželství, případně rodinu.

Kdo si neumí přiznávat pravdu, neumí se omluvit, kdo se čímkoliv opíjí (alkoholem, vztekem, zlobou, povýšeností, pýchou, nenávistí), zůstává v pocitu vlastní méněcennosti, ukřivděnosti, sebemrskačství …, kdo nepozvedne hlavu ze všeho, co jej poutá, svazuje a ovládá, ubližuje sobě a druhým. To vše může mít neblahé konce.
„Nebude-li vaše spravedlnost mnohem dokonalejší než spravedlnost učitelů Tóry a farizeů, do nebeského království nevejdete.“
Je důležité nepodceňovat, nepřehlížet vlastní zlo, selhání.
Stejně důležité je nemlčet ke zlu druhého.

Nezapomeňme, že na začátku „horského kázání“ Ježíš blahopřeje „chudým duchem“.
Blahopřeje těm, kteří vědí, že nejsou dokonalí, že jsou pouhými začátečníky v následování Ježíše, chtějí růst, hledají poučení a pravdu o sobě, vyslechnou druhého (pravda k nám může přicházet v různých vnějších převlecích: partnera, dítěte, nepřítele, farníka i faráře), prosí o pomoc.

Možná naší nejčastější chybou je nepřiznání si chyby.
Nechceme slyšet něco nepříjemného o sobě, myslíme si, že by mě chybujícího měli druzí nebo Bůh méně rádi.
I my sami se často máme rádi jen pro výkon. Selžeme-li, nadáváme si, případně se sami nějak trestáme. (Vzpomeňme na Jidáše, který se šel udat k potrestání, a když se mu kněží vysmáli, vzal spravedlnost do svých rukou a ztrestal se sám.)

Máme hrůzu z vlastního selhání, proto vypínáme z provozu vlastní rozum, umlčujeme své svědomí a zacpáváme si „uši“ před kritikou druhých lidí, svádíme rádi chybu na okolnosti nebo na někoho jiného.
Odvracíme se od Božího slova i před tím, co nám „Duch boží připomíná“. 

Všimněme si, jak jsme často mazaní při maskování svých chyb.
Umíme šikovně zastírat i nezájem o Ježíšova slova. 

Vážným varováním nám jsou Ježíšovi protivníci u „slepce od narození“ (J 9:1–41). Zůstali zaslepení (i když viděli jako rys). Narozdíl od nich ten slepec prozřel (nejen začal vidět).
Ježíš řekl zbožným: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ Psychická slepota je velice nebezpečná.

Řekne-li mi někdo: „Udělal jsi chybu“ a dovedu-li to přijmout a požádat o odpuštění, může mně být odpuštěno. 

Pokud mi druhý neodpustí nebo pokud já neodpustím druhému (za dodržení nutných podmínek),  pak si na sebe pleteme bič. V modlitbě Páně prosíme: „Otče, odpusť mi tak, jak jsem já odpustil mým viníkům“. Jako mírou měřím druhému, tak mně bude naměřeno. 

Ale Ježíš jde ještě dál.
Protože nás obdarovává Pokojem, má právo od nás požadovat, abychom byli tvůrci pokoje („Blahoslavení tvůrci pokoje“).
„Přinášíš-li dar k oltáři a tam si vzpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nechej tam svůj dar…“ 

Do božího království, mezi Ježíšovy přátele jsem byl přijat zadarmo, ne pro zásluhy. Ohromně jsem tím získal. Dobrovolně jsem přijal pravidla jednání k soužití v boží rodině.
Má-li někdo něco proti mně, je mou povinností udělat k němu krok, i když jej ten druhý neudělal ke mně.
Mám jej požádat, aby mně řekl, co proti mně má. Ublížil-li jsem mu, rád poprosím o odpuštění, aby bylo obnoveno naše přátelství.
Pokud jsem druhému neublížil, má druhý povinnost poskytnout mně možnost, abych se mohl obhájit, aby bylo obnoveno naše přátelství.
Oba máme povinnost budovat, udržovat a šířit boží pokoj.

Pro případ, že se nedomluvíme, počítá Ježíš s druhou a třetí instancí.
Nedohodneme-li se, kdo z nás má pravdu, máme jít – podle Ježíše – za někým, kdo vám pomůže hledat pravdu (včetně manželské poradny). Třetí instancí je církevní soud. Kdo odmítne zachovávat tato Ježíšova pravidla soužití, vylučuje se z rodiny boží na tak dlouho, pokud je nepřijme.

Je na nás, jak se naučíme umění soužití a do jaké míry přijmeme Ježíšova pravidla k pěknému životu. Jak si usteleme, tak si lehneme. 

Ježíš není teoretik ani zákoník rajtující na liteře. Učí nás přemýšlet, vážit do budoucna zisky i ztráty.

Někdy se mi na druhém nelíbí něco, co není přímo zlem nebo nespravedlností.
Mám hledat, zda jsou mé požadavky nejen oprávněné a opodstatněné, ale k čemu by prosazování mých nároků za každou cenu, vedlo. Mohlo by se stát, že budu prosazovat svůj požadavek na druhého tak, že budu ničit manželství a nakonec je možná rozbiji.
Proto Ježíš říká: svádí-li tě něco tak cenného nebo důležitého, jako oko nebo pravá ruka, zřekni se toho pro vyšší hodnotu. Dej pozor, aby ses nepřipravil o boží království.

Co je „okem, rukou nebo nohou“, Ježíš nevypočítává. Záměrně užívá obrazné řeči. Je opět na nás, jak s jeho slovem budeme hospodařit. K jaké moudrosti a prozíravosti dojdeme, jak vyvážíme pro a proti.
Platí to nejen o něčem, co nás svádí ke hříchu („blízká příležitost k hříchu“): alkohol, některé televizní pořady, případně samotný televizní přijímač, blízkost některých lidí, určitá společnost.
„Okem“, kterého se mám vzdát, může být něco cenného, co mě příliš zaměstnává na úkor něčeho podstatného: může to být koníček, množství práce…
„Okem“, něčím cenným a dobrým čeho se mám vzdát ale mohou být mé představy o druhém, jak se ten druhý má ke mně chovat nebo co má dělat.
Kolik manželství začalo na vlně zamilovanosti a pak ztroskotalo na prosazování si vlastních představ. To jsem už jen nakousl ke společnému promýšlení.
Nevzdám-li se svých některých představ, hrozí mi narůstání hněvu, zlosti, otrávenosti, neochoty, postupně i nenávisti, nevěry, lhostejnosti … na tom všem může nakonec manželství ztroskotat.

Toto jsem jen nakousl. Můžeme to promýšlet.
Nejlépe s druhými.

Zeptejme se druhého, čeho dobrého ses kvůli mně a našemu vztahu vzdal? 
Potřebujeme jeden druhého k nastavení zrcadla. Nevidíme si na záda natož do srdce.

Lidé, žijící sami jsou ohroženi dvojnásob. Pokud si neobstarají někoho, kdo jim ukazuje jiný pohled z jiného úhlu, velice často končí jako osamělí, pyšní a nesnášenliví lidé. Člověk chudý duchem nenaslouchá jen svým kamarádíčkům, podřízeným nebo lokajům.
Ještě vetší nebezpečí hrozí nositelům autority.

Nenaučili jsme se spolu řešit rozepře. (Netýká se to jen manželů.)
Všimněme si, že veliká část odsouzených je přesvědčena, že byl rozsudek soudce nespravedlivý.
Muslimové ve svých přích vyhledají své náboženské autority a dokáží přijmout jejich názor nebo rozsudek. Pokládají Korán za boží moudrost.
Židé přijdou za rabínem a přijmou boží přikázání, je pro ně závazné (na rozdíl od muslimů všichni umí číst a mohou si ověřit, co Tóra říká).
Kolik je křesťanů, kteří vyhledávají moudrost Tóry (Učení) a moudrost Ježíšovu?

Kdo je ochoten se nad sebou zamýšlet, porovnávat si své názory s druhými a především s Ježíšem.
„Každý má svou pravdu“, nebezpečně tvrdí povrchní a pohodlný člověk. (Běda tomu, kdo pohorší, svede z dobré cesty dítě, bylo by mu lépe, kdyby jej utopili v moři, říká Ježíš.)
Nikdo nevlastníme nějakou ctnost jednou provždy. Ani David ani moudrý Šalomoun si neuhlídali některá nebezpečí a stáhli své syny k nepravostem. Ani apoštol Petr nejednal vždy jako „chudý duchem“.
Ani církev není uchráněna od omylů, chyb a hříchů. 

Všechno cenné dá určitou práci, naučit se luštit křížovky, sudoku, hrát mariáš i šachy.
Porozumět druhému, partnerovi, Bohu také něco vyžaduje. Někdo o to stojí a nelituje námahy. Jiný se nechá zaujmout něčím jiným.
„Kde je tvůj poklad, tam je tvé srdce“.
	7. neděle v mezidobí

	2020
7. neděle v mezidobí       Lv 19:1–2. 17–18       1 Kor 3:16–23       Mt 5:38–48       23. února 2020

Před týdnem jsme slyšeli Ježíšova slova: „Kdo by ze Smlouvy (manželské mezi Hospodinem a Izraelem) zrušil i tu nejmenší micvu, neučil ji nebo nevykládal její smysl,“ ten bude v nebeském království poslední…“
Dotkli jsme se trochu několika Ježíšových micvot (pokynů). Dnes slyšíme další. Jsem v pokušení o nich mluvit (slova o neodporování zlému, o lásce k nepřátelům nás buď provokují, nebo odrazují …), jenže bych je jen nakousl.
Naříkám, kdy se dostaneme k jejich porozumění. Jedno kázání na to nestačí. Za tři roky čteme stejné texty, ale kazatel nemůže po tak dlouhé době navázat na to, co řekl posledně. Na vysoké škole často přednášky na sebe navazují. Někdy třeba za čtrnáct dní, to ještě posluchač dokáže v paměti podržet, co bylo řečeno minule, ale tři roky – a bez poznámek – to možné není.
Ježíš je negeniálnější učitel, ale i on respektuje naše možnosti. Můžeme mu porozumět, ale i my máme respektovat pravidla vyučování. Představa, že porozumět boží moudrosti „snadno a rychle“, je bláhová. Všechno chce své.
V Ježíšově době chodilo do synagogy velké množství lidí – byli „kosteloví“. A přesto se, až na výjimky, nestali Ježíšovými učedníky – neptali se.
Ježíš mnohokráte učil v podobenstvích (důvody jsme si říkali), ale bez výkladu jim nelze porozumět. Jen někteří přišli za Ježíšem s prosbou o vysvětlení – tím vstoupili do jeho vyučování.
My, „kosteloví“ také chodíme každý týden na bohoslužby, ale kdo se neptá, ten mezi Ježíšovy učedníky ještě nepatří. 
Nikoho se těmito dotěrnými slovy nechci dotknout, vím, že tím riskuji přízeň posluchačů (řadu z nich jsem si tak znepřátelil), ale ve službě evangeliu nejde o popularitu lidí.

V prvním čtení slyšíme slova, která nepatří do Desatera, a přesto jsou pro život Izraelity, i pro nás, velice důležitá. Kdo si chce ověřit, zda je Ježíšovým učedníkem, poradím mu. 

Ovládl jsem se mluvit k dnešnímu úryvku evangelia, a vrátím se k Ježíšovým slovům z minulého týdne.
Ježíš nám nabízí umění ovládat svůj hněv. Představme si, že Ježíš ohlásí kurz k získání této dovednosti. Kdo se přihlásí?
Kdo jsme Ježíšovým kurzem prošli?
Pokusím se to vyprávět příběhem (nejraději máme kázání o našem sousedovi, proto je tolik oblíben bulvár), který se často vyskytuje.

Potkal jsem dlouhou řadu manželských párů, které mně dovolily nahlédnout do svého soužití, do své kuchyně.
Jedna paní, která měla všech „pět P“ vypravovala, jak si po několika letech v manželství přestala s manželem rozumět. Její trápení bylo tak veliké, že si začala přát partnerovu smrt. Nebo i smrt vlastní. Hledal jsem příčinu, byl jsem v pokušení jí stranit proti jejímu partnerovi (i proto, že se mi v mnohém líbila), ale pak se ukázalo, že se spory s manželem nenaučila řešit. Byli sice třikráte v manželských poradnách, ale když došlo na její chyby, pokaždé se rozplakala a další sezení u terapeutů odmítla. Nebyla ochotná si své chyby přiznávat. Opakuji, že byla v mnohém obdivuhodná.
Také máte sympatické a inteligentní kamarády, kteří neudrželi své manželství?

Ježíš nám říká, hledej chybu u sebe, nečekej, až si budeš přát, aby tvůj partner umřel. Hledej, zda nemáš sklon si myslet, že máš ve všem pravdu. Všímej si, zda sneseš jiný názor druhého, zda umíš s vděčností přijmout jeho upozornění na tvou chybu a zda umíš prohrávat.
Pokud sám nejsi dokonalý, nemáš právo čekat dokonalost od druhého. Pokud neumíš přijmout některé nedokonalosti partnera a vašeho manželství („zbav se své pravé ruky nebo oka“), přijdeš o manželství. 

Ježíš vypravuje podobenství o rozsévači. S jeho výkladem je podobenství srozumitelné, k pochopení nepotřebujeme maturitu. Ale kdo opakovaně zkoumáme, jak úrodnou půdou jsme my sami, jaký výnos z Ježíšova slova přinášíme? A co děláme pro zlepšení?
Zkusím k tomu přidat příklad. My starší jsme se učili pracovat s počítačem. Neznám nikoho, kdo by jednal jako jistý řemeslník, který ze vzteku nad prací, která se mu nedařila, švihal nářadím o zem. Znáte někoho, kdo by rozdupal počítač, když nereaguje, jak by si přál?
Jak to, že nemáme tolik trpělivosti s partnerem jako s počítačem? Proč se na svého blízkého kvůli nedorozumění zlobíme? Proč jsme méně trpěliví s člověkem než s věcí?
Počítač nám může být dobrým trenažérem k získávání dovednosti komunikovat, dokud nezmáčknu správné tlačítko, neodpovídá.
I sport a hry nás mohou naučit přijímat a dodržovat určitá pravidla, i umění snést prohru.

Řada našich hříchů pramení z nevyřešených špatných sklonů. Ale mnoho lidí jde raději ke zpovědi (vydrží určitou trapnost z přiznání svých hříchů), než aby hledala a napravovala příčiny svých selhávání.
Zkuste takovému člověku říkat, že má hledat a pracovat podle Ježíšova návodu. Dopadnete jako Ježíš, ztratíte jeho oblibu.
Konflikt zbožných s Ježíšem začal tím, že je Ježíš upozorňoval na nemalá nebezpečí, která jim hrozí. Řekl jim něco, před čím zavírali oči, Nechtěli hledat, zda má ten druhý (nejen Ježíš) třeba pravdu. Jejich nesnášenlivost přerostla do nenávisti. Začali si přát Ježíšovu smrt (víme, že nezůstalo jen u nezbožného přání).

Vyprávím-li snoubencům o učení ovládat počítač, neslyší, jsou omámení svou zamilovaností, drží se za ruce a myslí si, že je nemůže potkat, aby si někdy přáli smrt druhého.

Kdo z manželů o něco starších je ochoten naslouchat Ježíšovu vyučování? Místo toho se, v lepším případě, zpovídáme: urážel jsem se, tolik a tolik dní (hodin) jsem nemluvil s partnerem, litoval jsem se, že mě druhý nechápe, živil jsem v sobě nelásku k druhému … V horším případě si nepřipouštíme možnost vlastní chyby, vytěsňujeme ji a chyby vidíme jen u toho druhého. Nenasloucháme Ježíši, neučíme se u něj, neprosíme ty, kteří nás mají rádi (včetně Ježíše), aby nás laskavě upozorňovali na to, co můžeme dělat lépe. Místo toho sháníme zbožné zásluhy pro nebe a nebeské ochránce, kteří by se za nás tam nahoře přimluvili a na jejich přímluvy byli vpuštěni mezi nebešťany. Nechceme slyšet, že ten, který není schopen dobrého soužití s druhými tady na zemi, nebude schopen žít s druhými v nebi. A svůj vztek obracíme proti tomu, kdo by se opovážil nám něco takového říkat. Tak se to stalo i v Ježíšově případu. Jeho odpůrci byli zbožní, měli pravdu, když tvrdili: „Nikoho jsem nezabil a nikoho jsem neokradl.“ Žili podle svého dost vysokého svědomí, ale odmítali slyšet a vidět nebezpečí, které jim hrozilo.
Jejich náboženská sebejistota a boj za čistotu víry a pravdy je ale přivedl až k vraždě nevinného.
My už léta z evangelií známe, jak ten nešťastný proces probíhá. Když Ježíš zvěstoval hříšníkovi odpuštění hříchů, zbožní se mu postavili: „Jakým právem tak činíš?“ Aby Ježíš dokázal, že přichází od Boha, uzdravil hříšníka z jeho ochrnutí. Neuznali to. Neuměli hledat pravdu, chybu vždy hledali u druhých. Neměli dobrou vůli. Smluvili se na Ježíše s „penízem daně“. Neuměli prohrávat. Pak k dalšímu útoku využili případ „ženy cizoložné“. Místo přiznání svých vin, obrácení se a nápravy se ale ještě víc zatvrdili. Ježíš je přesto chtěl získat – vzkřísil Lazara. Víme, jak to dopadlo: „Je nutné zabít Sekala (Ježíše a Lazara),“ prohlásili.

Ne málo pokřtěných brojí proti druhým: muslimům, homosexuálům, liberálům a proti zlu druhých (potraty, gender ...).
Nás na prvním místě zajímá Ježíšovo „horské učení“ proti zlu, které ohrožuje nás.
Bereme vážně Ježíšova slova: „Kdo by ze Smlouvy (manželské mezi Hospodinem a Izraelem) zrušil i tu nejmenší micvu, neučil ji, nevykládal by její smysl a nežil podle ní, ten bude v nebeském království posledním…“
Vyučíme-li se u Ježíše, budeme mu pak něco platní v jeho úsilí uzdravovat nemocný svět. Pak s ním budeme a schopní šířit jeho osvětu, s ním – podle jeho receptu – prokvasíme společnost, a solí prorocké služby budeme účinně bránit zlu. Bude-li nás určité kritické množství, podaří se nám získat pro lásku k druhým dost lidí.

Ve čtvrtek na biblické hodině se budeme věnovat Ježíšovým slovům z dnešního úryvku evangelia: „Neodporujte zlému … Milujte své nepřátele … Budeme hledat jejich smysl. (Ježíš nás vždy překvapí krásou a sladkostí své moudrosti). K audio nahrávce je možné se dostat.

(Velice si pochvaluji penzi. Jsem osvobozen z odpovědnosti za 11 budov a jsem osvobozen od žáků, kteří stále propadají v první třídě, vyučování je nebaví a zlobí paní učitelku. Věnuji se těm, kteří stojí o porozumění božímu slovu.)
- - - - - - - -

V komentáři k „modlitbě Páně“ nám zbývá poslední téma: „Zbav nás od zlého.“
Zkusme si tuto prosbu promýšlet v náhledu na Ježíšovo vyučování.
Jako děti jsme pokládali za zlé věci něco jiného, než k čemu jsme došli dnes.
Už neprosíme Boha, aby bylo pěkné počasí na výlet (přání je něco jiného než prosba k Bohu), ale například prosíme Boha, aby nám pomohl, když se snažíme nevytěsňovat něco, co nás vážně ohrožuje.
(Je dobré si formulovat své rozhodnutí kladně, např.: „Bože, chci hledat nejprve chybu u sebe (jako, když mi neodpovídá počítač), prosím tě k tomu o pomoc.“) Ten, kdo se nechá vyučit Ježíšem, ten si ušetří mnohá trápení (jako ten, který se naučí řešit nedorozumění, spory a nedokonalost svého partnera).

Včera bylo hodně svateb – pro „magické datum“: 22. 2. 2020. Co všechno podnikáme, aby se kouzlo podařilo …

	2017
7. neděle v mezidobí       Lv 19:1–2. 17–18       1 Kor 3:16–23       Mt 5:38–48       19. února 2017

Znovu a znovu žasneme, že nás Bůh zve ke svatebnímu stolu. Má potřebu s námi slavit…
A my máme potřebu společně s druhými rodinami Bohu dobrořečit za jeho dobrodiní.

K prvnímu čtení:
K pochopení pozvání „buďte svatí“, jsme si zatím říkali: Bůh nám zasvětil svůj život (na Ježíšově životě je to názorně vidět),  a my jsme pozváni, abychom se přidali k božímu dílu.
Zasvěcení je neustálou prací, Bůh první pro nás pracuje.
(Nechápu, že se naše křestní zasvěcení rozmělňuje všelijakými dalšími zasvěcováními.)

K druhému čtení:
To je neuvěřitelné, že jsme chrámem božím!
(Bůh v nás bydlí, ale dobře víme, že nejsme Bohem. Jsme hříšníky, které Bůh miluje a volá k růstu do Ježíšovy podoby.) 

„Přátelé“, řekl Ježíš svým učedníkům, „v naší partě budeme udržovat rodinné vztahy. Jde-li to v pokrevní rodině, je to možné i s dalšími lidmi – pokud nás spojuje někdo dostatečně Velký a Silný. Vám nemusím říkat, kdo to je.
V rodině přejeme jeden druhému, dáváme si navzájem přednost, úspěch druhého je naším úspěchem. Nemáme zapotřebí si něco předstírat, jeden na druhého sočit, nebo někomu něco nepřát. Nedorozumění a spory si budeme vyříkávat. Život má jedinečnou hodnotu, budujme vztahy, o které budeme stát navždy. Přesvědčíte se, že je to možné.“ 

Věty z „učení na hoře“ máme napsány ve stručné podobě. Ježíš podporoval poctivou rozpravu s otázkami a námitkami, aby posluchači mohli jeho názorům porozumět. (Rozmluvy mohly trvat i několik hodin.) 

Znovu zopakuji „neodporování zlému“; přestože jsme to už promýšleli.
Je důležité Ježíšovi porozumět, jinak nám zůstává vzdálený a nepřitažlivý.

Vysvětlete prosím dětem, že pravidlo „oko za oko, život za život“ bylo spravedlivým trestem a velikým pokrokem oproti krevní mstě nebo lynčování viníka rozzuřeným davem. Nezapomeňte jim říci, že Izraelité už brzy připouštěli možnost hmotného odškodnění postiženého, například místo vypíchnutí oka mohl provinilec nabídnout „výkupné“.

Ježíš nás nevybízí ke smíření se s násilím a nespravedlností. 
Copak Bůh mlčí ke zlu? 
Ježíš nás vede a vychovává ke statečnosti (srov. Mt 5:4. 6).
(Nevyhýbal se ani oprávněné kritice církve a její praxe.)
Ježíš není pacifista jako Chelčický nebo Toljstoj, vždy rozhodně a statečně hájí důstojnost a svobodu člověka.
Pokud ovšem někdo pomíjí vyučování „Mojžíše“, neporozumí vyučování Ježíše. 
Zříká-li se Ježíš používání násilí, neznamená to, že nás vůči násilí nechává bezbranné. 

Ježíšova výzva nejednat nespravedlivě, neoplácet stejnou mincí, být velkorysý, je novým kulturním přínosem pro soužití s druhým. Dá určitou práci dojít k jejímu pochopení.
Nestačí se držet strohého textu evangelia, dosaďme si tam bohaté vyučování Ježíše, které je znát pod řádky evangelií. Ježíš s učedníky znovu procházel Mojžíšovo učení („bylo řečeno vašim otcům“) a pak pokračoval, „ale já vás naučím něčemu vyššímu, dokonalejšímu“.
Ti, kteří volají po patnáctiminutovém kázání, se nemohou dostat tak daleko, jako učedníci bažící po následování svého Mistra.
Ježíš není teoretikem, nebyl mnichem žijícím v odloučení od světa, nežil v paláci obklopen služebnictvem. Neměl kuchaře a ani osobního šoféra. Neměl žádná výsady, v jakékoliv „frontě“ dával přednost druhým.

Ježíšovo „nastavení druhé tváře“, není první vyučovací lekcí. Je učením pro každého učedníka. Je dost obsáhlé. V Letohradě jsme jí věnovali minulou biblickou hodinu, ve čtvrtek budeme pokračovat.
V dnešních Poznámkách se zaměřím na „nastavení druhé tváře“ v rodinném soužití a mezi nejbližšími.
Za týden budu pokračovat, co ta slova znamenají v kritických životních situacích.
Největším uměním a nejnáročnější celoživotní prací je soužití mezi nejbližšími. 
Proto nám Ježíš pro dobré soužití, k řešení konfliktů a sporů dal základní pravidla. 
A důležité pokyny, které právě promýšlíme.
„Pokus se získat druhého po dobrém“, říká.

Kdo si každodenně všímá a zakouší Boží štědrost od slunečního svitu, tepla, vláhy, samoúzdravné schopnosti našeho těla a ducha … nejrozmanitějších krás světa … až po osobní přátelství Boha, ten dokáže být velkorysý, nehádá se a nesoudí se o každý prd. Dostává a vyhrává tolik, že si může dovolit nějakou prohru.
Když nastane „tvrzení proti tvrzení“, dokáže ustoupit. Kdo dodržuje pravidla slušnosti, kdo je ohleduplný a respektuje přání druhých, umí se omluvit, kdo není na druhého přísnější než na sebe …, takový člověk je požehnáním pro druhé.
Kdo má rád lidský humor a dokáže se zasmát sám sobě, kdo navíc objeví boží smysl pro humor, je mnohem zdravější než suchaři, náfukové a diktátoři.
Toužíme-li po růstu v lidskosti – podle Ježíšova krásného příkladu, připouštíme-li, že se někdy mýlíme, vyslechneme-li druhého, dopřejeme-li mu, aby se obhájil, snažíme-li se jednat tak, jak bychom si přáli, aby druhý jednal s námi, hledáme-li příčiny svých chyb a selhání, dokážeme-li se domluvit navzájem, nebo jít například do manželské poradny, necháme-li si poradit, uznáme-li svá pochybení, omluvíme-li se, poprosíme-li o odpuštění a usilujeme-li o nápravu – dojdeme ke smíření a můžeme druhému nastavit tvář k políbení!

Nemusíme dávat jen ze svého. Bůh o nás pečuje nejrůznějšími způsoby, obdarovává nás pokojem (který pak šíříme jako tvůrci jeho pokoje), zve nás opět ke svému Stolu…

Připomínám, že láska k bližnímu je přáním dobra i nepříteli. 
Nemusí mít nic společného s našimi libými pocity. Samaritán zraněného žida neobjímal, mohl být dokonce naštvaný, jak ho pomoc potřebnému zdržela.

Pokračování za týden. Budeme mluvit o kritických jednáních s nepřáteli.
Doporučuji vám shlédnout znovu jedinečný film M. Gándhí. (M. G. byl velikým a statečným Ježíšovým učedníkem. Nebyl pacifistou a mnoho dosáhl svým postojem nenásilí.)

V příloze nabízím nedávnou zkušenost významného faráře Pavla Kuneše.
(Blahopřejeme mu k jeho 80. narozeninám. I k tomu, že si na hlavu nadělat nenechal.)
V Pavlově textu (Příloha) už není popsáno, že napsal nadřízenému povýšeného kaplana a opat se – na rozdíl od kaplana – Pavlovi omluvil:

Příloha:
Oč běží aneb Zážitek klerikalismu 26. září 2016
Už několik let vzpomínáme s přáteli na svého učitele. Býval kaplanem v jednom pražském kostele, a tak se tam setkáváme při vzpomínkové mši. Jako jeden z nich tuhle mši sloužívám. Letos jako vždycky jsem přicházel do kostela půl hodiny před začátkem a v postranní lodi jsem potkal mladého, světlovlasého kněze, oblečeného v krajkové albě, směřujícího do zpovědnice. Zastavil jsem ho a představil jsem se mu s tím, že za půl hodiny tam budu mít mši, jak je už dva měsíce domluveno. Požádal mě o celebret. To je knížka podobná pasu, kde se potvrzuje, že jsem knězem, kde působím atd. Udivilo mě to. Mám tohle dovolení doma v zásuvce. Nikdy se mě na to nikdo neptal, dnes už není společensky výhodné předstírat příslušnost ke kněžskému stavu. Kdysi z toho plynuly jisté výhody, takže k setkáním s falešnými kněžími docházelo. Řekl jsem mu to, ale on si myslí, že bych ho měl nosit spolu s občanským průkazem. Vyvedlo mě to z míry, nevěděl jsem, jak ho přesvědčit. Odvolal jsem se na Katolický týdeník, který v kostele prodávají. Byl jsem tam před třemi týdny vyfotografován na titulní straně. „Katolický týdeník nečtu.“ „Vždyť ho tady v kostele prodáváte, to se nepodíváte ani na titulní stranu? Co tedy čtete?“ „Jiné knihy.“ „Před čtrnácti dny jsem v KT měl článek o muži, kvůli kterému se dnes u vás v kostele sejdou jeho přátelé, jak to děláme pravidelně už několik let.“ Pokrčil rameny, byla to pro něho zcela zbytečná informace. Propadl jsem zmatku.
Nabídl jsem mu, že by mohl zavolat svého faráře nebo představeného, který mě nejspíše zná. Neměl mobil s sebou. Dal jsem k disposici svůj, ale neznal číslo. V rozčilení jsem si nemohl ani vzpomenout na telefonní číslo arcibiskupství. A v té podvečerní době tam možná už nikdo ani nebyl. Řekl, že mě může vyzkoušet. Vybídl mě, abych mu odříkal Confiteor. To je jedna z úvodních částí latinské mše. Začal jsem a s malým zaváháním jsem ji dokončil. Naposledy jsem tenhle text říkal v roce 1966, přesně před padesáti lety. „To mě nepřesvědčuje“, řekl. „V kostele sedí řada lidí, kteří mě dobře znají celá desetiletí, mohou dosvědčit, že knězem jsem už pětapadesát let.“ Nevěděl jsem, co si počít, stál rovně jako svíčka a nejevil sebemenší zájem o zjištění pravdy. V zoufalství jsem mu nabídl latinskou definici transsubstantiace, jak ji formuloval tridentský koncil v roce 1563. Učili jsme se na fakultě, že tohle je nejsnadnější zjištění falešného kněze. Nabídkou byl uveden do rozpaků, ale odmítl ji. Nechal mě stát a odešel do zpovědnice. Uběhlo deset minut, začátek mše se blížil. Patnáct lidí už sedělo v lavicích.
Přece neodejdu domů, když jsme se na setkání s přáteli těšili. Sedl jsem si dopředu do postranní lavice vedle staré paní kostelnice. „Vy mě přece znáte, už jsem tady poněkolikáté?“ „Ano, pamatuji si vás od loňska.“ „Nemohla byste se mě zastat před panem kaplanem?“ Dívala se před sebe a neřekla ani slovo. Další otázkou bych ji byl jen uváděl do rozpaků. Bezradně jsem šel do sakristie. Podíval jsem se do otevřeného kostelního diáře, kde bylo napsáno, že dnešní mši za našeho přítele budu celebrovat já. Rozhlížel jsem se, zda by někde bylo telefonní číslo na klášter, z něhož pan kaplan pocházel. Nenalezl jsem nic. Vtom vešla paní varhanice, kterou znám i z jiných kostelů, kde jsme spolupracovali. Vyprávěl jsem jí svoji potíž, ale spěchala na kůr, neměla moc času a schodů je mnoho. Stál jsem tam bezradný, všechno ve mně vřelo. Ta bezmoc byla opravdu hrozná. Chodil jsem sakristií sem a tam. Co udělám? Odejdu vyzývavě z kostela, protože se nějak musím postavit vůči té aroganci. Vyzvu přátele, aby odešli se mnou. Nebo učiním další pokus, až se pan kaplan vrátí ze zpovědnice. Ale jaký? Nevěděl jsem.
Vtom jsem si uvědomil, kde jsem: v kostele. Kvůli čemu jsem přišel? Abych se účastnil mše, památky poslední večeře Ježíše Krista. Ta přece probíhala v důvěrné atmosféře, v přátelském prostředí. Ježíš věděl, co ho čeká, a chtěl svým žákům sdělit, co ještě zbývalo dopovědět. A v této posvátné hodině se mám vztekat, že něco nevyšlo podle mých očekávání? V tom okamžiku jsem si vzpomněl na vlastní hříchy. Pohoršuji se nad nějakým kněžským mládencem, který zatím zná život především z knížek. Ale kolik věcí v životě jsem sám udělal špatně! Nejprve vyjmi ze svého oka trám, a pak teprve prohlédneš, abys mohl vyjmout třísku z oka svého bratra. Je to současně Ježíšův příslib: Chceš-li žít pokojně, v Boží blízkosti, můžeš a musíš se dívat realisticky sám na sebe. Řekl: Nejprve změň své smýšlení o sobě. Opusť ten nápad, že máš vždycky jen dobrou vůli, že jsi hodný a dobrý. A nezoufej si z toho poznání. Podobně jako žádný duševně zdravý rodič nepodmiňuje svou lásku dobrými skutky nebo poslušností svého dítěte, neztrácí Pán Bůh ze svého laskavého zřetele ani tebe. Pán Bůh miluje kdykoliv i tebe. Dokonce ve chvíli poznání svého reálného stavu jsi mu nejblíže.
Když mně před desetiletími Hospodin poslal svého anděla v podobě mého kamaráda, který mě přiměl k realistickému pohledu sama na sebe, zděsil jsem se. Až ponenáhlu a klopotně jsem si přiznal, že nejsem lepší než naši otcové. Že jsem stejný jako kdokoliv jiný. Že musím věnovat čas poctivému náhledu na svůj život, abych jej uviděl bez příkras a omluv. Přiznat si všechnu touhu po uznání a pochvale. Nemám sebemenší důvod se vyvyšovat a tvářit se jako posvátná osoba. Ublížil jsem lidem svou liknavostí, nezájmem, povýšeností. Zklamal jsem naděje mnohých. Nevěnoval jsem dost pozornosti některým, kteří se na mě obrátili s prosbou o pomoc. Odložil jsem to, zapomněl jsem na to. Nezastal jsem se dostatečně někoho, kdo byl v tísni. A to všechno ještě nedávno, a možná zítra znovu. Je mi to velmi líto.
V té chvíli se stalo něco, co jsem vůbec nečekal. V jediném okamžiku mi srdce přestalo zuřivě tlouci a do celého těla mi vstoupil naprostý klid. Stalo se cosi přímo v mé tělesnosti. Nikoli pouze dojem nebo představa nebo touha. Jakási skutečná fyziologická změna. Jak je to možné? Nikdy jsem nic podobného v takové síle nezažil.
Najednou jsem měl soucit s panem kaplanem. V téhle chvíli na něm nezáleží. Já jsem taky v životě udělal všelicos, k čemu se nerad hlásím. Ani kdyby neplatilo církevní přesvědčení, že každá svátost působí ex opere operato a je platná bez ohledu na rozpoložení udělovatele, nemusím vztekle odejít, ale mohu uprostřed svých kamarádů být této mši přítomen. Není to divadelní představení jednoho herce, ale společné konání všech přítomných.
Odešel jsem v naprostém klidu ze sakristie a posadil se do lavice. Udiveným přátelům jsem sdělil, jak pan kaplan posoudil situaci. Kroutili nevěřícně hlavami, ale já jsem byl zcela klidný. Otevřel jsem zpěvník a začal s ostatními zpívat mešní píseň.
Pan kaplan přišel k oltáři, a co bylo možné, konal po starodávnu, jak to bývalo při předkoncilních mších. Položil kalich s velem na oltář, předtím otevřel burzu a rozložil korporál. Všimnul jsem si, že má štólu přeloženou přes prsa, jak bývalo před reformou zvykem. Pak už jsem nesledoval očima jeho jednání, jen jsem naslouchal po mnoha letech zase římskému kánonu, i když česky. Nakonec jsem si přece jen dovolil menší protest. Odmítl jsem přijetí namočené hostie do úst, a řekl jsem: „Mně stačí pod jednou“.
Pokud mě v průběhu této mše něco nemešního napadlo, pak to byl soucit s lidmi, kteří se mohli a mohou ještě setkávat s takovým klerikálním povýšenectvím. Proto jsem přesvědčen, že zcela zaslouženě přichází doba soudu na církev. Ve ztrátě důvěry, v opovrhování a posměchu. Naneštěstí kromě nás, kleriků, kteří si to zasluhujeme, to odnášejí i nevinní věřící.
Zůstává ovšem i trvale platná a nepřekonaná osvobozující nabídka návratu k evangeliu Ježíše Krista. K jádru Ježíšovy dobré a optimistické zprávy, kterou je příslib i reálná možnost pokojného života na této zemi.
Pavel Kuneš

	2014
7. neděle v mezidobí       Lv 19:1–2. 17–18       1 Kor 3:16–23       Mt 5:38–48       23. února 2014

Chtěli jsme být popeláři, policisty nebo letci, ale kdo chce být svatým? 

Po několikátou neděli čteme „přikázání“ z „horského kázání“. Jaký pocit z toho máte?

Hned po bohoslužbě minulou neděli jedna paní řekla: „Když druhému ublížím, snažím se přiznat chybu a omluvit se mu. Ale jít za druhým, když má něco proti mně, neumím. Mám strach, že mi neřekne pravdu. A bojím se, že bych se třeba dozvěděla, že mě nemá rád.
Kdo toto přikázání „jdi za druhým“ dodržuje? Nemáme to zavedené, nikdy se o tom nemluvilo.“

Pokusím se k tomu něco říci (a trochu něco zopakovat, nemluvíme o tom poprvé).

Odmala jsme doma slyšeli:
„Rozděl se o bonbóny,
dej hračku mladšímu, když ji po tobě chce,
ustup, jsi starší, buď rozumnější,
odpusť mu…“
V kostele jsme slyšeli:
„Miluj svého bližního,
odpouštěj,
nehádej se,
nehněvej se,
snášej utrpení,
miluj nepřátele,
zapírej se,
,koho Pán Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje´ …“

Stále jsme měli jen žít pro druhé, ustupovat jim a dávat jim ve všem přednost, nastavovat druhou tvář, každému dávat, když nás prosil, neměli jsme se hájit o svá práva, nemyslet si moc vysoko a nikam se nedrat… Neměli jsme zdravé sebevědomí.
Snažili jsme se tak jednat, nutili jsme se k dodržování přikázání. Někdy s rozpaky a otazníky. Ale bylo nám, jako když jsme se v dětství nutili do jídla, které nám nechutnalo. (Jednou jsem pak zvracel.)

Při výchově svých děti nebo vnuků jsme viděli:
 –	Děti potřebují nejprve ve značné míře zažít štědrost rodičů a pak jsou ochotné se dělit.
 –	Až v určitém věku se dítě naučí prohrávat ve hře.
 –	Ustupování zlu usnadňuje svévolníkovi jeho špatnosti.
 –	Odpouštěním druhému, aniž se provinilý kaje, kazíme jeho charakter.

Pozornější čtení Písma nám dalo zapravdu. Bůh s námi jedná jinak, než jak nás vedly naše autority.
My jsme se nejprve učili přikázání: „Miluj bližního“.
Bůh začíná jinak: Dávám ti existenci, život, svět, jeho bohatství. Ukážu ti, jak s tím vším dobře hospodařit. Jsem tu pro tebe, budu se o tebe starat.
Izraeli, dáš-li na mě, bude se ti dařit. Budeš mezi ostatními národy hlavou, ne chvostem lidstva.

Nepřehlédněme pořadí.

 1. krok: Bůh si nás zamiloval první.
(Zakouším-li, jak mě má Bůh rád, vidím-li, jakou mám pro něj cenu, mohu mít rád sebe sama.)

 2. krok: Měj se rád, jako tě miluje Bůh.

 3. krok: Miluj bližního jako sám sebe.

Až když zakusím ve velké míře Boží přízeň, mám z čeho rozdávat. Nemusím se nutit.

Ježíš nám tento postup znovu dopřál.
Jeho horské kázání nám ale bude „chutnat“, až když mu porozumíme a ochutnáme jeho nabídku.

Pokaždé, když čteme kdekoliv něco z Ježíšových přikázání, máme si předsadit větu: „Ježíš kázal evangelium království Božího a uzdravoval. (Srov. Mt 4:23–24) 

Připomenu Ježíšovy kroky.

Nejprve učedníky obdaroval přátelstvím a pomocí (uzdravil nejen Petrovu tchyni, kolaborantského výběrčího Léviho povolal mezi učedníky…).

Když Ježíš apoštolům o posledních Velikonocích řekl: „Přátelé, mám vás rád, jako má rád můj Otec mě“, přitakali mu, měli s jeho přátelstvím osobní zkušenost.
Když je po vzkříšení sám vyhledal, úplně je to dostalo. Přesvědčili se, že pro něj mají obrovskou cenu.

Už na začátku je Ježíš uchvátil svým jednáním s lidmi. Od začátku toužili se mu podobat, ale po Ježíšových Velikonocích ještě víc toužili tu krásu „božího království“ zprostředkovat dalším, ukázat jim, jak lze Ježíšovo přátelství zakoušet na vlastní kůži.

Učedníci se po Velikonocích znovu a znovu vraceli k Ježíšovým slovům. Čím dál víc jim rozuměli, víc a víc žasli nad jejich krásou a snažili se přikázání převzít do svého jednání. (My také čteme biblické texty před bohoslužbou, při ní a pak znovu doma. A příště zas.)

Boží království spočívá v přijetí boží péče a uspořádání si svého života a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel.
Učedníci přijali tyto přátelské, čisté a velkorysé vztahy jako nový domov. Nikdy nic krásnějšího nezažili.

Do boží rodiny smí patřit ten, kdo tuto krásu přijal za svou.
Na této stavbě božího království nepracujeme jako zaměstnanci, ale jako rodinní příslušníci. Každý máme v boží rodině jedinečné postavení, jedinečnou důstojnost a nezaměnitelné místo v božím srdci a snad i v srdcích sester a bratří. Máme osobní zájem na vzájemných vztazích (na budování spravedlnosti, pravdivosti, milosrdenství a láskyplnosti).
Nejsme elitou vyvyšující se nad druhé, ale jsme novou, lidštější společností (podle nového člověka Ježíše) povýšenou na vědomou rodinu božích dětí.

Vážíme si pozvání do Boží rodiny, mezi krásné osobnosti. Toto jedinečné bohatství chceme budovat a chránit. 

Vystupujeme proti násilníkům, zlodějům a lupičům všeho druhu, bezohledným řidičům, lidem znečišťujícím veřejné prostranství a vandalům. Občan má spoluodpovědnost za společnost. Křesťan ještě navíc přijímá odpovědnost za staveniště božího království na zemi. Tam se nesmí krást a lajdačit.

Už hebrejská Bible (starý zákon) říká: nebudeš mlčet ke zlu, jinak jsi spolupachatelem.
„K svému bratru neměj nenávist, ale otevřeně ho napomeň, aby ses kvůli němu neobtížil hříchem“, čteme v prvním čtení.

Ježíš tuto povinnost: „Napomeň bratra, když hřeší“, připomíná a hledání viny a nalézání spravedlnosti jistí přesnými pravidly (samozřejmě s možností odvolání se). 

Před týdnem jsme si všímali, jak nás Ježíš varuje před hněvem (abychom ho udrželi na uzdě jeho – nové spravedlnosti).
Všímali jsme si také Ježíšova přikázání. „Přinášíš-li svůj dar k oltáři, nejprve se zkoumej, zda proti tobě někdo něco nemá. A nejprve se jdi smířit se svým bratrem.“

Zopakuji to, co jsme si k tomu vícekrát říkali. Ale nejprve připomenu to vytýkání chyby druhému.
Kaje-li se ten, kdo pochybil, získali jsme ho pro boží království, můžeme se znovu obejmout jako přátelé.
Pokud by provinilec odmítl prokázanou vinu přiznat nebo se napravit – „ať je ti jako veřejný hříšník“ (nezdravte ho, nemluvte s ním, nesedejte si s ním ke stolu, … – to je psychologicky velký a účinný trest).

Jestli někdo má něco proti mně, měl by přijít on a měl by mně vytknout to, co jsem podle jeho mínění udělal špatně. To je jeho povinnost.
Ale jestli nepřichází a já mám pocit, že má něco proti mně (mračí se na mě, neodpovídá na pozdrav, pomlouvá mě), mám jít já za ním. Mám být tvůrcem Pokoje. 
Mám budovat vztahy božího království, abych si mohl s druhými podat ruku při liturgii, abych dal najevo: „Chci s tebou jednat jako Mesiáš („kníže Pokoje“) a mohl s tebou přijmout pozvání k Ježíšovu Stolu.“ 
Máš-li něco proti mně, prosím tě, řekni mi, čím jsem ti ublížil. Rád se ti omluvím a budě tě prosit o odpuštění. (Někdy si nejsme vědomi, že jsme šlápli druhému na nohu. Bolí ta spodní noha.)
Slyším-li od druhého: „Nic proti tobě nemám“, mohu být klidný a mohu dobře spát. (Pokud mi dotyčný neřekl pravdu, je to jeho věc, jeho odpovědnost, jeho vina.)
Ale může se stát, že jsem tomu druhému neublížil, má podezření nebo o mě slyšel nějakou pomluvu. (Víme, že naše pocity nejsou vždy objektivní.) K vyjasnění má sloužit otevřený rozhovor. Jedna i druhá strana má povinnost vyslechnout druhého a umožnit druhému obhajobu. Pak můžeme dojít ke smíření. Pokud by to někdo odmítal, nedodržuje Ježíšova pravidla a ocitá se mimo „jízdní pruh“.

Podívejme se na dnešní text.
Znovu připomenu: Bůh se nad námi smilovává, jedná s námi velkoryse. To v nás probouzí vděčnost a snahu o milosrdenství.
Jakou měrou dostáváme, takovou chceme rozdávat.

„Oko za oko“ je spravedlivým trestem. Nikdo nelitujeme ježibabu z „Perníkové chaloupky“, že skončila v peci.
Co znamená: „neodporujte zlému“? Není to mlčení ke zlu, Ježíš neruší starozákonní přikázání o vině a trestu. Není to pacifismus Chelčického nebo Tolstého.
„Jdi nad rámec povinnosti a strohé spravedlnosti.“ Bůh s tebou jedná milosrdně, buď ochoten k milosrdenství, v některých případech můžeš získat provinilce na dobrou cestu. Možná tě to bude stát další „kabát“ nebo další „míli“, ale jestli získáš nepřítele ke smíření nebo hříšníka pro dobro, pak jsi nesmírně získal pro společnou věc s Bohem.

Ježíš z nás nechce dřít kůži za živa. Nechce z nás dělat hlupáky nebo dobrohloupé. Jak jednal, si můžeme lehce všimnout.
Věnoval se a stále se věnuje nám(!) hříšným. Stále odpouští tomu, kdo se kaje. 
Ježíš chodil i za velkými lotry a snažil se je získat.
Ne vždy se mu to povedlo. (Před některými lidmi nás dokonce varoval.) 
(Jestliže se „ježibaba“ nekaje, hrozí jí, že skončí v pekelném ohni, to je nepochybné.)

Ježíš vytýkal svým odpůrcům to, co proti nim měl (farizeům, pomlouvačům, Kaifášovi…) Hájil se před svými odpůrci, když ho odsuzovali a mluvili proti němu všechno zlé. 

Když byl Ježíš při výslechu udeřen do tváře, neřekl: „Ještě prosím o jednu ránu na druhou tvář.“
Ano, zmije Ježíše odsoudili na smrt, svině jim rádi přizvukovali, psi na něj přištívali a vlci ho roztrhali.
(Znovu jsme viděli, jak na kyjevském Majdanu stříleli lidi do srdce, zezadu do hlavy, bili a kopali do ležících na zemi.) Ti mají svou odměnu. Nekají-li se, není jim pomoci.

Ježíš po zmrtvýchvstání vyhledal apoštoly. Věděl, co proti němu měli: vyčítali mu, že odmítl korunovaci, měli mu za zlé, že je neučinil ministry ve své vládě, že nevyhnal okupační vojska, že není Mesiášem.

To, co chce Ježíš po nás: „Má-li někdo něco proti tobě, běž si to s ním vyříkat“, to sám dělá.
Ježíš vytýkal Jidášovi: „Jidáši, tolikrát jsme se objímali; jak to, že mně teď políbením udáváš, označuješ mě, aby komando vědělo, koho má spoutat a odvést k nespravedlivému soudu?“
Zachea Ježíš mohl políbit, Jidáše ne. Apoštoly Ježíš po vzkříšení políbil, káli se.

Co znamená „nastavit druhou tvář“?

Přijímám-li Boží milosrdenství a obrovské bohatství jeho přátelství, mám z čeho rozdávat. Mohu pracovat na získání svého bratra, přijal jsem Ježíšovskou službu záchranáře. V jeho pověření a stylu vycházíme vstříc druhým.

 –	Uzná-li pachatel svou vinu, kaje-li se – nastav mu tvář k políbení.

 –	Vyříkáte-li, si, co proti sobě máte, smíříte-li se – můžete se políbit.

 –	Vyslechnete-li jeden druhého, dopřejete-li komukoliv, aby se mohl obhájit (podle Ježíšových pravidel, včetně těch tří kol, tří instancí) a smíříte-li se – můžete se opět obejmout jako přátelé a políbit se.

Ježíše mnoho lidí prosilo o uzdravení a on je odmítl. (Důvody můžeme v evangeliu dohledat.)
K velekněžím po zmrtvýchvstání už nešel. Piláta nevyhledal. Heroda také ne, ten se po popravě Jana Baptisty nekál.

Je uměním rozlišit potřebného žebráka od nepotřebného. (Vadí mně, když někdo lže a zneužívá můj soucit. I kdybych chtěl, nemohu všem žebrákům dát.)

Kdo hrubě porušuje pravidla silničního provozu, bude mu odebrán řidičský průkaz. Kdo se těžce proviní, sám se vylučuje z Ježíšových přátel.
Važme si možnosti a daru odpuštění. 

Milovat nepřítele neznamená hořet k němu vroucími city. 

Karel Čapek řekl, že podle „horského kázání“ se nedá dělat politika. Hinduista Gándhí dokázal, že je to možné. Ani jeden z nich nepotkal faráře, který by jim evangelium správně vysvětlil. Ale Gándhí Ježíšovým slovům bez předsudků otevřeně naslouchal a porozuměl jim. Nebyl pacifista a proti zlu se stavěl (na život a na smrt).

Prosím vás, je srozumitelné, co znamená „nastavit druhou tvář“?
Podniknu-li kroky k získání svého bratra podle Ježíšova příkladu a jeho rad a podaří se nám smířit, nastav druhému tvář k políbení. Zabraňuje pomluvám.

Je trestuhodné, že toto pravidlo obcházíme. 

Opět říkám, že máme možnost si stále doplňovat „nádrž“ od Boha. Bůh nám projevuje nesčetnými způsoby svou přízeň. Pokud jsem „na dně“, pokud mám prázdnou nádrž, musím se do smíření tlačit. Vlastními silami to daleko nedotáhnu.

Otázka k druhému čtení:
Cítíme se jako boží chrám? Můžeme to brát doslova?
Pochvalujeme si svého „Domácího“? Jak často se v nás vyskytuje?

	2011
7. neděle v mezidobí       Lv 19:1–2. 17–18       1 Kor 3:16–23       Mt 5:38–48       20. února 2011

Dnešní svět je velice agresivní. Každou chvíli musíme polykat útoky kdekoho ze všech stran.
Před časem jsem psal chlapům: „Kamarád si vyházel sníh od garáže na ulici a vyjel s autem do města. Když se vracel, před výjezdem stálo auto. Zatroubil. Naproti z obchodu se vyvalil chlap: `Tak se poser, čuráku!´ Přeparkoval o kousek dál, nalil do motoru olej – a prázdnou plechovku hodil na dvorek kamaráda.
„Chlapi“, ptal jsem se, „jak se vám daří takové situace zvládat?“

Je-li drzoun o polovinu menší než já (v mém případě by musel být trpaslík), je to jednoduché. Ale co když je dvakrát větší než já?
Ještě horší by to bylo, kdybych šel s manželkou. Nejhorší, půjdu-li se svým synem.
Řadu ponížení musíme spolknout. Ale jak to udělat, abych si potom nevylil zlost doma na manželce, dětech nebo psovi?
Každou chvíli nás někdo ponižuje nebo na nás útočí. I když nejde o život, maličkost to není.

Do toho slyšíme Ježíšova slova: „Nastav druhou tvář, miluj své nepřátele“.
Pokud s tím nesouhlasím nebo tomu nerozumím, mám se ptát.

Před týdnem jsme si četli, že nemáme mlčet ke sporům, ale učit se je dobře řešit.

Jsem potěšen, že se v neděli po rodinách dost mluvilo o Ježíšových radách pečujících o dobré soužití v rodinách a církevních obcích. (Doma jsme většinou nezažili, že by se naši úctyhodní tátové omlouvali manželce nebo dětem.) 

I dnešní text je zatížen našimi zkreslenými představami o horském kázání.
Text je opět určen pokročilým učedníkům. 
Při prvním čtení evangelia „horskému kázání“ nerozumíme. Při druhém čtení už jsme schopni klást zasvěcenější otázky, už Ježíšovo učení a jednání poněkud známe.

Pokročilý ví:
„Oko za oko, život za život“, je spravedlivým trestem. (Oproti bezbřehé krevní mstě.)
Bůh je spravedlivý.
Navíc je milosrdný. Bůh si nepřeje smrt hříšníka, ale aby se změnil a mohl žít. 
Ježíš není pacifista. Nechce po nás, abychom byli milosrdnější než Bůh.
I v evangeliích je opakovaně řeč o potrestání provinilců.

Ježíš nás chce dovést k pěknému soužití. Vybízí k řešení sporů. Před týdnem jsme k tomu slyšeli jeho cenné a závazné rady. 
V dnešním oddílu evangelia slyšíme další Ježíšovy pokyny k jednání s nepříjemnými lidmi.
Kousek si probereme.

Nehádejme, co znamená „nastavit druhou tvář“, „dát druhému i plášť“, „jít s někým i druhou míli“ „milujte své nepřátele“. Neopakujme, co jsme kde pochytili od „rabínů“. Nespěchejme, dejme přednost Ježíšově vyučování.
Nemohu prozrazovat výsledek, Ježíš to také nedělal.
Potřebujeme jít cestou Ježíšova vyučování. Učitel diktuje věty, které si mají žáci nebo studenti zapamatovat. Mistr vysvětlí úkol a učedníci se snaží osvojit si novou dovednost. Nestačí jen vědět čeho všeho je třeba k uvaření dršťkové polévky nebo k výrobě poličky, v učebnicích není všechno.
Ježíš je Mistr učedníků.
Učedníci odmala znali biblické příběhy. Ježíš učedníky k biblickým příběhům vracel, nově je vykládal a na nich učil.
I my je potřebujeme znát, znovu a znovu je připomínat sobě a dětem. 
Potřebujeme vědět:
Bůh vždy vedl Izraelity (nejen muže) ke zdravé hrdosti svobodných lidí. 
Josef v Egyptě dopomohl svým bratrům k jejich poznání chyb, aby jim mohlo být odpuštěno.
Čím a jak Josef získal bratry pro obnovu přátelství a pro život?
Abrahám, Mojžíš, Debóra i Jáel, Samson, Jiftách, David, … jsou božími bojovníky (ne jako husité).
David se ubránil Saulovi, který jej na smrt pronásledoval. Čím se pokoušel Saula získat?
Eliáš zvítězil nad bálovými kněžími, nenechal se zabít, bránil se vůči trestným komandům, která na něj král poslal. Neumřel jako mučedník.
Co se od Eliáše naučil Elíša (Elizeus)?

Jak se svými protivníky jednal Ježíš? Jak a čím se bránil a ubránil:
 –	v nazaretské synagóze,
 –	v jednotlivých sporech a léčkách na něj nastražených,
 –	při pronásledování,
 –	při zatýkání,
 –	když byl uhozen,
 –	jak jednal při výslechu s veleknězem, Pilátem, Herodem?

Ježíš nebyl fackovacím panákem, Vždy si zachoval svou důstojnost. Nikdy neustupoval, „nepanáčkoval a neaportoval“ útočníkovi.
Ani nás nevede k ustupování (viz čtení z minulé neděle o řešení sporů) nebo k hraní si na vykupitele tím, že obětujeme své utrpení za hříšníky.

Je velice důležité si znovu vzpomenout (už jsme o tom mluvili), jak byli Ježíšovi učedníci vybaveni ke své službě, jak se mohli bránit. 

Ježíš své kázání na hoře předkládá pokročilým učedníkům, kteří:
 –	oceňují veliké milosrdenství boží (sami je zakusili),
 –	vědí o své ceně pro Boha,
 –	sdílejí Ježíšovu snahu přivést k rodinnému stolu ostatní marnotratné a rozhádané boží děti.
(Nejsou jako starší bratr marnotratného syna, který si nechtěl sednout s bratrem ke stolu.)

Kdo se ptá,
kdo si projde biblické vyučovací příběhy,
kdo hledá porozumění Ježíšovým slovům: „blahoslavení chudí duchem“
a textu, který jsme četli minulou neděli, – ten se dozví, co znamenají Ježíšova slova: „Nastav druhou tvář“.
Užasne, bude příjemně překvapen a nadšen.
Rozhodně to neznamená: „Nastav svou tvář k další ráně“.

Vrátím se na začátek, k vyprávění o ponížení kamaráda. Jak se mám zachovat, když mě někdo ponižuje nebo na mě útočí?
Abych obstál, potřebuji si stále doplňovat hladinu zdravého sebevědomí. Potřebuji znovu a znovu zakoušet, že si mě Hospodin váží (ne na prvním místě pro mé výkony), že smím patřit do jeho rodiny, že se ke mně veřejně hlásí. Potřebuji znovu a znovu naslouchat jeho slovům, kterými se mi vyznává ze svého vztahu, potřebuji znovu a znovu přijímat pozvání k jeho Stolu mezi jeho nejbližší přátele, a nechat se jím vyživovat a posilovat k zaujímání jeho postojů.
(Slova: „Budete mi zvláštním vlastnictvím“ a „Jste moji přátelé“, ještě neznamenají, že už musíme být dokonalí a bez chyb.) 

Ježíš nás obohacuje, staví na nohy a posiluje, pomáhá nám přejít z přísného postoje spravedlnosti k pomoci hříšníkovi. Každý se můžeme nechat Ježíšem uzdravovat a můžeme někdy k uzdravení druhých hříšníků přispět.
Ježíš je silný a bohatý, vrchovatě rozdává. Slabý žebrák ale v jeho partě není použitelný.

Nemůže mě urazit nebo ponížit:
 –	pes, který na mě zuřivě štěká,
 –	kopající dítě, které táhnu do ordinace se zánětem středního ucha,
 –	člověk, o kterém vím, že je například poškozený z dětství (a já mu chci pomoci k uzdravení). 

Ježíš nás přišel uzdravit z našich strádání. Jeho náruč je nám stále otevřená. Kdo už umí přijmout Boží slova: „Jsi mou milovanou dcerou“ nebo „milovaným synem božím“, může si dovolit jít s Ježíšem mezi šelmy.
Ne bezhlavě. Ježíš nás varuje: „Pozor na vlky v rouše beránčím, na svině, na psy a zmije. (Trhají, mají prudký jed.) Dnes by Ježíš mluvil o „bezpečnosti práce“.
Není naivním dobrákem.

Neznám člověka, který jen ustupuje a všechno snáší, aby jej to nepoznamenalo a nepokřivilo. Nemáme zlu ustupovat.
Naši tátové, kteří se vrátili z koncentráků, se děsili, když chátra po válce masakrovala Němce bez soudu: „Češi se snížili na úroveň gestapáků.“
„Nejsme jako oni“, řekli jsme po r. 1989. Ale to neznamená, (ani podle Ježíše), že si máme nechat vše líbit. M. Grebeníček a jeho kumpáni jsou poničeni z dětství (starý Grebeníček krutě mučil nevinné), ale je slabostí jim trpět jejich štvaní.
 „Nikdo nesmí beztrestně vztáhnout ruku na druhého. Nebudeš mlčet ke zlu, postavíš se proti zločinci“, tato slova Písma Ježíš neruší. Ale zároveň přichází jako lékař duše i těla, dobrých lidí i zločinců. Dává každému příležitost. Ani Ježíš ale neobrátil všechny.

Nemáme být naivní, nemáme se přeceňovat, ani podceňovat nebezpečí.
Ježíš přestál všechnu hroznou nepřízeň a nepřátelství jen proto, že uměl vnímat Otcovu přízeň a blízkost. Věděl, že je „milovaným synem Otce“.

Kdo projde tyto lekce Ježíšova vyučování, kdo si všímá, jak je Bohem opečováván, objeví, co znamenají Ježíšova slova: „Nastav druhou tvář“. (Znovu připomínám Ježíšova předcházející slova o nemlčení ke zlu, napomínání bratra, který se provinil, omlouvání se za pochybení a vyříkávání si sporů.)
Kdo porozumí, užasne, bude příjemně překvapen a obohacen.

Mahátma Gándhí a Martin Luther King pochopili horské kázání.
Gándhí byl velice ovlivněn Ježíšem, jeho nauku horského kázání přijal za svou. (Pokřtít se nenechal, byl zklamaný z křesťanů, ale měl v sobě víc z Ježíše než já. Nikdy nebyl u svatého přijímání. Zastavil válku mezi mohamedány a hinduisty.) 
(Kdyby se o něco podobného pokusil papež za druhé světové války, měli bychom se čím pyšnit.)
M. L. King zabránil válce mezi černochy a bělochy (mnozí byli křesťany).

Objevovat krásu Písma nám přinese větší zážitek než luštění křížovek, čtení novin nebo sledování televizních zpráv. Ježíš je nejkrásnější lidskou osobností.

Poznámky:
                 /7     Nejen v římských kostelech je mnoho krásných obrazů. Většinou to jsou ale mordy: jednoho stahují z kůže, druhého pečou, mučednice drží na talíři své oči, zuby, ňadra, která jim kati vyrvali nebo uřízli. Tyto obrazy, spolu s křížovou cestou, dělají z kostela popraviště. I pan arcibiskup Duka říká, že křížová cesta do kostela nepatří (původně byla stavěna venku, nejčastěji někde cestou na kopec).
      Z biblického „martyra“ (svědka) jsme později udělali mučedníka. Barokní misionáři toužili po mučednické smrti. Začalo se velebit utrpení. Přehlížíme, že takoví velikáni jako Abrahám, Mojžíš, Eliáš, Ježíšova matka a Jan evangelista, byli zdraví jako řepy a nezemřeli mučednickou smrtí.
	8. neděle v mezidobí

	2017
8. neděle v mezidobí       Iz 49:14–15       1 Kor 4:1–5       Mt 6:24–34       26. února 2017

Vysvětlete, prosím, dětem, že Bůh má v Bibli také mateřské rysy.
(Bůh není ani muž ani žena, je naprosto jinou bytostí, než jsme my. Kdo to ví, může pochopit, proč Bohu říkáme „Otče“ nebo „Matko“.)
Zeptejte se dětí, zda znají nějakou matku, která zapomíná na své děti.
Pro otce to je příležitost znovu před dětmi ocenit, co všechno pro nás maminka dělá.

Promýšlíme Ježíšovo „učení na hoře“. Říkáme si, že mu nemůžeme porozumět bez souvislosti Mojžíšovského vyučování a po staletém vedení lidu božího k mírumilovnosti a vysokým hodnotám života.
Ve své smlouvě s Izraelem nám Hospodin nabízí bohatství, které nám nikdo jiný nabídnout nemůže, a my sami nic podobného nedosáhneme. Tato nerovnoměrná a pro nás nesmírně výhodná smlouva – Ježíšem obnovená a uzavřená i s námi, ne-izraelci – je dalším přínosem k porozumění a přátelství mezi lidmi a národy.
(Před týdnem jsem doporučoval zhlédnutí – i s dětmi – filmu Gándhí. Děti potřebují vidět dobré a charakterní vzory.)

Víme, jakou váhu má (pro nás – i pro Izrael) požehnání Melchizedecha (krále pokoje a kněze Boha nejvyššího) Abrahámovi. 
I toto požehnání předznamenává lid boží k vytváření pokoje (šalom) ke všem a všemu (Albert Schweitzer později nazval tuto kulturu „úctou k životu“).

Ježíšova slova o velkorysosti se nedají nařídit. Osvojit si je může ten, kdo objevil boží štědrost a milosrdenství (aby věděl, že zadarmo mnoho dostává – a má tedy z čeho dávat).

Porozumění Ježíšovu doporučení učedníkům k velkorysosti (v horském učení) si můžeme porovnávat s Ježíšovým jednáním (obstál v mnoha náročných situacích, před pomluvami, nespravedlivým osočováním, mučením a ponižující popravou).

Na ukřižování Ježíš přistoupil ze zvláštního důvodu. 
Nezapomeňme, že Ježíš dělá vše proto, aby už nikdo nebyl křižován!
(Nenechme se mýlit větou: „vezmi svůj kříž a následuj mě“, ta slova Ježíš nemohl říci.)
Ježíš nebyl pacifista, sám dokonce některé lidi uhodil…

Tak jako „Mojžíš“ učil své lidi přemýšlet, aby porozuměli záměru Hospodinových „pokynů“ (nesprávně „přikázání“), tak i nás Ježíš učí přemýšlet, jak máme s druhými jednat. Dobře ví, že velkorysostí nelze získat každého. 
I my si máme osvojovat rozlišování duchů a pěstovat si zdravý rozum.

Před týdnem jsme si řekli, že své nedorozumění a spory máme řešit podle Ježíšových moudrých pokynů k velkorysosti. Svou letitou osobní zkušeností potvrzujeme, že Ježíšovy rady k soužití jsou použitelné, osvědčily se nám. Uznáme-li svá pochybení, domluvíme-li se navzájem, omluvíme-li se, usilujeme-li o nápravu – dojdeme ke smíření a můžeme druhému nastavit tvář k políbení!
Jsou velikým pokrokem ke kultuře soužití v rodině a s blízkými. 

Je důležité s dětmi mluvit o velikosti křesťanské kultury, o bohatství, které nám Bůh poskytuje, aby se rádi samy pokoušely jednat velkoryse.
V naší společnosti jsme ještě nedosáhli Ježíšovy kultury a už ji společnost opouští (možná i naší spoluvinou.) 

Bohatá, přesycená a zpohodlnělá společnost se neumí jinak bavit než násilím (a zvyšováním adrenalinu). Už malé děti vidí v mediích mnoho násilí. Děti se násilí nedopouštějí, pokud je nezažily nebo je neviděly. Je důležité s nimi mluvit o zvrhlosti válek a tragédiích 20. století. Neválčení není samozřejmostí. 

S dětmi je důležité mluvit o násilí a Ježíšově nenásilí. (Jinak nám právem vytknou, že je vedeme k ustupování zlému.)
O rozdílu mezi ulovením nebo zabitím zvířete pro obživu nebo svévolným zabitím.
O utracení raněného zvířete, aby se netrápilo, a o odvaze to udělat nebo k tomu svolit.
Vyprávět dětem jak reaguje na zabití domácí zvíře a jak zvíře neochočené.
Jak se chovají lidé, vedení k popravě? Proč se Ježíš nebránil?
Je rozdíl v zabití člověka (například v sebeobraně) a vraždou.
Jak se chovat při napadení?
Kdy má smysl snášet bolest? Jak děti otužovat proti bolesti? Často se brání i sešití rány.
Někdo se brání mučitelům nebo vrahům, jiný je úplně ochromen strachem.
Jak se chovat při šikaně?
Jak jednat se zvrhlými vyšetřovateli nebo mučiteli?
Jak se má vnitřně chovat znásilňovaný?
Můžeme trápení druhého přecházet?
Co je statečnost a co odvaha?
Jak se chovat vůči lidem, kteří nás využívají, ponižují, podvádějí, okrádají, šikanují, …?
To jsou důležité otázky pro život, pro sebevýchovu a výchovu dětí. (Hloupost a naivita je nebezpečná.)
Čtěme dětem pasáže z evangelií, jak Ježíš reagoval na pomluvy, osočování, při výslechu a mučení.
(Není snadné si to představit, býváme pokaženi sladkými obrázky a lacinými filmy.) 

Vysvětlujme dětem, že ten, kdo nepřijímá nebo opouští Ježíšova pravidla soužití, se vylučuje z boží rodiny. Pro jednání s ním pak platí jiná pravidla: „Jestliže neuposlechne ani církev, ať je ti jako pohan nebo celník.“ (Srov. Mt 18:15–17)

Je důležité porozumět slovům: „Jako ovce vedená na porážku, jako beránek, němý, když ho stříhají, ani on neotevřel ústa.“ (Sk 8:32; srov. Iz 53:7–8). 
Život má velikou cenu (téměř největší). O dar života jsme povinni pečovat. Není možné dát život pod cenu.
Zvíře smíme zabít, abychom mohli žít. (Život stojí na dávání a přijímání.)
Zdravý a dospělý člověk nesmí žít na úkor druhých, aby jen bral a nedával a nesloužil životu.

Ježíše nikdo ke smrti nenutil, sám nabídl svůj život (aby nás zachránil od nenávisti a hříchu – abychom konečně prohlédli)!
Jeho obětavosti se poněkud podobá burcující obětavost Palacha a lidí tohoto druhu.
Bůh Ježíšovu oběť nevyžadoval. 

Ježíšovo chování při mučení a ukřižování není rozhodně postojem „nechat si vše líbit“.

Říkali jsme si, že Hospodin Izraeli vybíral krále. A lidé ho buď přijali, nebo nepřijali.
Zvrhl-li se král, byl Hospodinem odvolán. I lidé mohli krále odvolat.
Než byl král lidmi, procházel zkouškou. Zavázali mu oči a kdokoliv jej mohl bít rukou do obličeje (ne pěstí), mohl mu nadávat, plivat na něj, tahat jej za vousy a vlasy. Kdyby strhl šátek z očí nebo začal útočit, zkouškou by neprošel. Moc je pro nositele úřadu největším pokušením. 
Kdo o tomto izraelském rituálu ví, jinak rozumí pašijovému příběhu Ježíše.
Ježíš byl od římských vojáků bit, popliván, zesměšňován – v této zkoušce obstál, nikomu se nemstil.
Před tím trpěl od vlastních – to známe, že nepřijetí, pomluvy a nepřátelství od vlastních je mnohem a mnohem trpčí než od nepřátel.
Ježíš ve všem obstál! 
Kdo jiný může být králem než on? Král v Izraeli znamená být služebníkem všech, kteří mu byli svěřeni (toho je schopen jen Hospodin a Ježíš).
Ježíš si zachoval svou důstojnost a vnitřní převahu. Důstojník velící popravě (viděl mnoho poprav a nebyl žádná měkota) nad Ježíšem užasl (srov. Lk 23:47)!

K osobní statečnosti, vnitřní velikosti a velkorysosti lze dojít jen postupným vystupováním a zráním (krok za krokem). Napodobit to nejde.

Pokyn „nastavit druhou tvář“ byl mnoha mocnými často lživě vykládán a zneužíván vůči poddaným, aby se nebouřili (a církev se k jejich ovládání často přidávala). Vládci a jejich slouhové „kázali vodu, ale sami pili víno“.

Komu půjčit peníze? Do jaké míry máme vyjít druhému vstříc? To je velkým uměním. Pomůže nám připomenout si, že Ježíš některé nemocné uzdravil. 
Máme se učit rozpoznávat potřebného od nepotřebného.

Kdy se v křesťanské Evropě podařilo panovníkům nebo vládám jednat podle biblických pravidel? 

Vyhlášení války Srbsku jako odveta za atentát na následníka rakouského trůnu, neodpovídalo ani „starozákonnímu“ pravidlu „oko za oko, život za život“, natož Ježíšovu milosrdenství. 
Vítězné mocnosti po 1. světové válce uložily poraženému Německu příliš tvrdé sankce…

Ale někdy se v evropské politice něco přeci jen povedlo. Např. po 2. světové válce se už politici poučili a nabídli poraženým Němcům hospodářskou pomoc. Němci se „obrátili“ a snažili o nápravu národního charakteru; jsou jiní než před válkou (ve světě příkladně pomáhají potřebným).
Mezi Němci a Francouzy, odvěkými nepřáteli, došlo ke smíření. Jejich politici se už mohou vítat políbením na tvář. My Češi jsme také na cestě ke smíření s Němci. 

Mezi Židy a Araby dodneška vládne veliké nepřátelství. Jak může dojít ke smíření? 
Kéž bychom my křesťané k jejich usmíření byli prostředníky.

Někteří politici právě po strašných katastrofách 20. století založili Evropskou unii, aby v Evropě už nedocházelo k válkám. Vysvětlujte to, prosím, dětem, aby si nemyslely, že mír a porozumění mezi národy jsou samozřejmostí. Nic se samo neudělá.
Upozorňujte děti na politiky, kteří jsou proti EU a škodí lidstvu.

Omlouvám se za délku těchto poznámek. Ale naříkám, kdy to vše probereme…

Bez porozumění „horskému vyučování“ nemůžeme porozumět ani Ježíšovu vyučování modlitbě („Otče náš“), ani jeho slovům: „Sejdou-li se dva nebo tři v mém jménu (v přijetí Ježíšových velkorysostí a jeho zásad), zažijete zázraky“. (Srov. J 14:13–14. 26, 15:16. 23–26, 17:11)

K dnešnímu textu z evangelia jsem se nedostal.
Jen stručňoučce: „Nestarejte se příliš jen o materielní bohatství“, učí Ježíš.
(Ptáci nelenoší, už teď budou stavět hnízda a nebudou se vymlouvat, že není ideální počasí a doba. A budou zpěvem chválit svého Tvůrce.)
Materiální bohatství a zábava nemohou uspokojit naše srdce a touhu po smyslu života.
Ježíš nás zve k veliké kráse dobrého soužití a k vysokým hodnotám božího království.
Boží království začíná už teď mezi lidmi, kteří se Ježíšem řídí.

Máme být světlem a solí v naší společnosti, zadarmo jsme nesmírně mnoho dostali, tak máme z čeho rozdávat.

Příloha:
IZRAEL BYL PRO NĚ SATAN, PŘESTO JE ZACHRÁNIL

V nouzi poznáš nepřítele – takovou zkušeností za poslední roky prošly na tři tisíce Syřanů. Pomoc totiž našli až v Izraeli, kam se dostávají potají přes Golanské výšiny.

TEL AVIV Desetiletý syrský chlapec si sáhl na dráty vysokého napětí a jeho ruce doslova zčernaly, zasaženy byly kosti i šlachy. Z rodné vesnice ho převezli do nemocnice v Damašku, ale tam mu nedokázali pomoct. Matka se rozhodla vsadit na poslední kartu: s chlapcem se vydala na syrsko-izraelskou hranici, odkud oba převezli do nemocnice Ziv.
"Měl jsem strach jít do Izraele," vzpomíná chlapec, jehož příběh zveřejnila izraelská média. Bez jména, to kvůli jeho bezpečnosti. "Strašně jsem se bál Židů, ale už se jich vůbec nebojím," dodal. "Měli jsme strach úplně ze všeho," říká jeho šestadvacetiletá matka pro list Jediot Achronot. Po dvou měsících a řadě operací se chlapcovy ruce podařilo zachránit. Do severoizraelského Zivu byl kvůli tomu povolán i expert na plastické operace.
Případ chlapce je výjimečný. Ne však kvůli tomu, že jde o pacienta ze Sýrie, nýbrž proto, že v Ziv zachraňují hlavně ty děti, které byly zraněny v občanské válce. Nemocnice, která léčí i vojáky izraelské armády nebo OSN, za tu dobu už pomohla zhruba 700 Syřanům.

Pod rouškou tmy
Jak ve své reportáži popsala agentura Reuters, téměř každou noc, když se Golanské výšiny zahalí do tmy, přinášejí zoufalí Syřané zraněné na známá místa u hraničního plotu, kde je pak nacházejí izraelské hlídky. Jde přesně o tu oblast, kterou Izrael získal ve válce v roce 1967, když ho spolu se Sýrií napadly arabské státy, a kterou drží kvůli své bezpečnosti. Právě v těchto místech Izrael také nechává humanitární pomoc, jako jsou léky, potraviny a přikrývky pro obyvatele vesnic na druhé straně hranice.
Za posledních šest let Izraelci v řadě nemocnic pomohli na třem tisícům Syřanů. Často v případech, které vyžadovaly špičkovou lékařskou péči. Hradí ji Izrael a je vysoko nad tím, co by se dalo nazvat humanitární pomocí. Lékařům nejde jen o to život zachránit, ale také zachovat jeho kvalitu. Podle ředitele Zivu Salmana Zarka se dělá maximum pro to, aby se předešlo například amputacím končetin.
Se Sýrií je přitom Izrael stále technicky ve válce. Pomoc tedy zraněným poskytuje, ale nikoli azyl. Například v Zivu vybavili dítě postižené mozkovou obrnou chodítkem v přepočtu za 70 000 korun, léky i oblečením. "Avšak je otázka, zda mu chodítko bude užitečné, když se vrací do vesnice, kde je vše rozbité," říká sociální pracovník Fares Issa, křesťanský Arab, který Syřanům v nemocnici tlumočí.
Podobně se uzdravení Syřané – vybaveni z Izraele léky a dalším potřebným – vracejí za tmy přes hranici zpět. Při setkání s novináři nechtějí, aby byla známa jejich jména, odmítají se nechat vyfotit. Bojí se, jak by reagovaly syrské úřady nebo jejich známí, kdyby věděli, že byli v Izraeli.

Zůstanou jen sirotci
I Izraelci, byť chtějí lékařskou pomoc hlavně pro děti a ženy ze Sýrie ještě rozšířit, mají strach. V nemocnicích mohou se zraněnými dětmi zůstat matky nebo starší sourozenci, ale sami areál opustit nesmějí. Pokud chtějí vyjít ven na čerstvý vzduch, doprovází je voják nebo policista. Po dobu, co probíhá léčení, nesmějí být v kontaktu s příbuznými a přáteli v Sýrii.
Syřané mají v nemocnicích veškerý komfort. Dostávají jídlo, hygienické potřeby, ošacení a děti i hračky. Je jim k dispozici také sociální pracovník. "Nechci jim způsobovat ještě větší stres," vysvětluje Fares Issa, proč se jich na nic nevyptává. "Jsou zranění a vystrašení už jen tím, že jsou v Izraeli. Snažíme se je hlavně uklidnit."
Ani pro izraelské záchranáře není pomoc Syřanům bez rizika. Stane se, že nedaleko míst, kde si zraněné vyzvedávají, duní výbuchy a střelba. Izrael se do konfliktu v Sýrii nezapojuje, na jedné straně tam jsou islamisté, na straně druhé Bašár Asad podporovaný Íránem a Hizballáhem, který na Izrael útočí ze severu. Izrael pouze reaguje na útoky, které jsou vedené ze Sýrie na jeho území.
I když Syřané nemohou po uzdravení zůstat, Izrael nedávno oznámil, že stovce z nich azyl poskytne. Jedná se o syrské sirotky. Poté, co se jim dostane péče odborníků, a vzpamatují se z válečných hrůz, budou vychováváni v rodinách izraelských Arabů. Časem by měli dostat izraelské občanství, pokud o ně budou stát.
MfD, 20. 2. 2017

	2014
8. neděle v mezidobí       Iz 49:14–15       1 Kor 4:1–5       Mt 6:24–34       2. března 2014

„Horské kázání“ je velikou porcí. Kdo o něm mluví?
Tváříme se, že mu rozumíme a že podle něj jednáme. Ani nevíme, jak si to Ježíš představuje. 

Při čtení evangelia potřebujeme rozlišit, co platí doslova a co je obraznou řečí. 

Tak jako „vylupování oka, které nás svádí“, nebereme doslovně, tak i „nestarejte se o život“.
Platí přece: „Šest dní budeš pracovat“, nejsme sběrači a lovci.

Doslovně ale platí: „Nemůžete sloužit dvěma pánům, Bohu a mamonu“. 
Nejsme lenoši, ale je pravda, že všemu možnému sloužíme více než božím plánům.

Ježíš mluví pozitivně. Jeho posluchači znali Izajášova slova, která nám připomíná první čtení.

Nestává se běžně, že by matka zapomněla na své dítě. 
Rodiče, kteří mají rádi své děti, rozumí mateřské výpovědi Boha ještě víc než děti. Vědí, že se jejich děti mohou na slovo svých rodičů spolehnout.
Kdo se přesvědčil, že Bůh drží slovo, tomu se jeho „víra“ blíží jistotě. Ví, jak je důležité brát Boží slovo vážně.

Láska těch, kteří nás mají rádi (včetně Boha, samozřejmě), nás formuje.
Jsme rádi, když někdo naši lásku přijímá, když mu pomáhá růst.

Slova: „Nemůžete sloužit Bohu a mamonu“, nejsou příkazem, ale upozorněním. 
Kdo poznává, zakouší boží lásku, nevymění ji jen tak lehce za něco jiného. 

Hospodin slíbil Izraeli: „Budu o tebe tak pečovat (Ex 20:2), že ti nebude nic chybět, nebudeš mít příčinu dychtit po jakémkoliv majetku“ (Ex 20:17).
Ježíš: „Hledejte nejprve boží království a jeho spravedlnost a ostatní vám bude přidáno.“

Co si můžeme za slovo mamon dosadit? (Majetek, moc, kariéra v politice nebo církvi, sláva, prestiž…)
Víme, že nám může nějaká nižší hodnota zastínit vyšší hodnotu.
Zaměstnání je pro život nezbytné. Rodina je jednou z největších hodnot. Bez svobody ale rodina hyne.
Zkuste se někoho zeptat, co pro něj znamená boží království.
Podle čeho a jak si srovnat životní hodnoty?

Kdekdo chce mít svatbu v kostele. Důvody jsou různé.
Proč zvete Ježíše na svatbu, ptáme se snoubenců.
Jako hosta? (Svatebčané v Káni Galilejské od něj dostali 600 litrů špičkového vína.)
Ale Ježíš nám nabízí mnohem víc.
Manželé, kteří Ježíše objeví a přijmou jako nejbližšího přítele a Moudrost samu, získají mnohem víc. Budou-li se řídit jeho radami k soužití, mají zaručeno, že se jim manželství povede. 

Manželé, kteří jsou ochotni své spory řešit podle Ježíšovy moudrosti, se nerozvedou. Jejich hádky, spory a provinění skončí políbením.
Jestli se zamilují do někoho třetího, budou vědět, že je to nebezpečné. 
Nebudou s možností dalšího vztahu koketovat. Vědí, že je nutné se naučit budovat vzájemné porozumění s partnerem. I kdyby se mi ten, do kterého jsem se zamiloval, jevil jako ideální, není můj vztah k němu možný. Kouzlo zamilovanosti je ošidné a jedovaté. Jako se potřebujeme naučit plavat, tak je zapotřebí si osvojit umění domluvy. Máme-li Ježíšovy názory za nejmoudřejší, máme šanci se nakonec shodnout.

Ježíš nesnižuje závažnost sporů v soužití s druhými, naopak. Proto ustanovil stimulační přikázání: dokud se nedomluvíte, nechoďte ještě k mé Hostině. (Ježíš je ženichem, není starým mládencem, který nemá ponětí o náročnosti soužití. Ježíš jako dobrý manžel přicházel za těmi, vůči nimž něco měl, nebo oni měli proti němu.)

Kdo objeví Boží království  jako nejvyšší hodnotu, nebude mu zatěžko dát Bohu přednost. 
Co našim dětem do života poradíme?

Apoštol Pavel říká: „Jsme Ježíšovými služebníky“. Jsme dělníky na boží stavbě a snažíme se hospodařit s Božími dary.
Vztah s Bohem – „víra“ se projevuje činem, poctivou prací, oddanou službou, věrností, odvahou, vytrvalostí, velkorysostí…

Ale dvěma pánům sloužit nelze. V mnohoženství muž přilne k jedné z manželek víc.
Bůh je dobrý, pečující a spravedlivý manžel.

	2011
8. neděle v mezidobí       Iz 49:14–15       1 Kor 4:1–5       Mt 6:24–34       27. února 2011

Kam jste došli v pochopení „nastavení druhé tváře“? Viz Příloha.

Kterému Pánu sloužíme a chceme sloužit? Co nám nabízí Hospodin?
Nepřehlédněme krásu prvního čtení.

Co k životu potřebujeme? Péči o tělo a souznění s druhými (samozřejmě včetně Boha).
Hospodin je Bohem rozhovoru. Sklání se k nám, mluví k nám, naslouchá nám, bere si nás za partnery.
S vladařem mohli poddaní mluvit pouze z milosti. V řadě černošských zemí se dodneška černoška nejdříve dovolí černocha, zda jej vůbec smí pozdravit.
Bůh od začátku oslovuje člověka (Adama, Abraháma, Mojžíše … nás, naše děti a děti našich dětí): „Nabízím ti přátelství a stojím o tvůj trvalý vztah“.
Bůh nás zve do své rodiny.
Ježíš znovu řekl: „Přátelé, u nás – v Boží rodině – nasloucháme jeden druhému. Tak ať to je také mezi vámi. Bůh naslouchá první.“

Židé a křesťané si nemohou osobní vztah Tvůrce k nám (i ke všemu stvoření) vynachválit. 

Hospodin řekl Izraeli na Sinaji (dnes to říká i nám): „Jsem váš TÁTA-MÁMA, jsem ten, který vás zachraňuje a bdí nad vaší svobodou“. 

Milující rád dává.
I slovo je velikým darem.
Znovu a znovu nás těší slyšet i vyznávat: „Jsem rád, že jsi. Neumím si představit, že bys nebyl“.
Nám říká Bůh: „Některé matky odloží dítě, ale já na tebe nezapomenu. Vyryl jsem si tvé jméno do dlaní.“ 

Říkali jsme si, že horské kázání je určeno pokročilým učedníkům. Ti už v nějaké míře zakoušejí bohatství Božího zájmu o sebe i o druhé lidi. Máme tedy z čeho rozdávat.

Ve společnosti jde stále příliš často o přestrkávání, souboje, o snahu urvat si co nejvíce pro sebe, jeden překřikuje druhého. (Např. ve sporu lékařů a ministerstva zdravotnictví, (který se nešikovně vyhrotil do nešťastné formy) byli mezi lidmi obou stran slušní lidé, a přesto si málo naslouchali.)

Proto nám Ježíš říká: „V naší partě (v církvi) spolu budeme jednat jako v nejlepší rodině, ne jako na vladařském dvoře. (Srov. Mt 20:25–27)
U dvorního ceremoniálu je přesně předepsané, kdo – jaký nositel té které hodnosti – jde v jakém pořadí. Tam je vše určeno podle hodnosti. Ale my se nebudeme cpát do dveří první, my si nebudeme brát nejlepší sousto pro sebe. Nebudeme vyžadovat přednější důstojnost. Dej přednost druhému.
Protože ti Bůh naslouchá, naslouchej druhému jako první.
Buďte solí a světlem i v řešení sporů. Ukazujte lidem, jak se dají spory vyřešit.
Protože je Bůh milosrdný, buďte také milosrdní.
Protože si tě vážím, nemusíš se hned kácet, když tě někdo poníží. Protože se k tobě veřejně hlásím, nemusí tě sklátit každá pomluva. Protože s tebou jednám velkoryse a ne oko za oko; buď velkorysý ke svým viníkům.
Nabízím ti přátelství a dost veliké zázemí, abys s tím, kdo na tebe zaútočí, nemusel hned jednat jako s nepřítelem. Já se zastávám slabších a ubližovaných, ale nestojím proti nikomu. Řeknu ti, jak to je s ďáblem. Bůh se jej nikdy nezřekne. Ďábel má své místo u stolu Nebeského (v srdci Boha), a jeho místo mu nikdo neobsadí, jeho místo nebude nikdy zrušeno, vymazáno. Zatím ke stolu nesmí, ale kdyby o něj natolik stál, že by byl ochoten se změnit, byl by Bůh velice rád. (Srov. pláč Davida nad Abšalónem.)
Mám tě rád (ne na prvním místě pro tvůj výkon). Možná jsi už pochopil, že kdybys byl tisíckráte horší, než jsi, neměl bych tě rád méně. Možná jsi už pochopil, že mně jde o každého. Možná sis všiml, že jsem i s těmi, kteří mě nenáviděli, jednal tak, aby viděli, že jim nejsem nepřítelem. Jednal jsem s nimi s úctou, neponížil jsem je, s nikým jsem nevytřel podlahu. Vždy jsem jim ponechával prostor k návratu, k obrácení.
Pokud už toto všechno víš a pokud na sobě zakoušíš mé přátelství tohoto druhu – pak budeš jednat podobně s těmi, kteří s tebou zatím jednají špatně.
Pojď, budeme se spolu stavět proti zlu, nebudeme slevovat, ale zároveň budeme dávat druhým prostor k naději. Někdy se to podaří (jako třeba u jednoho vrchního kolaborantského výběrčího daní, myslím, že se jmenoval Zacheus).
Někteří lidé jsou poničení; je dobře jim dát určitou možnost, aby se mohli chytnout (jdi s takovým člověkem druhou míli a uvidíš, zda se bude snažit jít už sám dál). Neboj, nevedu tě k naivitě. Řekl jsem k tomu své o vlcích, sviních, vzteklých psech a zmijích.
Kdykoliv se na mě můžeš obrátit ke konzultaci. Čím víc budeš zakoušet mé přátelství, čím víc budeš znát mé myšlení a mé postoje, tím víc odhadneš, jak se v každém případě zachovat. Neboj se, i když uděláš chybu, budu s tebou, budu tvou záchranou.“

Někoho velikost Božího přátelství nadchne, někoho celoživotně okouzlí krása Ježíšovy osobnosti a bude se mu chtít podobat.

Proč Ježíš říká svým učedníkům tu větu: „Nemůžete sloužit Bohu a majetku“? Přece jeho učedníci nebyli lidé dychtící po bohatství, nebyli konzumenti požitků.

Židé na rozdíl od některých antických filozofů a mnoha křesťanů (kteří přejali řecké myšlení o dualismu) věděli, že svět a vše stvořené je dobré. Neodříkali se bohatství, přijímali je jako požehnání.
Jenže Ježíš věděl, že každé dobré bohatství se může stát člověku ošidným.
Bohatství je svůdné, my Ježíšovo upozornění potřebujeme mnohem více než apoštolové. Náš svět i my jsme mnohem bohatší než apoštolové a jejich prostředí. Být bohatý je příjemné, naše bohatství je z části ovocem pracovitosti nás i našich předků a naší kultury. Ale vnější majetek není nejvyšším bohatstvím. Bohatství nás může snadno zotročovat. (I chudák dychtící po bohatství je otrokem.)

Drtivá většina z nás péči o hmotný majetek nezanedbáváme. Máme se starat, ale ne příliš, uměřeně.
Ne na úkor důležitějších vztahů.
Snad nám prozatím bude stačit otázka: „Kolik času věnujeme porozumění Bohu a naším blízkým a kolik času věnujeme majetku a kolik zábavě?“.

Když děcko nebaví nějaký vyučovací předmět, hledáme učitele, který by jej uměl pro ten předmět nadchnout. Když se nám do něčeho nechce, hledáme správný motiv, aby nám ta činnost nebyla jen otravou nebo povinností. (Jak by se některý chlap zaradoval, kdyby se jeho žena začala zajímat, zda je na sexualitě něco pěkného.)
Když nám nechutná modlitba nebo vztah k Bohu, máme se pídit a ptát, co by se s tím dalo udělat.
Bylo by škoda se připravit o něco důležitého a cenného.

Kdo neobjeví Boha jako osobního přítele, dá přednost něčemu jinému. 
Mnoho lidí přestává chodit do kostela. Před pár léty třeba ještě studovali teologii.

Komu sloužíš? Kdo tě nejvíc obdarovává? Kdo ti nabízí více svobody?

Příloha:
Od Abraháma až po Ježíše vidíme, že Bůh své lidi nenechává bezbranné a na pospas útočníkům.
Díky Boží pomoci Izraelité v malém počtu vítězili nad nepřáteli. (I nová existence současného Izraelského státu je toho důkazem.) Abrahám, Mojžíš, David, Eliáš, Daniel a další zemřeli přirozenou smrtí.
Ježíš byl schopen se ubránit.
I apoštolové měli dost obranných prostředků, aby nemuseli být masakrováni. Mohli se ubránit veleknězi, mohli jej dokonce elegantně sesadit. Nemuseli jej za ukřižování Ježíše nechat ukřižovat, nemuseli jej zabíjet jako Ananiáše a Safiru. Přestalo platit: „Oko za oko, život za život“, stačilo by velekněze na potřebný čas oslepit jako Elymase, dokud by neodstoupil ze své funkce (a prohlásil Ježíše za pravého velekněze).
My si máme ovšem přiznat, že v následování Ježíše nejsme na takové úrovni jako apoštolové (neumíme ani uzdravovat). Proto musíme zatím snášet pronásledování.
Stojí-li mi v garáži auto, musím chodit pěšky, dokud si neudělám „řidičák“.
Dělat ovšem z vlastní nouze ctnost (obětovat své utrpení za druhé) je buď nešikovnost nebo pomluvou Boha (koho Bůh miluje, toho křížkem navštěvuje).
(Jestli chce táta přivést lajdáckého kluka k učení a zakáže mu na dva týdny televizi a kluk prohlásí, že postih obětuje za duše v očistci a učit se nebude, jak byste to pojmenovali?)
Utrpení i pronásledování nás má stimulovat, dovést, donutit k jednání. Nebýt těch, kteří povstali proti nacismu, mohli jsme být všichni mučedníci. Bylo by to podle Ježíše?
Právě proto, že můžeme dostat výbavu Ježíšových učedníků k obraně proti zlu, nemáme používat: „Oko za oko, život za život“.
Ale Ježíšovým přáním rozhodně není nechat ze svých učedníků udělat „kanónenfutr“ nebo surovinu na mýdlo v koncentrácích.
Ježíšovi učedníci mají tedy možnost se ubránit nepřátelům.
Pro kruh svých přátel (pro křesťany) Ježíš ustanovil tři kola k vyříkávání si sporů a nedorozumění.
Kdo nepřistoupí na toto Ježíšovo pravidlo, vylučuje se ze společenství.
Tomu, kdo jedná podle těchto pravidel, kdo nás prosí o odpuštění nebo se vrací zpět (do společenství), tomu máme „nastavit tvář“ k políbení. (Srov. Mt 18:12–19 a Mt 5:13–26)
To jsou dostatečně silná a účinná pravidla a prostředky pro dobré soužití.
Jenže my se podle nich vůbec nechováme!
Nejsme příkladem pro společnost, jak se k sobě chovat, v úctě jednoho k druhému, v úctě a dodržování Ježíšových pravidel.
V kostele se tváříme jak Ježíšovým slovům: „Nastav druhou tvář, dej kabát tomu, kdo ti bere košili …“, rozumíme a vedeme přezbožná kázání, nemající nic společného s životem.
Copak někdo nabídne zloději, kterého načapal ve svém bytě: „Pane, měl jsem doma malou hotovost – kterou jste mi ukradl, ale tady mám kreditní kartu, nadiktuji vám pin“?
Když nám brali církevní majetek, soudili jsme se.
Když se nejvyšší knížata kněžská pohněvala, uvrhávala se vzájemně do klateb.
Náboženské války byli možná nejkrutější.
Papežové dokonce dovolili mučení obžalovaných.
Ještě horší je, že nejednáme podle Ježíšových rad. Nejsme příkladem pro svět, ale pohoršením.
Dodneška, když se ozývá někdo dole, není mu bratrsky a s úctou nasloucháno! (Mohli bychom si uvést stovky případů.)
Dokonce se zakazuje klást některé otázky. (Nám, kteří jsme zakusili podobné zákazy od komunistů, je z toho obzvláště trpko. Nepokoušíme se o převrat, jen na to slušně upozorňujeme).
S horským kázáním se míjíme. Kdosi položil do našeho kostela texty o zaslíbení mariánských prvních sobot. S citací velikých zaslíbení.
Smutně jsem pravil: „Proč si Ježíš nenechal poradit od své matky a nevložit tyto texty do evangelií místo blahoslavenství a horského kázání?“
Nastavit druhou tvář znamená nejít do sporu jako dva kohouti nebo boxeři. Máme se proti zlu a proti útočníkovi stavět rozhodně a pevně, ale vyzbrojeni silou ducha. Bez nenávisti k tomu, kdo páchá zlo, aby ten druhý mohl poznat, že ho nechci ponížit a zničit. Křesťan nemá být sudič, nemá mít pěnu u pusy, má být člověkem ducha.

Uvedu dva příklady.
Legenda o sv. Václavu vypráví, jak náš kníže navrhl Radslavu Zlickému osobní souboj místo bitvy. Radslav uviděl za Václavem dva anděly a od souboje ustoupil. Jindřich Ptáčník se urazil, když Václav nepřišel včas do rady, dokonce přikázal přítomným, aby ho nikdo nezdravil a nevšímal si jej. Pak ale za Václavem uviděl postavu anděla a sám vyšel Václavovi vstříc, aby jej přivítal. Václav neutíkal před Boleslavem, bránil se, když byl napaden, zvítězil nad ozbrojeným Boleslavem s holýma rukama (ubit byl jako neozbrojený až přesilou u zamčených dveří). Škoda, že zaslepený Boleslav „neviděl anděla“.
Film má jiné vyprávěcí možnosti než legenda. Filmový představitel M. Gándhího dlouho studoval svou postavu. Podařilo se mu ukázat Gándhího statečnost, vnitřní sílu ducha, velkorysost a lásku k nepříteli (podle Ježíšova „horského kázání“).
	9. neděle v mezidobí

	2011
9. neděle v mezidobí       Dt 11:18. 26–28       Řím 3:21–25a. 28       Mt 7:21–27       6. března 2011

V dnešních čteních je dobré si podtrhnout slovo.

Jedinečnost člověka tvoří dar myšlení, řeči, vyslovit své myšlenky, naslouchat druhému, dorozumívat se, vzájemně si porozumět.
Řeč je základním prostředkem domlouvání, komunikace.

Žid ocení pozornost Boha a jeho řeč k nám.
My ne. Se slovem božím se tragicky míjíme.
My máme raději své obrazy, pobožnosti, akce, naučená a předepsaná slova modliteb a obřadů. 

Božímu slovu jsme se nenaučili naslouchat!
(Proto nás lehce strhává do svého víru dnešní inflace slov často prázdných, laciných, nepoctivých nebo nedůležitých.)

Kdo někdy strávil sobotu u Adventistů, Svědků Jehovových, zastydí se nad naším přístupem k Bibli, nad naším nezájmem, bezradností nad biblickým textem a nad našimi neznalostmi.

Už v kostele, po slovech: „Slyšeli jsme slovo boží“, koukáme, aby hlavně nebylo kázání dlouhé a nikdo nás netlačil k přemýšlení. 

Teď budeme velice rádi mluvit o půstu. 
Proč nemluvíme o Písmu? (Někdo má na řeč o Písmu už alergii.)

Ježíš mluví ke svým učedníkům, k těm, kteří mu naslouchají a visí mu na rtech.

Dnešní úryvek evangelia není složitý k pochopení. Není ani nesnadný k přijetí.

Kdo o Ježíšovo vyučování stojí, toho texty vracejí na začátek, k základnímu významu božího slova.

Židé věděli, že Bůh svým slovem tvoří, udržuje život, mluví s člověkem, vyučuje nás. 

Ze všeho vyprávění Boha o sobě je nejvýstižnějším sdělením ten, který je Slovem. 
Bůh neříká slovo do prázdna, jeho slovo je ochotně vyslyšeno.
Dokonce i svobodný člověk je schopen naslouchat svému Tvůrci a Příteli: „Spustí-li se lijavec nebo padá-li sníh z nebe, nevrací se zpátky, nýbrž zavlažuje zemi a činí ji plodnou a úrodnou, takže vydává símě tomu, kdo rozsívá, a chléb tomu, kdo jí. Tak tomu bude s mým slovem, které vychází z mých úst: Nevrátí se ke mně s prázdnou, nýbrž vykoná, co chci, vykoná zdárně, k čemu jsem je poslal. S radostí vyjdete a budete vedeni v pokoji.“ (Iz 55:10–12a) 

Slovo, které přišlo v Těle, pak znovu a v závratné míře svědčí o přátelství Boha k člověku, slovem vyučuje, uzdravuje, pozvedá, odpouští hříchy, vysvětluje, co znamená mytí nohou a jeho Hostina nejbližších přátel (posvěcuje chléb a víno, sám se vydává coby pravý chléb ke kvalitativně novému životu, napájí nás svým duchem – Krví, prolitou pro život svých přátel…), přislibuje vzkříšení.
Žasneme nad poetickou krásou božích slov, použitých v rozhovoru k člověku, vzduch, vítr, oheň, oblak, olej, vůně, snoubenka a snoubenec, ženich a nevěsta, nad mistrným vyučováním skrze podobenství…

Každý slušný člověk se snaží žít dobře a užitečně. Záleží nám na hodnověrnosti našich slov, poctivé práci, na šlechetném jednání. Každé společenství se snaží poznat a stanovit, co člověku a soužití s druhými prospívá a co škodí. Každou chvíli se pokoušíme zlepšovat zákonodárství.
V božích slovech, v božím vyučování se nám dostává jedinečného vhledu do moudrosti toho, který je starší než my, má jiný nadhled než my, a přeje nám jako nikdo.

Proč jsme my nepřijali slovo Boží alespoň jako židé? Jim je Tóra slabikářem, čítankou a učebnicí.
Proč jsme opovrhli jejich slavnostmi okolo Písma?
Proč nosíme medailky, škapulíře, proč si necháváme světit kdeco? Proč se nenecháváme osvěcovat, ovlivňovat, přetvářet a posvěcovat (zasvěcovat) Božím slovem?

Není náhodné, že jsme Modlitbu Šema nepřijali do svých nejdůležitějších modliteb. Přesto, že to byla nejčastější a nejdůležitější modlitba člověka – žida – Ježíše. 

Víme, co se stalo židům a proč Bůh riskoval životy proroků, proč přišel Ježíš a zaplatil své poslání životem – od vlastních. Židé sklouzávali a sklouzli k povýšení své tradice, svých výkladů nad názory Písma. Jejich komentáře k Písmu a další komentáře ke dřívějším komentářům obalily slovo Boží jak obrovská sněhová koule.
Proto Ježíš nabádal a nabádá: „Obraťte se k Bohu“ – Ježíš se dovolával Písma: stavěl na Mojžíšovi a Prorocích. Jeho náboženská reforma vychází z návratu k Tóře. 

My jme si sice dali do vývěsního štítu církve slova: „Církev se stále reformuje“. Ale ta slova nám nepřešla do krve, do jednání. Nedodržujeme je.
Židé nedbali na Ježíše. Zeď nářků a šoa (holocaust) s některými tvrdě otřásly (s těmi, kteří jsou otevření se zamýšlet nad přísliby a varováním Hospodina).

Jedinou možností jak se uzdravit z podobných omylů, včetně pyšné sebejistoty („my jsme v pořádku, my jsme v té pravé církvi, my rozumíme božímu slovu, my máme správný výklad“), je obrátit se k Písmu. Jinak nám hrozí naše „zeď nářků“. 

Je rozdíl postavit dům na skále nebo na písku, říká stavař Ježíš (spíše než tesařem byl stavařem).
Skálou, jistotou je boží slovo, boží moudrost, opakuje Ježíš.

Proč jsme ale my za základ a skálu církve prohlásili úřad Petra, osobu jeho a jeho nástupců? 

Jedinou naší šancí je udržet se na Ježíšově vlně myšlení, poctivě se stále vracet k Ježíšovým slovům a názorům. Jak jinak Ježíše následovat?

Buď si vážíme Ježíšových slov a na nich budeme stavět svůj život, nebo nám hrozí odsouzení: „Nikdy jsem vás neznal“.
Žádné jiné pobožnosti nás nezachrání.

Židé si váží, že s nimi Bůh vede rozhovor.
K rozhovoru patří naslouchání i mluvení.
Nejprve máme Bohu naslouchat, abychom neplácali.
Naslouchání božím slovům je tedy součástí modlitby, je podstatnou součástí rozhovoru a pravou bohoslužbou (bohoslužba je služba Boha nám, nikoliv naší službou Bohu).
Pro vyprávění Božích slov a jejich pravdivost jsme schopni Bohu důvěřovat. Víra je ze slyšení Pravdy.

I naše mluvení k Bohu má svá pravidla. 
Ježíš nám vypráví o Bohu a učí nás s ním rozmlouvat.
Dobré vztahy stojí na upřímnosti a pravdivosti.
Naše slovo má buď znamenat „ano“ nebo „ne“. („Co je mimo toho, je ze zlého.“)
V modlitbě se nepředvádějte, nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.
Vy se modlete takto: Otče náš… (srov. Mt 6:5n–9)

Židé nikdy jméno boží JHWH nevysloví, ne ze strachu, ale z bázně – z veliké úcty. A z obavy, aby jej nevyslovili lacině.
My, katolíci často mrháme svatými věcmi. Nemám na mysli jen kříže na vojenských praporech (po staletí byli používány) nebo nápis „Gott mit uns“ na přezkách nacistických vojáků. Máme příliš mnoho obrazů, znamení kříže, požehnání, příliš mnoho nadnesených slov v přebujelých modlitbách a řečech o Bohu.
Naše církev má přebujelé množství slov, modliteb, obřadů, pobožností a na Boha a jeho slova nezůstává prostor a dost pozornosti. V naších kostelech se často víc mluví o světcích a andělech než o Bohu. (Kovář, nás má zajímat více než kováříček, říká lidová moudrost. Myslíme si, že u kováříčka se obejdeme laciněji.)

Velikou hanbou svého druhu je braní jména božího nadarmo.
Židé to nechápou, evangelíci to nemají ve zvyku. Od povrchních katolíků se to naučili nevěřící lidé. Je to většinou spíše zlozvyk než hřích, ale je to naše hanba.
Mnoho to o nás vypovídá. My sami si nevážíme svých nejvyšších hodnot ani svého postavení Božích dcer a synů. Sami sebe si nevážíme.
Neuctivě se dotknout proroka Mohameda je pro muslimy smrtelnou urážkou.
Reportéři ve sdělovacích prostředcích nesmí užívat vulgární slova. Ale brát jména boží slyšíme nejen z televize, ale i v našem okolí. Znovu říkám, můžeme si za to sami.
Nevyzývám, ke svaté válce ale k úctě.
Co si o nás lidé myslí? Pozorují, jak se chováme, jak přicházíme ustrojeni do kostela, jak o Bohu mluvíme, jaké hodnoty vyznáváme a nakolik hodnověrná jsou naše slova.
Nikdo se nesmí neuctivě dotknout cti mých rodičů a památky na ně. 

Nejsme zvyklí se pídit po porozumění Božím slovům. Kdejakou aférku v našem okolí rozebíráme ze všech stran. Písmo obcházíme uctivým obloukem.
U nás se o Písmu mluví jako o čtení, Kniha se okuřuje a zavře. Proneseme slova: „Slyšeli jsme slovo boží“ a už to máme za sebou.
Nevyrostli jsme v naslouchání Božímu slovu. Každý se v kostele tváří, že tomu rozumí.
Židé nazývají bibli Učením (Tórou), židé se učí, vzdělávají, řada z nich se s Tórou radí. My jsme nikdy nezažili, že by se naši otcové radili nad Biblí, se slovem Boha.
	1. neděle čtyřicetidenní

	2020
1. neděle čtyřicetidenní       Gn 2:7–9, 3:1–7       Ř 5:12–19       Mt 4:1–11       1. března 2020

Čtyřicet dní (dostatečně dlouhou dobu) se připravujeme na slavení největších svátků – Velikonoc, abychom věděli, co slavíme a proč slavíme. 

V prvním čtení slyšíme dva samostatné texty, hned za sebou. 
V některých kostelích mají děti po čtení evangelia své vyučování. Podobně lidé, kteří ještě nemají dostatečně prožitou štědrost a péči Boha, by se měli nejprve věnovat veršům z druhé kapitoly Genesis. Vyprávění o selhání lidí v Ráji si mají nechat až na pozdější čas. Ten text je určen těm, kteří se ptají, kde se bere zlo. Není dobré předbíhat vyučovací lekce.
O obou textech jsme už vícekrát mluvili.
Stručně připomenu to podstatné: příčinou selhání lidí bylo nedostatečné živení se ze Stromu života, zanedbali, neudržovali živý vztah s Bohem, nestáli o další poznávání Přítele, nesetkávali se s ním, nenaslouchali mu, neporovnávali si své názory s Tvůrcem, nehledali jeho moudrost. Nechali se svést hadem, nerozpoznali jeho podvodnou lež, že jim Bůh nepřeje a nechává si to nejlepší pro sebe. 

Mluvili jsme spolu o smyslu Ježíšova pobytu na poušti. Každý kantor ví, jak důležitá je příprava osnovy vyučování, samotné znalosti učitele – získané ve škole – k pedagogickému umění nestačí. Tato Ježíšova práce je znamením Ježíšovy úcty k lidem a jeho vědomí, že získat lidi pro boží věc ve světě je náročné. Věděl, že přišel ke „zbožným lidem“, kteří si jsou příliš jistí tím, že mají pravdu a nepřipouštějí otázky, jimiž se cítí ohroženi ve své moci nad druhými. Věděl, že přestavovat starý dům je obtížnější než stavět nový dům na zelené louce. Nic nepodcenil.

Mluvili jsme o „novozákonním“ půstu ... 

Vyprávění o Ježíšově pokušení na poušti je tak mistrně vylíčené, že máme pocit, že k Ježíši přišel ďábel fyzicky. Není podstatné, je-li to obrazné vyprávění, ale jde o jeho smysl. Ježíš nám byl podobný vyjma hříchu (srov. Žid 4:15) a pokoušen byl vícekráte. 

Mohl být Ježíš sveden?
Nemohl.
Proč? 

Vyprávění o ďáblově pokusu má pro nás velký význam.
Je geniálně popsané, na situacích, ve kterých Izraelité selhali, nám Ježíš (jako Učitel) ukazuje, jak máme v našich pokušeních obstát. A předně, kde a jak máme získávat odolnost a protilátky proti omamujícímu vábení svůdců. Ježíš je pro nás Stromem života – od něho se nám dostává velikého poznání o přátelství Boha k nám, a on sám nám prokazuje svou lásku „na život a na smrt“ (dokonce až za hrob).
Ten, kdo je podvyživen, kdo se nedostatečně živí ovocem Stromu života, ten si připadá chudý, ošizený, začne závidět a dychtit. 

Ježíš nás chce provést „pouští“ (porušeným světem) k Otci. Oproti Izraeli, který selhával, nám Ježíš ukazuje, jak máme v pokušeních obstát.
Vyhledejte si, prosím, Dt 8:3, 6:16, 6:13 (samozřejmě je dobré si přečíst i okolní verše).

Ježíš svody odmítl. Nikdy by nepoužil jakoukoliv manipulaci s lidmi k získání laciné popularity skrze prostředky, které používají podvodníci a manipulátoři kteří nabízejí „chléb a hry“ (nebo koblihu). Nikdy si nekupoval lidi sociálními lákadly (třeba sociálními vymoženostmi nebo sliby), slávou nebo zázrakem. Nepořádal náboženské akce na odiv, ani se nekamarádil s mocnými k získání jejich podpory nebo vlivu. Nemá toho zapotřebí a má úctu k člověku a jeho svobodě. 

Ďábel je mocná a inteligentní bytost. Bůh nás před ním chrání, upozorňuje nás, čeho se máme vystříhat, kudy by se nám ďábel mohl dostat na kobylku a čím a jak se nás snaží ovlivnit. Kdo dodržuje bezpečnostní pravidla, udrží si od ďábla důležitý odstup. Kdo ďábla podceňuje, zahrává si s ním, ten spláče nad výdělkem.
Evangelium nám ukazuje, jaké úskoky ďábel používá, že rád mluví zbožně, často cituje Písmo a používá polopravdy, aby nás oklamal. Ďáblovi lidští pomocníci mluví podobně (vlk se k oklamání kůzlátek vždy snaží mluvit a vypadat jako maminka kozička). 
Správně jsme si všimli, že nestačí jen něco myslet dobře a upřímně, ale, není-li to v souladu s Bohem, může to být špatně (evangelium nás učí, že například Petr – když Ježíšovi vytýkal jeho řeči o ukřižování Mesiáše – mluvil sice upřímně a myslel to s Ježíšem dobře, a přesto to nebylo dobře. Ježíš mu právem vytkl, že mluví jako ďábel.)
K tomu, abychom ladili s Ježíšem, nám slouží jeho vyučování, Bůh nám odkrývá své myšlení, svá pravidla a záměry. Samozřejmě, že ten kdo přeceňuje sám sebe a podceňuje nepřítele, prohraje. I od jednání nespravedlivé státní moci a velkých i malých zločinců, jsme pochopili strategii zla a zlých.
Nejen my, i ďábel využívá naše vymoženosti. Mluvíme o nebezpečí, které se šíří i skrze internet. Nedávno jsme mluvili o velikém nebezpečí šíření lživých a neověřených zpráv.
Poctivý novinář si má svou zprávu ověřit ze tří solidních nezávislých zdrojů, Ten, kdo to nedělá a šíří nezodpovědně kde co, je velice nebezpečný a vědomě nebo nevědomě spolupracuje se Zlem.
Víme, z čeho pramenilo zlo zbožných odpůrců Ježíše. Své názory sebejistě a opovážlivě pokládali za nejpravější a jedině správné. Kdo jim stál v cestě, toho odsoudili k smrti (nejen Ježíše, i Lazara, srov. J 12:10)
My v mnohém máme více informací než farizeové a saduceové, ale tím větší nebezpečí nám hrozí, že se už pokládáme za „vědoucí“.
Uvedu příklad. Velice chytrý a vzdělaný člověk, ke kterému řada lidí vzhlíží, prohlásil, že ekumenismus už ztratil význam. Copak Ježíšovo přání o jednom ovčinci jsme už splnili?
Před časem jsme byli pozvaní k debatě o ekumenismu s jistým panem biskupem. Tvrzení pana biskupa byla k pláči, i biblické argumenty odmítal.
Ti, kdo lhali o ukrajinském Majdanu, že tam zuří fašisté, lhali.
Ti, kdo šíří propagandistické lži kohokoliv, spolupracují s násilníky i se satanem.
Ti, kteří šíří neoprávněný strach, ochromují druhé a spolupracují s ďáblem.
Slibovat lidem, že se u nás koronavirus nevyskytne, je podceňováním zla (víme, který náš politik to tvrdil – velice rád slibuje poddaným nemožné). Ale i poddávání se strachu je nebezpečné.
Každý z nás – včetně mě – budeme souzeni ze slov, která vypouštíme.

Blahopřejeme Slovákům k dobrým výsledkům voleb. Až smrt dvou mladých lidi vyprovokovala Slováky, aby se začali stavět proti mafiánům a mafiánským politikům.
Mnoho Rusů ale zatím nevyprovokovaly vraždy mnoha novinářů v jejich zemi, a mnoho našich lidí toto násilí nechce vidět.
Všude, kde mlčíme ke zlu, podporujeme zlo a spolupracujeme s tím Zlým. 

Bůh je silnější, jeho přízeň a pomoc se máme naučit vnímat a vědět, že za námi stojí. S Ježíšem jsem silnější než zlo.

	2017
1. neděle ze čtyřicetidenní       Gn 2:7–3:7       Řím 5:12–19       Mt 4:1–11       5. března 2017

Popeleční středou jsme začali letošní přípravu na Velikonoční slavnosti.

Pro židy jsou Velikonoce největší náboženskou slavností. 

O prvním čtení i o pokoušení Ježíše jsme už mluvili, snad základním obrysům trochu rozumíme. 
Dobrali jsme se poznání příčiny pádu z Ráje – pokud dostatečně neživíme vztahy (s Bohem a lidmi) ze stromu života, připravíme se o Ráj a hloupě a nevěrně dáme přednost svůdci.

Tam, kde boží lid – totiž my – znovu a znovu selháváme, Ježíš obstál.
Jak to, že i my – přesto, že nám je nabízena nejlepší a největší zkušenost s přejícností a důvěryhodností Hospodina – znovu a znovu selháváme?
Kým vším a čím vším se necháváme obelstít?

Ježíš v pokušení obstál, žil v hlubokém a krásném vztahu s Otcem, s ďáblem nemohl prohrát. Ďábel pro něj není rovnocenným protivníkem, ani partnerem v rozhovoru.
Ježíš je pro nás stromem života…

Můžeme říci: „Ježíš snadno obstál, ale co my?“
Bůh nespí a nenechává nás bezbranné.
Ježíš nás vybavuje svou moudrostí a vyzbrojuje svým Duchem proti svodům a učí nás jak a čím vítězit.
Ježíš uměl pohotově a patřičně svůdci odpovědět.
I my si tuto dovednost můžeme osvojit. Jak?
Ježíš nám řekl: „Nenechám vás proti nepříteli bezbranné. Nabízím vám svého Ducha – nového Průvodce. Ne Utěšitele; před bojem nepotřebujete utěšovat, ale posilovat.
Útěchu a odpuštění vám po karambolu dopřeje Otec Nebeský.“

 Tomu, kdo se učí boží moudrosti, tomu Duch napovídá (a uvádí nás tak do veškeré pravdy.) 

Poučeni Bohem víme, kde je naše slabé místo. Kdo si málo všímá boží přejícnosti, má pocit, že mu něco chybí a dychtí „po ovoci, které se mu zdá lákavé“.
Znovu a znovu si opakujeme slova Hospodina: „Až poznáš mě a mou péči o tebe, zamiluješ si mě celou svou bytostí a nebudeš mít zapotřebí dychtit a „zahýbat“.“

Ďábel je nebezpečný. Velice nebezpečný, ale člověk může – vyučen Bohem – ďáblovy lži prokouknout. 
Bohu jsme vděční nejen za jeho vyučování a za pozvání k pěknému životu, ale i za varování před nebezpečími. Od Boha víme, že ďábel ví víc než my, ale není vševědoucí. Má omezené možnosti, ale chytře je využívá. Mnoho lidí se nechá ďáblem obelhat, dost lidí jeho inteligenci podceňuje, nevyužívá ochranu boží, někteří si dokonce myslí, že na ďábla mohou vyzrát. 

Nepodceňujme ďáblovy možnosti, víme, že se pokouší napadat naše myšlení množstvím svých lží a měnit naše myšlení podobně, jako viry napadají naše počítače a mění v nich program. Ale, také víme, že jsme Bohem chráněni, a jak máme „dbát své osobní bezpečnosti“.
Bůh nás učí rozpoznávat dobro od zla a ty, kteří božímu království slouží, od těch, kteří ho boří. 

Dopravní pravidla silničního provozu dodržujeme, karambolů je neparně, oproti obrovskému množství řidičů. Víme, kdy dát druhému přednost, kde nesmíme zastavit a kde musíme zastavit a pečlivě se rozhlédnout na obě strany. Známe smysl dopravních pravidel.
Proč jsme v dodržování pravidel v manželství, v rodině, ve společnosti slabší?
Porozumíme-li božím pravidlům, není nám zatěžko se podle nich řídit. Pokládáme je za výhru.

Naše děti a vnuci jsou pokoušeni mnohem větším množstvím svodů než my. Obstojí v tlaku svůdných a mazaných lží?
Co jim poradíme z vlastní zkušenosti? Ludvík Vaculík na přednáškách pro gymnazisty říkal: „V životě jsem dvakrát selhal: vystoupil jsem z církve a odešel jsem od rodiny k jiné ženě.“ 

Mluvili jsme už o nebezpečí virtuálních rozhovorů, které s druhými vedeme, zvláště ve sporech. 
Velice často se v nich uplatňuje vliv „Starého manipulátora“. 
Snadno nám podsouvá myšleny, že ten druhý je proti nám, že na nás útočil nebo nám nepřeje. 

Snažím se na to dávat pozor. Manželům v jejich nedorozumění nabízím, zda jim mohu mezi nimi udělat tlumočníka. A také v některých mých sporech hledám tlumočníka pro sebe.
Máme hájit druhého nejen před pomluvami, ale i před vlastním podezřením. 

Léta si všímám u sebe, i u některých lidí pokušení, vypadat před druhými v lepším světle.
Všímám si, jak je paměť tvárná, hlídám si ji, abych si neupravoval své staré události.
Něco jiného je vypravěčské umění, myslivecká nebo rybářská latina a něco jiného je stylizování se do určité polohy – kde ještě nejsem.

Ještě upozorním na jedno svádění.
Svátosti jsou zvláštní setkání s Ježíšem. Svátosti slavíme, na jejich slavení je třeba se náležitě připravit.

Znovu připomínám: Na slavení svátosti smíření se teprve máme řádně připravit!
Nejprve máme uvažovat o Boží péči a velkorysosti, co vše jsme už od Boha dostali a co jsme si už osvojili …. Až pak máme přemýšlet, co se nám nepovedlo.
K dobrému učiteli, trenéru, lékaři, příteli přicházíme pro radu a pomoc, natož k Bohu …
V Bibli je každé odpuštění slaveno. Jak slavíme my naše odpuštění?
Nemáme-li po ruce „vykrmené tele“, zabije táta králíka, maminka ho upeče na smetaně a dětem připraví něco sladkého, otevřeme si láhev vína a dětem džus …
Když se vracíme od lékaře z preventivní prohlídky a bylo vše v pořádku, byl-li nález negativní, když se léčba zdařila, když jsme se vyhnuli srážce s autem … pokaždé je co oslavovat.
Vidí na nás děti, že slavíme doma odpuštění hříchu?
Proč pořád používáme slovo zpověď? Copak do něčeho sladkého sypeme sůl?
Do „zpovědi“ se nám mnoho nechce, jsme sváděni ji odkládat. Stále spěcháme, na správnou přípravu nám čas nezbude, tak hned zpytujeme svědomí, v čem jsme selhali. 

Ježíš je naším stromem života, jeho ovoce je krásné, chutné, výživné a uzdravující. Opět nás zve ke královské hostině.

	2014
1. neděle postní       Gn 2:7–9, 3:1–7       Řím 5:12–19       Mt 4:1–11       9. března 2014

Čtyřicetidenní příprava na letošní Velikonoce začala. (Název postní doba je zavádějící.) 

Od Boha jsme dostali neslýchané bohatství. 

Co je požehnání? 

Příběhem v Ráji jsme se také už víckrát zabývali. 
Alespoň trochu si to připomeňme.
Poznávat (biblicky) znamená ochutnávat (dobro nebo zlo).
Bůh rozpoznává dobro a zlo. Ale nepoznává zlo, nečiní nic zlého.
Ďábel svádí člověka: ochutnej zlo, lízni si, je to chutné, nic se ti nestane. Zamlčuje, že zlo je jedovaté.
Slovo had má (i v češtině) stejný kořen jako hadač a hádání. (Hadač je ten, kdo předstírá, že má poznání o vyšších věcech, mate lidi, svádí je od zjevení božího, manipuluje s lidmi ve svůj prospěch, pro svůj zisk. Had lže o Bohu a svádí lidi. 

Had je živočich bez srsti nebo peří, je nahý (hebrejsky arum znamená je nejen nahý, ale i podlý). Plazí se jako plížící se nepřítel, nepřichází rovně, je zákeřný i svým jedem.
Lidé po hříchu zjišťují, že jsou arumím – podlí, nazí.
Ale místo, aby vyhledali ambulanci boží pomoci, schovávají se a zakrývají svou podlost fíkovými listy.
Hospodin je hledá, aby jim nabídl pomoc, ale oni se utíkají k fíkovníku (tento strom byl v pohanství Palestinců spojován s démony, u Arabů dodneška). Svou podlost se snaží zakrývat další křivostí, podlostí, svádějí vinu na druhého a na Boha. Propadli se do zla a zůstávají v něm. Nekají se. Nestojí o pomoc. Hříšník často svou vinu zakrývá lží nebo jiným hříchem. 

Vícekrát jsme mluvili o příčině selhání prvních lidí. 

I o pokušení Páně jsme vícekrát uvažovali. 

Ďábel rád cituje Písmo, samozřejmě, že ho překrucuje (kdo Písmo nezná, kdo nezná Boží myšlení, snadno svůdci uvěří, nechá se svést a přitaká mu).
Připomínám, že existuje někdo, kdo nám krade, vyzobává slovo Boží! (Srov. Mt 13:4. 19)
„Když ďábel skončil všechna svá pokušení, odešel od něho až do dané chvíle.“ (Lk 4:13) 

V situacích, kde Izrael (i nový Izrael) selhal a selhává, Ježíš obstál. (Srov. Dt 8:3, 6:16, 6:13)
Každá generace i každý člověk jsou pokoušeni. (My nejsme naváděni k hrubým zločinům, nejsme typ primitivních zločinců.)

Jako jsou první čtyři hříchy základními typy našich stálých selhávání, tak jsou i tři pokušení Ježíše základními typy našich pokušení. (Opět trochu připomenu, co jsme už probírali.)

 –	Přátelství je svobodnou volbou.
(„Nelze dvěma pánům sloužit“, slyšeli jsme před týdnem.)
Ježíš je svobodný a tuto svobodu nám přeje a pomáhá nám ji znovu získávat. 
Koupit si přízeň druhých „sociálním zázrakem“ je manipulací, ke které se Ježíš nesnížil. 

 –	Bůh si umí získat srdce toužícího člověka, nemá zapotřebí vyrábět zázrak k získání lidí pro Boha.
Nesmíme manipulovat „zbožnými“ praktikami. Nesmíme tímto způsobem pro sebe získávat církevní kariéru. 

 –	Ježíš nepodává ďáblovi a jeho spolupracovníkům ruku. 
Království boží stojí na službě potřebným, ne na moci a slávě.

Zkusme v týdnu na našich pokušeních promýšlet tyto důležité vyučovací lekce. Většina vysokoškolských profesorů je nezná, my jim můžeme porozumět. 

	2011
1. neděle postní       Gn 2:7–9, 3:1–7       Řím 5:12–19       Mt 4:1–11       13. března 2011

Prosím Vás, v poznámce pod čarou připojuji dopis od Pavla i svou odpověď. Budu vám vděčný za názor nebo radu. 

Popeleční středou začala letošní Čtyřicetidenní příprava na Velikonoce. V Čechách je důraz na půst větší než jinde. (Více k tomu na www.letohrad.farnost.cz – v rubrice: „Průvodce liturgickými slavnostmi roku“ text „Příprava na velikonoční svátky“.)
Kéž bychom se nechali vést biblickými texty víc než lidovou zbožností.

Čím to je, že my křesťané máme často sklon pokládat sebezápor za záslužnější před Bohem než radost ze života? 
Bůh přece dělá vše pro to, abychom byli lidmi úsměvu a zpěvu.

Stvořitel je nesmírně štědrý, dal lidem Eden (zahrada je místo chráněné a pěstěné), víc než dostatek vody (čtyři řeky), poklady země, dokonce strom života (zdroj moudrosti a věčného života). Pohanská božstva si takové bohatství, zvláště nesmrtelnost, žárlivě střeží pro sebe – vyprávějí mýty a báje. 

Už dříve jsme si všimli, že příčinou selhání lidí v Ráji bylo zanedbání vztahu s Bohem.
(Kdo neobjeví živý vztah k Bohu nebo jej dostatečně neživí, odejde jinam. Platí to i ve vztahu k lidem.)
„Pád prvních lidí“ není dávnou historií, ale důležitým obrazem našich opakujících se situací a selhávání.

Proto je důležité si udržovat živý a přátelský vztah s Bohem.
Vím-li, že mě Bůh nemiluje jen pro výkon, ale pro to, že jsem jeho – budu schopen si přiznávat chybu, nesvalovat vinu na druhého, nebudu obviňovat ani Boha.
Budu nesen Božím přátelstvím.

Ježíš přišel do námi porušeného světa a obstál. Přesto, že si jej zlo okamžitě, přednostně a s velikým náporem vzalo na mušku. Ježíš provokoval „zbožné“ průzračností svého jednání a svou svobodou. To „zbožní“ neodpouští.
Zátěž nepřátelství unesl díky silnému a blízkému spojení s Otcem.

Ježíš si nenechal vzít svou královskou důstojnost a nikdy se nesnížil k nespravedlivému tlaku na člověka. To je pro nás inspirativní. Máme žít jako šlechtici ducha rozpoznávající co je hodnotné a přetrvávající. Někteří aristokraté o tom vydávají svědectví. I v tvrdém vězení si uchovali svou důstojnost a pravou radost. Myslím třeba na některé ženy vězněné v koncentrácích. Nesnížily se.

Ježíš po svém ponoření do Jordánu (to je vyhlášením programu otroka božího: „nezištná služba lidem uprostřed hříchu“) odešel na poušť.
Ježíš není poustevník zaměřující se jen na svůj vztah k Bohu, to by zůstal v nebi. Ví o ohrožení lidí. Hoří-li, nemůžeme zůstat na kolenou v kostele.

Ježíš nepotřeboval poušť k modlitbě, uměl se soustředit kdekoliv. Na poušti si připravoval vyučovací program a osnovu. (Studovat nemusel, ale promyslet jak učit, co probírat dříve a co později, zvolit správné dávkováni, atd., to potřebuje každý učitel.)

Jako vyprávění o Ráji, tak i líčení o Ježíšově ponoření do Jordánu a vyprávění o pokušení Páně má mnohem větší význam než popis historické události.
Boží obdarování lidí je větší než bohatství Ráje.
Vztah mezi Ježíšem a Otcem je větší než slova: „Ty jsi můj milovaný syn, v tobě mám zalíbení“. Všechna lidská slova nejsou s to, popsat náš vztah s těmi, s kterými se máme rádi, natož vztah Otce a Syna.
Podobně i „pokušení Páně“ má větší výpovědní hodnotu než pouhý popis určité události. 
Máme skvělou možnost se nechat vyučit Ježíšem k umění včasného rozpoznávání zla a zlých. 

Ježíš je plný Ducha (vzpomeňme na sestupování Ducha při Ježíšově ponoření do Jordánu), proto umí prohlédnout nástrahy pokušitele a umí správně odpovědět. 

Proč se Ježíš postil?
Jak to, že nás – tak dobře živené fascinuje půst? 

Na pokroucené posty upozorňuje Bible na více místech. Kdy si srovnáme s Písmem krok a kdy ty pohanské přístupy k Bohu konečně opustíme? 

I někteří světci, nejen pohané, dodneška užívají bičování na zkrocení těla a jeho žádostí. (Židy by to ani nenapadlo.)
Koho jsme si my vybrali za svého Mistra a Učitele.

Proč se Ježíš postil?
Měl naspěch, musel využívat čas. Už po prvním kázání mu šli tvrdě po krku. Na poušti se nezdržoval s jídlem. Myslím, že jiný důvod neměl. Čtyřicítka v Bibli znamená „dostatečné množství“.
Pokud ovšem čteme Písmo jen tu a tam, pokud neporozumíme Ježíšovu podobenství o záplatování šatů, o novém a starém víně a nových a starých měších, pokud neporozumíme, že staré a nové nelze míchat, potud se budeme vracet ke svým starým „pohanským“ představám o zbožnosti, modlitbě a půstu a jejich fungování. 
Do té doby bude stačit, aby někdo vytrhl větu z evangelia: „Ale i Pán Ježíš řekl, některé duchy lze přemoci jen modlitbou a postem“ – a už nás vykolejí. 
Kdo si dá práci s textem, kdo nemíchá hrušky a jabka, nové a staré, kdo se nechá vést Ježíšovým vyučováním, ten porozumí.
Kdo si za slovo „modlitba“ dosadí Ježíšovu představu o modlitbě,
za slovo „půst“ si dosadí Ježíšovo učení o postu,
za slovo „víra“ Ježíšovy názory na to, co obnáší důvěra k druhému. 
Kdo nebude zaměňovat Ježíšovy názory za názory rabínů nebo pohanů – ten porozumí a bude moci postoupit k dalším vyučovacím lekcím.

Půst a sebezápor mě nemusí Bohu přiblížit. I zbožná knížka mě může odvádět od podstatného, od evangelia.
Nikdo není lepší učitel než Ježíš. Pouze on „zná“ Boha a člověka.
I Ježíšova matka, která naslouchala Ježíšovi, všemu hned nerozuměla, ale uchovávala Ježíšova slova ve svém srdci a dál je promýšlela.

Velikonoce jsou vyvrcholením Ježíšova díla. Zachránil nás každým slovem, které vychází z jeho úst, každé jeho gesto, každý čin je pro nás důležitý. 

Umenšili bychom Ježíšův život, kdybychom vše pouze zúžili do ukřižování. Jeho láska je silnější než smrt, jde až za hrob.
Je velikým nepochopením, když někdo stále opakuje, že Bůh potřeboval Ježíšovo vykoupení k odpuštění našich hříchů. Ježíš tvrdí něco jiného.

Ježíšovy Velikonoce pak potvrdily, že Ježíš své slovo o přátelství k lidem myslí vážně. Obdivujeme jeho věrnost, statečnost a odvahu.
Naše cena je v pozornosti a péči, kterou nám Bůh prokazuje. 
Natolik jsme znalí, že umíme posoudit, kde skončili pohané se svou představou o božstvech. A kam bychom se bez Krista znovu propadli.

Ježíš potvrdil, že jsme z královského rodu. Brání nás před samohanou vlastních hříchů i před zotročováním – před ponižováním zla.

Na Velikonoce se připravme pozorným nasloucháním Božímu slovu, nepodstatné pomiňme, všimněme si, jak si nás Ježíš váží a jak s námi jedná.
To nás pozvedne víc než negativní odříkání.
Ježíš nás zve: „Patříš do boží rodiny, jsi Bohem milován.
Choď s Bohem, narovnej se, nos svou královskou důstojnost, dostal jsi tolik, že máš z čeho rozdávat. Máš proč být laskavější, ochotnější a velkorysý.“

	2008
1. neděle postní       Gn 2:7–9, 3:1–7       Řím 5:12–19       Mt 4:1–11       10. února 2008

Popeleční středou začala Čtyřicetidenní příprava na Velikonoce (Český misál používá nešikovný výraz „postní doba“). 
Na největší svátky se máme připravovat v „radosti a horlivé lásce“. Slavíme-li na začátku církevního roku (který je také rokem vyučovacím) narození Ježíše, mělo by svou logiku, kdyby na konci liturgického roku byly Velikonoce. Uspořádání je jiné – Velikonoce jsou na jaře. Každý rok slavíme důkaz boží lásky k nám – aby se pokaždé na jaře znovu rozhořelo naše přátelství k Bohu (a my s novým nadšením mohli naslouchat svému Bratru, Pánu a Učiteli).
K přípravě na Velikonoce slouží i nedělní liturgická čtení „Čtyřicetidenní“. Letošní zvláště (cyklus - A), jsou přípravou ke křtu katechumenů a jsou nejkrásnějšími perlami Písma.
Velikonoce z naší strany vrcholí obnovou křestního slibu – znovu si „plácneme s Bohem“.

Téma dnešních textů jsou zvláště obsáhlá. Je důležité porozumět pojmům užívaným v Bibli (spravedlnost, pokora, Boží hněv, Boží království, milosrdenství, pokušení). Je potřebné rozpoznat, jaké techniky ďábel používá.
Nechceme patřit k těm, co „vychodili náboženství“ (jako ti, co „vychodili školu“) a myslí si, že už všemu rozumí.
Budeme se věnovat prvnímu čtení. Je prvním ze čtyř veledůležitých obrazů, popisující základní typy hříchu (odpovídají na otázky, kde se bere zlo, hřích.)

Člověk, stvořený k obrazu Božímu, dostal k životu zahradu Eden. Chráněný prostor vybavený velikým bohatstvím (ne jedna řeka, ale čtyři, stromy s ovocem, zlato, drahé kamení, … a vrcholem všeho je strom života). K výbavě ovšem patří i moudrá rada nezneužívat svobodu. 

Zkusme si převyprávět stručný text. Jednou se žena procházela zahradou a slyší: „Chudáci lidi…
Já bych nechtěl být člověkem… Kdyby lidi jen věděli …“
Žena chce vědět, komu hlas patří, pozoruje a uvidí hada: „Cos to říkal“?
„Nic“, hraje had svou hru.
„Ne, ne. Já jsem tě slyšela. Cos to říkal?“
„Ale to je jen taková hadí písnička.“
„Ne, ne, tys říkal, chudáci lidi.“
„No já nevím, jest-li ti to můžu říct …“
„Já to chci slyšet, proč jsme my lidi chudáci?“
„No jakpak se tady máte? Prý si ani nemůžete utrhnout ze stromů. Prej vám to Bůh zakázal.“
„Né, můžeme si trhat, jen z jednoho nesmíme trhat, máme zákaz se jej i dotýkat.“ (To si žena vymyslela. Už se v ní ujalo podezření a nechtěla před hadem vypadat jako naivka.)
„To je právě ono“, pokračoval had …

„Adame, Evo, kdepak jste?“ – Jsou v nouzi, Bůh je sám vyhledává. Dává jim příležitost, aby se mohli svěřit.
„Haló, nikde vás nevidím.“
„My jsme tady.“
„Kde tady?“
„V roští“.
„Co tam děláte, polezte ven.“
„Když my nemůžeme. My jsme nahatý …“

„Poslouchejte, vy jste jedli zakázané ovoce. Copak jsem vám neříkal, že je jedovaté?“
„Adame, slyšel jsi to ode mne?“
„Já za to nemůžu, mě dala jíst Eva.“
„Co se vymlouváš na Evu, jsi hlava rodiny a jsi služebně starší.“
„Já za to nemůžu, já jsem po tobě chtěl kloudnou manželku a tys mě dal partiovku (nekvalitní zboží). Za to můžeš ty.“
„Evo, jak to, žes svedla Adama? Tys nevěděla, že ten strom je jedovatý?“
„Já za to nemůžu, mně říkal had, že budeme jako ty. A tys přece chtěl, abychom ti byli podobní.“
„Co se, Evo, vymlouváš na nějakého hada, to je nižší obratlovec. Tys neslyšela zákaz jíst toto ovoce?“
„Bóže, já jsem si myslela, že jsem v Ráji a tobě se tady plazí kdejaký svinstvo. Udělej si tady nejdřív pořádek!“
(Každé nezkažené dítě řekne, když se jej zeptáme, zda mohli lidé zůstat po hříchu v Ráji, že mohli – kdyby přišli a řekli: „Bože, my jsme orvali ten strom, my jsme tě neposlechli, prosíme tě, dalo by se s tím něco udělat? Můžeš nám pomoci?“)

Povídali jsme si kdysi o této věci s Bohumilem Bílým. Hledali jsme příčinu, jak to, že lidé dali víc na hada než na Boha?
Ověřoval jsem si výsledek, ke kterému jsme došli. Několika dětí mezi 5 až 6 roky jsem se začal vyptávat:
„Tak co děti, jakpak se máte? Starají se o vás vaši rodiče?“
„Starají“.
„Vaří vám maminka? A pere vám?“
„Jo.“
„A když máte narozeniny nebo svátek, upeče vám maminka dort?“
 „Jistě“.
„A na Vánoce dostáváte dárky?“
„Dostáváme.“
„No, tak to by vypadalo, že se o vás vaši starají, ale to není všechno.“
„Jestlipak vám někdy vaši koupí nanukový dort?“
„Koupí.“
„No, a v kolipak hodin chodíte večer spát?“
„V sedum už musíme ležet.“
„Nó, a to je právě ono. A vaši ještě sedí u televize, žejo?“
„To sedí“.
„Tak, a když vy jdete spát …, vaši si vytáhnou dvouposchoďový dort (bylo mi hnusně, takhle pomlouvat rodiče) – a sami si ho snědí …“

„To není vůbec pravda!“ zakřičela jedno děvče a ostatní děti se přidaly.

(Velice jsem se dětem omlouval, pochválil jsem je, vyprávěl jsem jim „o pádu prvních lidí“ a vysvětlil jsem jim, že jsem s nimi dělal pokus a jak skvěle obstáli.)

Kdyby si někdo dovolil pomlouvat našeho přítele nebo milující manželku, to bychom s ním vyběhli.
Ale pomlouvá-li někdo nemilovanou manželku, může se stát, že uslyšíme: „To já ti o ní řeknu ještě jiné věci …“
Jak to, že Eva neřekla hadovi: „Co si to dovoluješ pomlouvat našeho vzácného přítele? Koukej se neřáde odplazit, nebo ti dupnu na ocas …“
Jak to? Tam se muselo něco stát. Nebo vlastně nestát. Adam a Eva zanedbali vztah s Hospodinem. Přestali jej budovat. Přátelství něco vyžaduje: vzájemné setkávání, naslouchání, rozhovor, úsilí o porozumění …
Toto lidé zanedbali. Tak vyhasíná porozumění, přátelství a důvěra. Důvěřovat mohu jen tomu, o kom vím, že mě má rád. Dát na něj víc než na sebe mohu v tom případě, vím-li, že je moudřejší než já.
Prvotním kořenem hříchu je zanedbaný vztah s tím, kdo dává život a kdo náš život udržuje.

Adam a Eva nejedli ze stromu života.
Dobrá zkušenost s Bohem jim časem vybledla. O vztah, o přátelství je třeba pečovat. 

Nepřiznání provinění bylo a je těžším proviněním než sama neposlušnost. To vede k propadu z Ráje, ne pouhá neposlušnost. Obviněním Boha se nejen dopouštíme nespravedlnosti, ale zavíráme si cestu k odpuštění. Nepoctivost a nepravdivost k sobě a k druhému (člověku i Bohu) vylučuje přátelství. (Obvinění Boha se blíží hříchu proti Duchu svatému.)

Někdy se snad dostaneme k „pokoušení Ježíše“ (Mt 4:1–11). Také je to velice závažný text.
Ježíš je pro nás novým Stromem života. Jeho slovo moudrosti, jeho přátelství a jeho Hostina je pro nás ještě větším bohatstvím, než strom života v Ráji. Porozumět tomu všemu a pak se patřičně živit z tohoto zdroje je nutné a Životadárné.
Určitě jste si všimli, že Ježíš nejen dává ďáblovi příležitost k obrácení, ale také reaguje jako ten, kdo nemůže být zviklán v přátelství s Otcem.

Příprava na Velikonoce je pro nás nově darovanou příležitostí k objevení Stromu života.
	2. neděle čtyřicetidenní

	2020
2. neděle čtyřicetidenní       Gn 12:1–4a       2 Tim 1:8b–10       Mt 17:1–9       8. března 2020

Celou dobu čtyřicetidenní chceme odložit stranou nepodstatné záležitosti a prohloubit si vnímavost k přátelství Hospodina. O nedělích budeme naslouchat perlám ze Slova božího.

První čtení i evangelium jsou velice stručně napsané. A přesto z nich můžeme mnoho vyzískat. Abraháma jsme přijali za svého praotce. 

Celý příběh Abraháma stojí za opětovné přečtení (je silnější než Shakespearova dramata).
Velmi mnoho pro mne znamenají Abramova slova ke kolemjdoucím: „Pane, přijmi mou pohostinnost, vždyť bys jinak nešel okolo mne (tamní krajina byla velice řídce obydlená). 
A pak si dovoluji přízeň Boha vztáhnout i na sebe.

Abramův táta byl zbožným pohanem. Abram ho přerostl. Byl daleko nejlepším fotbalistou a kapitánem v okresním přeboru a Hospodin si ho vybral do krajské ligy.
Mojžíš šel ve stopách Abraháma a přerostl ho. Hospodin ho vybral za trenéra první ligy.
Apoštolové přerostli ostatní Mojžíšovy učedníky a Ježíš je pozval do olympijského mužstva.
(Možná si to přirovnání upřesníte.)

Při bohoslužbě v sobotu večer šla paní, která četla první čtení, okolo mě a řekla: „Můžete vysvětlit, co znamenají Hospodinova slova „prokleji tvé nepřátele“?
Je to dobové vyjádření. Tenkráte si lidé šli dost po krku, chlapi chodili stále ozbrojení.
Bůh ani Ježíš k nikomu nechová nepřátelství. Nabízí pomoc potřebným, obětem i pachatelům (někdy jsme obětí, jindy pachatelem).
Vážíme si přátel, kteří při nás stojí. 
Vědět, že při nás stojí Bůh, je pro nás podstatné. 

K úryvku dnešního čtení z evangelia jsme si mnohokráte říkali, že mu bez předešlé vyučovací lekce o první zprávě o vraždě Mesiáše (Mt 16:13–28), neporozumíme.
Petr káral Ježíše, za jeho slova, že Mesiáše ukřižuje boží lid. Proto Ježíš třem nejlepším apoštolům věnoval zajímavou doučovací lekci. Největší svatí Izraele Mojžíš a Eliáš nerozmlouvali Ježíšovi úmysl nebránit se a nechat se ukřižovat. Ale učedníci usnuli (je důležité si přečíst tuto událost u ostatních evangelistů, abychom měli více informací, i to, že rozmluva Ježíše s Mojžíšem a Eliášem byla dlouhá.
Jak to, že při ní apoštolové usnuli? Viděli jste někdy fotbalového fanouška, který by při fotbalu usnul?
Když hráč jeho mužstva střelil gól do vlastní branky?
Jak to, že apoštoly nezajímaly názory jejich „Milovaného Učitele“ a jejich největších světců?
(Mnohokráte jsme o tom spolu mluvili.)
Když se Petr probudil, bylo mu trapně a navrhoval postavení stanů, „nevěděl, co říká“ (L 9:39).
Jak to, že my nechceme vidět to trapné selhání svatých apoštolů?
Víme proč, museli bychom si přiznat, že ani nás často slovo boží nezajímá. Do toho se nám nechce, zakládáme si na vlastní zbožnosti. Boha ujišťujeme, že ho „nade všechno milujeme“ a vymýšlíme, co „návrh na postavené tří stanů“ alegoricky znamená.
Nechceme ztratit svůj náboženských glanc (lesk, svatozář, kterou jsme si sami nasadili). Nejsme pravdiví jako apoštolové.

Hospodin často říká: „Vyjdi na cestu růstu do mé podoby.“ 
Od Ježíše slyšíme: „Následuj mě.“

Velké biblické osobnosti nám odkázali vzácné dědictví – zkušenost a svědectví o jedinečném božím přátelství. Osvojovat si spravedlnost boží, růst do boží podoby je největším uměním.
I rodiče počítají s tím, že děti někdy budou chybovat (nebudou vždy poslouchat, způsobí škodu nebo ostudu), natož Bůh. 
Na Abrahámovi a ostatních praotcích, na prorocích a prorokyních, na Davidovi a Šalomounovi, na Petrovi a apoštolech máme co obdivovat. 
Ale nepohoršujeme se nad jejich selháním.
Nechali se ovlivnit přátelstvím Hospodina, prožili jeho péči i milosrdenství. Získali tím zdravé sebevědomí, unesli kritiku a pěstovali si i umění sebekritičnosti. 

Jsem překvapen, když někdo informaci o nějakém selhání církve bere jako osobní útok na „matku církev“ a svou „víru“ a hned „jde po krku“ tomu, který s poctivou kritikou přichází.
Takový nebývá schopen ani kritiky svého jednání. Má strach, že se mu jeho vlastní stavba „víry“ nebo sebevědomí, zhroutí.

Ježíš pečuje o ty, které si vybral do své ligy: „Blahoslavení hladovějící po Duchu, …“ (Mt 5:3n), aby věděli, že boží přátelství je větší než naše jednotlivá selhání. Nezatracuje toho, kdo si dá vlastní gól. A také nás varuje: „Běda těm, kteří nechtějí sloužit a manipulují s druhými …“ (nejen v Mt 23. kap.)

Už na začátku Desatera svým lidem říká: „Já jsem tě zachránil a vyvedl z Egyptského koncentráku (a tak o tebe pečuji, že ti neschází nic podstatného k životu) – proto si nehledáš jiného boha mimo mne. Nezobrazuješ si Boha zpodobením ničeho, co je nahoře na nebi, dole na zemi nebo ve vodách pod zemí.“ (Srov. Ex 20:2–4)
A Ježíš k tomu – mimo jiné – dodává: „Nikomu neříkejte Otče, Mistře a Učiteli. (srov. Mt 23:2–12)
Abrahám, Mojžíš ani apoštolové se nestavěli na místo Boha a ani nikoho jiného nepatřičně nevyvyšovali (když někdy selhávali, usilovali o nápravu).

Bůh nám dává krásná jména (jméno je programem), např.: „Ty moje nevěsto (nikdy tě neopustím, i když se někdy chováš jako děvka,“ srov. například Ez 16. a 23. kap.), ale taká nás varuje přirovnáním k tupému stádu.
To církev (synagoga), ne pohané, ukřižovala Mesiáše a mnoho dalších nevinných nespravedlivě odstranila.
My, křesťané jsme nedbali na Ježíšovo učení a varování.
Např. duchovním suverénně říkáme: „Otče“ (je-li biskup otcem kněží, pak je naším dědečkem). Přes Ježíšův zákaz máme církevní Učitele a Učitelky a lid boží se samozvaně a nebiblicky prohlásil za neomylnou Matku církev. To vše je nebezpečné pokušení moci. 

Nechceme vidět, jak mnoho má Ježíš Petra rád, že může dovolit Petra upozornit na jeho nebezpečnou chybu: „Petře, není pro mě snadné přijmout ponížení od vlastní církve a nechat se umučit k smrti. Myslíš to dobře a upřímně, ale svádíš mě z mé cesty. Nevíš, že tak se anděl stal satanem? Začal si myslet, že je chytřejší a lepší než Bůh. …“

Bůh nás skvěle učí a vychovává. Ví, že potřebujeme vzory, hrdiny a světce. Abrahám je pro nás velikou postavou. Ale Písmo nezamlčuje, že také chyboval. Dvakrát ze strachu o svůj život dělal pasáka své manželce. O svém selhání neřekl svému synovi a Izák selhal v stejné věci.
Bezduše opakujeme úsloví: „Kdo nezná selhání předků, odsuzuje se k jejich opakování“. 

Apoštolové jsou pro nás velikým příkladem, i ve své poctivosti, se kterou přiznávají své chyby.
Mají k nám veliký vztah, velice jim záleží na tom, abychom se nedopouštěli stejných chyb.
Víme o Petrově zapření Ježíše …, ale kolik katolíků čte poctivě Písmo (je snadnější v kostele okuřovat evangeliář kadidlem). Petr pro všechna pokolení uznal, že už jako „papež“ selhal, když nad Annaniášem a Safirou za jejich lež vynesl trest smrti (to nebylo podle „Mojžíšových“ ani podle Ježíšových pravidel – všimněme si, jak to církevní hodnostáři – s prominutím – „okecávají“ a my to po nich opakujeme.)

Ježíšova slova máme přesně zaznamenána, ale často je odstrkujeme a tomu, kdo připomíná jejich naléhavost, spíláme a kriminalizujeme ho.

Slova: „Toto je můj milovaný syn, toho poslouchejte,“ jsou určena těm, kteří Ježíše neposlouchají.
Pokud si je nevztáhneme na sebe, nikam se nehneme. Ostatní naše posty a pobožnosti nám nepomohou.
Stále trvá Ježíšovo stýskání si: „Kdo slyší vás, slyší mne, a kdo odmítá vás, odmítá mne; kdo odmítá mne, odmítá toho, který mě poslal.“ (L 10:16)
„Obrostlo tukem srdce tohoto lidu, ušima nedoslýchají a oči zavřeli, takže nevidí očima a ušima neslyší, srdcem nepochopí a neobrátí se – a já je nemohu uzdravit.“ (Mt 13:15)

Prosme Boha, aby s námi neztrácel trpělivost a zatřásl s námi.
Příprava na velikonoční slavení nám k tomu může napomoci.

	2017
2. neděle čtyřicetidenní       Gn 12:1–4a       2 Tim 1:8b–10       Mt 17:1–9       12. března 2017

I řada ušlechtilých pohanů hledá u svých božstev to, co jim vnitřně chybí.
Nám se ovšem dostává veliké cti – s námi Bůh mluví a prokazuje nám velikou péči.

Hospodin nabídl Abramovi a jeho potomkům veliká obdarování. 

Abram měl uprostřed svého lidu význačné postavení, bohatství své osobnosti, zásad, zkušeností, znalostí, ale nic z toho nezakonzervoval. Vydal se na další cestu. Opustil bohatství soukmenovců, města a výsadní postavení místního knížete a jako kočovný beduín vstoupil do první třídy školy Hospodina.
(My patříme také mezi velice bohaté lidi (mezi pětinu nejbohatších na světě), i když máme méně velbloudů a koz než Abram.)
Blahoslavený, kdo Abraháma přijal za svůj vzor a jeho odkaz za své bohatství.

Ježíšovi učedníci“ měli stejnou krevní skupinu“ s Abrahámem. Byli osobnostmi, otci rodin, autoritami mezi lidmi, měli slušné náboženské vzdělání, byli dědici velké a úctyhodné Mojžíšovské tradice, beroucí vážně proroky, byli lidmi přemýšlivými, pružnými, toužícími po růstu a dychtícími po dalším poznávání Boha. Nebyli ustrnulí, spokojení sami se sebou, nebyli „sytí“, „bohatí“, vážili si možnosti být Ježíšovými učedníky. Po Janu Baptistovi byli největšími osobnostmi Ježíšovy doby.
Jsou nám vzorem pro naše učednictví.

Všichni jsme chodili do školy.
V základní škole nám byl učitel určen. Ani farnost si faráře nevybírá. 
Je-li žák chytřejší (nebo si to myslí) než učitel, vyučování nemá smysl. Ježíš to některým řekl otevřeně.
„Tebe by to u mě nebavilo, ty hledáš jinou kariéru.“ (srov. Lk 9:57–62) A učedníkům, kteří reptali, řekl: „Nikoho z vás nedržím, tady to není zájmový kroužek.“ (Srov. J 6:40. 60–69)
Někteří vydrželi!

O Ježíšově setkání s největšími postavami Izraele, s Mojžíšem a Eliášem, jsme mnohokráte mluvili.
Říkáme si, že smyslu té události nemůžeme porozumět bez souvislosti Ježíšovy otázky učedníkům: „Za koho mě pokládáte?“ 
Kdo si to nepropojí, míjí cíl Ježíšovy vyučovací hodiny. (To se stalo i těm třem apoštolům.)

K učednictví u Ježíše je zapotřebí několika důležitých postojů, jedním z nich je trvale si nehrát na vědoucího. Tomu říkáme pokora. 

Apoštolové patřili k nejpružnějším lidem Ježíšovy doby. Byli Nazaretským okouzleni – a přesto se některým jeho názorům vzpouzeli.
Přesto smekáme před jejich pokorou – veřejně přiznávají své chyby a selhání a jsou k nám velice laskaví – varují nás, abychom jejich chyby neopakovali. 

Těsně před Petrovým káráním Ježíše, byl Petr Ježíšem pochválen.
Pochvala je důležitá (přijmout ji patří k pokoře), ale neměla by nám „stoupat do hlavy“, nemá nám oslabit vědomí, že u Ježíše jsme stále začátečníci.
To není ponižující, trapné je hrát si na Mistra.
Ježíš byl milý, a také náročný učitel. K apoštolům si to mohl dovolit, stáli o jeho vyučování. Vážili si Ježíšovy důvěry a pozornosti.
Jakou známku by si jako Ježíšovi učedníci dali?
Tipuji, že by řekli: „Čtyřku.“
To nebyla hrbatá pokora. Apoštolové Petr, Jan a Jakub rozhodně netrpěli pocitem méněcennosti. Byli vychováváni v oprávněné hrdosti Izraelitů. Ale Ježíš bděl nad jejich sklonem k povýšenosti a vedl je k vysoké úrovni.

My neradi slyšíme, že apoštolové Ježíšovi také odporovali, tlačíme se sice do jakési pokory (ovšem pokroucené), ale s nechutí přijímáme roli začátečníků.
Nepokládat se za Mistra, nemá nic společného s podceňováním. 
(Bůh nikoho nepodceňuje, protiřečilo by to jeho milujícímu rodičovskému srdci, jeho štědrosti a péči.)

Ježíš si svých učedníků vážil, nikdy je neponižoval a nenadával jim. Ano, někdy je důrazně káral. A oni přiznali, že je káral právem. Zakoušeli, že je nikdo nemá tak rád jako on. Zažili s ním takovou lidskou a duchovní krásu, jako s nikým jiným. Nad všechny jejich dosavadní představy o přátelství.

Není zahanbující si přiznat, že nevím všechno, vždyť stále čteme něco nového, vyhledáváme nové informace, vzděláváme se, počítáme s tím, že nepochopíme vše, že se nám tady na zemi nepodaří „porozumění se všemi“.
Kdyby se mě někdo zeptal, do jaké vyučovací třídy patřím, řekl bych: „Možná do druhé?“
Smířil jsem se s tím, že zemřu jako hříšník. Těším se, že Bůh po smrti mého těla znovu restartuje mou touhu a odvahu se k němu přibližovat a růst do Ježíšovy podoby. Jsem mu velice vděčný, že s touto nadějí mohu žít.
Vím, že bych měl být dál, než jsem, ale necítím se ponížen tím, že jsem jen začátečníkem.
(Mám ověřené, že přiznávání mých chyb a provinění mi nikdy i od Boha nepřineslo zahanbující reakci – ale šetrnou a nejlaskavější pomoc.)

Za minulého režimu, jsem byl jednou opět u své kamarádky. Potřebovala spravit taškovou střechu. V sousední vesnici byl velice dobrý pokrývač. Dva roky sliboval, že střechu opraví, ale měl mnoho práce. Nabízel jsem mu pomoc, a že bych třeba namíchal maltu, kdyby mi dal přesný recept. „Hovno, bys namíchal,“ křičel nad mou opovážlivostí …
Neurazil jsem se. Neřekl jsem: „Víte, s kým mluvíte? Mám také řemeslo a další vzdělání a titul.“ Rychle mi došlo, v čem spočívá jeho mistrovství. (A já jsem nebyl ani jeho učedník.)

Budeme křtít tři malé bratrance. Jsou obdarovaní Bohem i svými předky. Rádi je svěříme tomu nejlepšímu Učiteli. Ten jim nabízí svou pomoc (jako každému z nás): „Můžeš být nejlepším kamarádem, bratrem, bratrancem, spolužákem, přítelem, manželem, tátou, dědou, člověkem, kristovcem.“
My jim k tomu můžeme ukazovat cestu (jako nám ji ukazovali a ukazují Ježíšovi přátelé)!

Židé mají krásnou legendu k modlitbě „Slyš, Izraeli“.
Když se dvanáct Jákobových synů shromáždilo k umírajícímu otci, dělal si Jákob starosti, zda je dobře vychoval a zda se budou všichni držet Hospodina – vždyť někteří synové jeho předků na Hospodina nedbali a žili svévolně.
Všech dvanáct synů vycítilo obavu otce a jedním hlasem proneslo: „Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin ‚Jediný‘.“
(Izrael bylo jméno, které dal Jákobovi Hospodin.) 

	2014
2. neděle postní       Gn 12:1–4a       2 Tim 1:8b–10       Mt 17:1–9       16. března 2014

Připravujeme se na Velikonoce, dnešní evangelium se týká Ježíšova ukřižování. Je dobré si připomenout jeho důvod.

Proč si Hospodin vybral Abraháma? 
K čemu si vybral nás?
Opět slyšíme slovo požehnání. 

Označení „Proměnění Páně“ není šťastné.
Celá událost může pro někoho vyznít jako světelná show. Evangelia nejsou pro malé děti.
Kdysi starším kojencům maminky užvýkaly jídlo a předávaly jim ho z pusy do pusy. Stejně tak starým, bezzubým lidem. (Z toho prý vznikl polibek.)
My, učedníci nejsme kojenci. S Ježíšovou výukou, s evangeliem máme pracovat.
Události neporozumí ten, kdo si nepřečte celý text: Mt 16:13–17:13, kdo si k tomu nevyhledá Lukášův text: „S Ježíšem rozmlouvali Mojžíš a Eliáš a mluvili o cestě, kterou měl dokonat v Jeruzalémě“ (Lk 9:30–31). Ulpí na kulisách a mine se s Ježíšovým záměrem jako ti tři učedníci.
(V kterém evangeliu je popsáno, že učednici spali? Proč spali?)
Mnohokráte jsme o tom mluvili.

Učedníci se bránili Ježíšově informaci, že bude ukřižován.
Ježíš vzal tři nejlepší učedníky k doučování. Mojžíš a Eliáš byli pro židy největšími osobnostmi, ale kupodivu učedníci nevěnovali pozornost rozhovoru největších proroků s Ježíšem. Protože jim „bylo vše jasné“ – Mesiáš osvobodí Izrael od okupace.
Zatímco apoštolové odporovali v otázce ukřižování, Mojžíš a Eliáš Ježíši přitakávají: „Chápeme tě, s lidmi je téměř nemožné pohnout, nemáš lepší volbu k docílení náboženské reformy.“

Když se Ježíšovo úsilí o doučení učedníků nepodařilo, Ježíš zakazuje o té události říkat druhým (ostatní apoštolové a učedníci by tomu neporozuměli, možná by žárlili …).

Jak byste událost na hoře pojmenovali? 

Proč nás tolik provokuje něco nového v informacích o Bohu?

Proč se nechal Ježíš ukřižovat?

Naše představy o Ježíši jsou často ubohé. 

Ježíš nikdy neustupoval zlu. Nevyhledával utrpení.
S učedníky vícekrát pečlivě na biblických postavách probíral obranu proti zlu. 
Návrh apoštolů na vypálení samařské vesnice vedl zřejmě k debatě o obraně.
Apoštolové byli vybaveni mocí uzdravovat i ochromit. Jako Mojžíš a proroci. 
Petr potrestal smrtí Ananiáše a Safiru. Ale když byl sám zatčen a zabíjen, nebránil se. 

Ježíš nás vede k nenásilí, ale ne k mlčení vůči zlu. 
Dobře ví, že zbabělost vede k podlosti. Jako máme krotit svůj hněv (a další špatné sklony), tak se máme bránit zbabělosti a pěstovat v sobě solidaritu s potřebnými (viz podobenství o posledním soudu). Možná nebudeme souzení tolik za naše provinění, ale spíše za to, co jsme nevykonali dobrého, i když to bylo v našich silách.

Ježíš nás posílá hlásat evangelium do celého světa. Učedníky vybavuje svou mocí, ke svědectví (ke konání znamení, zázraků že jsou jeho lidmi), k pomoci potřebným i k sebeobraně. 
Kdo z nás tuto výbavu dostal?
Proč ji nemáme?
Ježíš řekl svým učedníkům: „Žeň je velká, dělníků málo. Proste proto Pána žně ať vyšle dělníky na svou žeň!“ (Mt 9:37–38) Co to znamená?
Aby mohl někdo léčit, nestačí, aby prosil profesory k udělení lékařského diplomu. Musí studovat a složit zkoušky. Lékařská komora si nepustí do svého cechu neumětela.
Zbrojní pas také vydáváme tomu, kdo složil patřičné zkoušky.
I student učitelství musí prokázat své znalosti a dovednosti.
Bůh nevybaví svými dary někoho, kdo nerozumí v určité míře Ježíšovu vyučování. Bůh má rozum. 

Dokud mi není dána Ježíšova moc uzdravovat a konat znamení, musím přiznat, že nemám ještě dokončená základní učednická léta u Ježíše. Jsem nehotový učedník, ještě jsem nepostoupil mezi tovaryše, mezi kvalifikované dělníky božího království. 

Pokoušíme se porozumět smyslu Ježíšova ukřižování.
Ježíšovo utrpení nebylo nutné pro odpuštění našich hříchů.
Jednotlivcům a celému Izraeli bylo mnohokráte odpuštěno před Ježíšem. On sám odpouštěl hříchy i před svým ukřižováním.
Bůh je svobodný a suverénní vládce, který může udělovat amnestie. Není vázán nějakým „vyšším“ zákonem odplaty.
Smilování Bůh uděluje podle pravidel, ne podle nálady; kdo se v životě obrátí, tomu může být odpuštěno. 
Už celopaly ve starém Izraeli byly ze strany Hospodina projevem milosrdenství a odpuštění. 

Písmo nám poskytuje mnoho významných obrazů, které vztahujeme k Ježíši a jeho smrti, ale je třeba je vážit.
V jedné řadě jsou obrazy:
 –	velikonočního beránka,
 –	smrt prvorozeného (Izák, i dcera Jeftácha, obětování syna Moabského krále 2 Kr 3:26–27),
 –	smrt velekněze,
 –	trpící služebník Izajášův,
 –	oběť smíření (dvou kozlů, jeden pro Azázela, srov. Lv 16:6–22),
 –	obrazy Pavlovy: vykoupení otroka.

V druhé řadě jsou obrazy: krále, zachránce, Otce a Matky, ženicha, manžela, soudce, přítele …

Mnohé z nich používáme k pochopení Ježíšovy záchrany.
Ale na prvním místě je třeba sledovat Ježíšova slova z evangelií o záměru a účelu jeho smrti.

Někteří teologové mají za to, že Ježíš musel podstoupit smrt, aby bylo učiněno zadost spravedlnosti.
Jiní si myslí, že Ježíšova smrt byla výchovná, jako smrt zvířete při celopalu.
Ale to by v obou případech byla porušena spravedlnost Nevinného. (Navíc padlí v minulosti nám nejsou dostatečnou výčitkou, necítíme se spoluvinní za jejich smrt.)

My z Ježíše absurdně děláme spíše kozla pro Azázela. 
(Ale to velekněz zavrhl Ježíše, poslal ho „k čertu“, vyhnal ho mimo společenství – do pouště. Bůh se naopak Ježíše zastal. Rehabilitoval ho, prohlásil ho za nevinného.)

Ježíš nás chce dovést k Bohu. Řada velkých hříšníků, přijala nabídku odpuštění. Ale ti, kteří se měli za „slušné lidi“ si mysleli, že si budou s Mesiášem rozumět, mysleli si, že jim bude stačit, když se uchrání zločinů a že nepotřebují měnit své názory a myšlení.
Tito lidé ale odmítali potřebnost Ježíšovy náboženské reformy.
Často si ukazujeme na příkladě učedníků nebo Nikodéma, že bez jejich selhání při vraždě Ježíše, by nepřitakali Ježíšovi svým celým životem.

Možná by nám víc než pobožnost Křížové cesty pomohlo, kdybychom si třeba v každou postní neděli přečetli jedno z evangelií a všímali si, co Ježíš říká o své smrti, o jejím důvodu.
Jenže do toho se nám nechce. Co kdybychom se dozvěděli něco nového, něco zneklidňujícího. Křížovou cestu známe, tam nás nic nezaskočí. Je výkonem, dá se „vykázat“, jsou za ní odpustky. Může nám přinést pocit uspokojení. Co z čtení evangelia, za to si žádné „body“ neudělujeme.

Náš základní zádrhel spočívá v tom, že mnoho nepřemýšlíme o Ježíšových slovech.
„Vždyť je Bůh nekonečně milosrdný“, naivně se utěšujeme.
Jsme podobni hloupé nevěstě, která se spoléhá na to, že je ženich hodný, má ji rád. Matinka jí říkala, proč by ses učila vařit, jsi hezká, tebe si vezme ministr a na obědy budete chodit do hotelu. Vzala si zedníka a ani tomu nestačila, manželství se rozpadlo, byla nepoužitelná pro život.
Můžeme dopadnout jako pracovitá a skromná Popelka, kterou si princ vybral za královnu nebo jako její hloupé a líné setry, které se dokonce samy zmrzačily.

Jako přílohu připojuji text Josefa Zvěřiny.

Příloha:
VYKOUPENÍ A SPÁSA
Josef Zvěřina k jubilejnímu roku 1983

Svět, ve kterém žijeme, stojí vůči vykoupení (Božímu činu) a spáse (naší situace v Bohu) buď nechápavě, nebo odmítavě. Vykoupení? Od čeho? Podle optimistů není hřích (přelud nevinnosti), jsou jen úchylky ve vývoji, chyba je v přírodě, v dějinách, ve společnosti (teorie omluv). Anebo se upadá v těžký pesimismus: Vykoupení? Podívejte se na tento neutěšený, ba příšerný svět – ten že je vykoupen?
Trochu podobná je situace v různých náboženstvích. Židovství stále očekává vykupitele, islám jej zavrhuje. Buddhismus Boží zásah do lidských dějin odmítá, protože vykoupení nadpozemskou silou snímá člověkovu odpovědnost za zlo, ale zlo se může odčinit jen dlouhou řadou převtělování. Naopak tzv. vykupitelské sekty propadají nové gnózi, nové mytologii šťastných a blažených, pro něž svět tone v růžových mlhách. Filosofie novověku zdůrazňuje, že každý čin, tedy i zlý je vždy osobní: ukládá odpovědnost. Vykoupení tuto odpovědnost údajně ulehčuje, ne-li zlehčuje, je to neuskutečnitelný slib, vede k pasivitě, odcizení atp. Člověk musí být sám sobě vykupitelem. Marxismus nabízí jiné vykoupení – postátněním výrobních prostředků, změnou výrobních vztahů a nastolením beztřídní společnosti.
Na této situaci mělo podíl i křesťanství, životem i teologií. Sv. Anselm (+1109) se první pokusil o soustavnou „teologii vykoupení“ – byla to však spíš meditace zbožného mnicha o propastné vzdálenosti a bezmocnosti hříšného člověka před Boží svatostí. Tato modlitba ustrnula v podobě jakoby právního zadostiučinění: Bůh se pro naše hříchy urazil, tato urážka je nekonečná, člověk ji nestačil odčinit, proto se musel Boží Syn vtělit a na kříži obětovat za nás, aby uraženému Božímu majestátu přinesl zadostiučinění k naplnění spravedlnosti. – Ale představa „uraženého Boha“, který vyžaduje zadostiučinění smrtí svého Syna, je cizí Novému zákonu. V citlivější formulaci (my jsme urazili Boha) může přinášet částečný pohled na tajemství vykoupení a spásy, ale může i vyvolat představu krutého Boha, oběti jako krvavé události, hříchu jako vševládné mocnosti.
Lutherova představa „výměny úloh“, že Kristus se stal arcihříšníkem, abychom my byli bez hříchu, je spíš básnickou metaforou než hlubším vhledem do skutečnosti vykoupení a spásy.
Ježíš vystupuje i v nejstarší křesťanské tradici jako ten, který vydává své tělo a vylévá svou krev na odpuštění hříchů. To je vrcholný Ježíšův čin, vyvrcholení jeho vydanosti, celé jeho „proexistence“, jeho bytí pro nás (Schürmann). Zbavit jeho smrt významu zástupné oběti by znamenalo zbavit jí jejího nejvlastnějšího smyslu (Schürmann, Käsemann, Smolík).
V podobenstvích synoptiků je často něco ztraceného, co je zachraňováno (zbloudilá ovce, ztracená drachma, marnotratný syn). Ježíš odpouští hříchy, uzdravuje nemocné, křísí mrtvé – je dobrým pastýřem, který dává život za své ovce. V janovských spisech je Ježíš Kristus světlo, pravda, život, cesta – protože není vykoupení jiné než v něm (proti gnózi, která viděla vykoupení v poznání pravdy a v extázi).
Nejrozsáhlejší a nejhlubší popisy tajemství vykoupení a spásy máme u sv. Pavla. Jsou jednak vzaty ze světa obchodního: zrušení dluhopisu, vykoupení ze světa právního: osvobození, ospravedlnění, zadostiučinění; ze světa mravního: smír, odpuštění, (zástupní) oběť.
Nejhlubší výrazy však jsou: proměna, uzdravení, očista, znovuzrození, obnovení (synovství), nový člověk, nový život, nové stvoření, posvěcení, pečeť a záruka Ducha Svatého.
Máme tedy úžasné rozpětí významů. Bylo by chybou, kdybychom svedli celé Boží tajemství vykoupení a spásy na jeden výraz. Naopak toto bohatství nám dává možnost hluboce prožívat největší dar a také o něm tak mluvit!
Je třeba znovu a znovu číst a znovu rozjímat veliké texty: Ef 1:3–14, 2:4–10; Jan 2:2–14, 3:5; Gal 1:4 aj.)
Dnešní teologická reflexe se pokouší přiblížit radostnou zvěst o vykoupení dnešnímu světu.
Kdo nás vykoupil? Důsledně zdůrazňujeme trojiční charakter spásy. Otec tak miloval svět, že nám pro naši spásu daroval nejdražší dar – svého Syna. Ten svobodně a dobrovolně vykonal spásnou vůli Otcovu i svou. Celým svým životem, který byl počat, naplněn a dokonán jeho Duchem, Duchem lásky. Tedy celá nejsvětější Trojice – každá osoba svým vlastním způsobem – nám přináší, nabízí a uskutečňuje s naším přijetím dílo radikálního smíru. Není to člověk, který první „přináší smírnou oběť uraženému bohu“, ale je to Bůh, který „obětuje“ člověku, Otec svého Syna, který vydává sebe. Duch jako nový přímluvce, utěšitel a posvětitel, pomocník a zastánce dokonává Kristovo dílo.
Z čeho nás Bůh vykoupil? Zajisté z hříchu. Ale mnohem důležitější je hlásat, že se „pro nás a pro naši spásu stal člověkem“! Daleko závažnější je, k čemu nás vysvobozuje! Že Boží spása je naplněním našeho lidství. Že jsme spaseni nejen Bohem, ale v Bohu a pro Boha. Že tedy spása je přítomný děj – ne něco, co se stalo před 1 900 lety na Kalvárii!
Jak se uskutečňuje spása, skutečná spása celého člověka, z jeho duchovní smrti, hříchu i zákona lidské slabosti? Obětí Ježíše Krista. Je to poněkud rychlá odpověď a zasluhuje vysvětlení, tím spíše, že ji zpochybňují někteří teologové – a že ji jiní lidé banálně odbývají: Co z toho mám, když druhý za mne umře?
Oběť má dvě stránky, jednu těžkou, bolestnou, až krvavou – druhou duchovní, která jí teprve dává smysl. Kde se něco rodí, bývá oběť: zrno musí zemřít, aby vydalo plod, matka rodí v nebezpečí života a v bolesti, myslitel a umělec obětuje svobodně sebe své tvorbě. V tom smyslu je oběť vrcholným mravním činem, nejvyšším darem lásky. Tak se Kristus „vydal do krajnosti“ (kenósis – srov. Flp 2:6–11; Jan 10:10b–18, 13:1, 15:13).
Proto je smysluplná oběť zástupná, za druhého, snad lépe: pro druhého. U Ježíše ještě podle Pavla i místo nás, protože čin vykoupení není plně v našich silách. Celý jeho život byl „bytím-pro-nás“, takže jeho smrt byla jen vyvrcholením a dokonáním. Celým svým životem i smrtí se postavil za svá slova, za své dílo pro nás. Smrt (ale pak i vzkříšení a oslavení) byla svědectvím, že se nám daroval cele; proto říká emauzským učedníkům, že „musel“ trpět – a tak vejít do slávy.
Tím máme napověděno také, proč se obětoval a k čemu je vykoupení/spása. Ne jenom „zadostiučinění za urážky“, na „odčinění hříchů“. V tajemství vykoupení se zjevuje nejplněji – na rozdíl od pohanských představ usmíření božstva – především Boží láska. Bůh první přichází k nám, potřebným spásy, jako otevřené nebe, jako znamení naděje. Advent lidstva – jeho očekávání – se naplňuje, Bůh je tak skutečně Emanuel – Bůh s námi. Bůh přichází k člověku: Boží všudypřítomnost se „prolamuje“ v blízkost milosrdnou, slitovnou, zachraňující a posvěcující. Je s námi Otec, skrze Syna, v Duchu Svatém – celý Bůh s námi a pro nás, v nás a před námi. Dává nám účast na svém životě, vtahuje nás do svého společenství. To je jeho pokoj a mír – jaký svět nemůže dát.
Duch svatý zpřítomňuje vykoupení v každém křtu, v každém odpuštění hříchů, v každém slavení eucharistické oběti. Tak nás posvěcuje a zasvěcuje: oběť je sacrificum! Dává i pravou svobodu, sjednocuje vykoupené, naplňuje je plností lidskou i Boží.
Ovšem vykoupení je spásou člověka. „Člověk nemůže žít bez lásky. Je sám sobě nepochopitelnou bytostí a jeho životu chybí smysl, jestliže lásku nepozná, nesetká se s ní, nezakusí ji, neschvaluje její zásady a neprokazuje ji sám činně druhým. Proto právě Kristus Vykupitel zjevuje plně člověka samotnému člověku. A to je také – můžeme-li se tak vyjádřit – lidská složka tajemství vykoupení. V ní nalézá člověk velikost, důstojnost a hodnotu lidské přirozenosti vlastní. V tajemství vykoupení člověk znovu dochází svého výrazu. Určitým způsobem je znovu stvořen (Jan Pavel II., enc. Redemptor hominis 10).
Vykoupení nepůsobí automaticky, mechanicky, magicky. Jsme dělníky své spásy, odvažme se říci: spoluvykonavateli. Tak je vykoupení Boží výzvou, abychom „spasili svou duši“ – neboť co prospěje člověku, kdyby získal celý svět a ztratil svou duši? (srov. Mk 8:36); máme vykupovat i čas (srov. Ef 5:16) a mrtvé skutky (srov. Žid 9:14).
Vykoupení je pověřením a posláním. Jako Kristus, tak i vykoupený nežije již sobě, má žít pro druhé! „Osvobozeni od hříchu, stali jste se služebníky spravedlnosti“ (Řím 6:19). „Vybízím vás, bratři, pro Boží milosrdenství, abyste sebe sami přinášeli jako živou, svatou, Bohu milou oběť; to ať je vaše pravá bohoslužba (…) jeden druhému sloužíte jako jednotlivé údy“ (Řím 12:1. 5). „Proto přijímejte jeden druhého, tak jako Kristus k slávě Boží přijal vás“ (Řím 15:7). Charizmatickými dary Ducha jsme zasvěceni k „službě smíření“ (2 Kor 5:18).
Jsme vykoupeni také pro Boha! „Ve své lásce nás předem určil, abychom rozhodnutím jeho dobroty byli skrze Ježíše Krista přijati za syny a chválili slávu jeho milosti (…) stali se chválou jeho slávy (Ef 1:5–6. 12; srov. Řím 8:18, 15:7; 1 Kor 10:31; Sol 2:12; Kol 3:4 aj.)
Teologické listy 1/2007, Okénko, časopis letohradské farnosti 4/2007

	2011
2. neděle postní       Gn 12:1–4a       2 Tim 1:8b–10       Mt 17:1–9       20. března 2011

Myslíme na Japonce, Libyjce a Egypťany…
Někdo trochu pošilhává po nebi, co si o tom tam nahoře asi myslí?
Co si o katastrofách myslíme my? 

Začali jsme se připravovat na Velikonoce.
Před týdnem nám čtení o Ráji připomnělo boží přejícnost lidem. 
Připomnělo také naše selhávání.
(Na začátku Bible čteme o základních typech hříchů: pád lidí, bratrovražda, potopa a stavění babylónské věže. Ta selhání nejsou minulostí, stále je opakujeme.) 
I proto nás Bůh vyučuje a nabízí nám svou pomoc.
Přiznám-li si, že jsem nemocný, vděčně přijmu pomoc lékaře. Poučím-li se z chyb (vlastních nebo cizích), mohu jim příště předejít. 

Dnešní vyučování mluví o Abrahámovi, Mojžíšovi, Eliášovi i apoštolech. Zkusme si nejprve říci – třeba v rodině – čeho si na nich vážíme …

Abraháma si všimneme více, ale zopakujme si, co znamená být vybrán, vyvolen, přesněji řečeno oddělen. 

A kdo, jaký člověk, může být vyvolen.
Nemusí být dokonalý, bez chyb, ale potřebuje být:
poctivý,
přemýšlivý,
odvážný,
obětavý,
schopný spolupráce,
pružný (pro nové schopný opouštět staré, vydávající se na nové cesty),
svobodymilovný a hájící svobodu jiných.

Abrahám takový byl. Něco ve své rodině dostal a svým úsilím dosáhl dost velikého postavení ve své společnosti. Ale Bůh jej pozval dál: „Vyjdi ze své země, ze svých blízkých, ze své rodiny.
Získáš!“ 

Abrahám začal chodit s Bohem, učil se důvěřovat víc Hospodinu než své chytrosti a svým dosavadním zkušenostem. (Hospodin se mu stal větším přítelem než Dlouhý, Široký a Bystrozraký.)

Abrahám nebyl bez chyb, ale byl „chudý duchem“.
Stál o nová dobrodružství s největším Dobro-druhem, stál o získání nových dober pro lidi.
Ze svých chyb (některé opakoval) se chtěl poučit, uměl ocenit velikost druhého a naslouchat mu (i cizinci Melchisedechovi), myslel na druhé, přál i tomu, kdo jej odstrčil (Lotovi), vysvobozoval zajaté, vážil si Hospodina, odvážně a pokorně stál před Bohem a přimlouval se za hříšné, pochopil, jak velice Bohu záleží na člověku …

Kdyby Abrahám nevyšel, zůstal by neznámým.
Dodneška mu jsme vděční. Až k nám se dostala jeho zkušenost s Bohem (Hospodin je veliký přítel!), vydáváme se jeho cestou.
Dodneška dáváme některým svým synům jméno po Abrahámovi a všem dětem přejeme, aby jeho cestou šli. I my i naše děti můžeme být – i díky Abrahámovi – požehnáním pro jiné.

My starší víme, že zlo ve světě stále bují jako rakovina, ale také už víme o dobrém lékaři a účinném léku.
Stále znovu a znovu se opakují čtyři typy hříchu: pád lidí, bratrovražda, potopa a stavění babylónské věže:
 –	dodneška se snažíme odstavit Boha stranou, natahujeme ruku po něčem jedovatém a jako lidé v Ráji se často vymlouváme: „Já za to nemohu, to ten druhý“,
 –	stále odmítáme odpovědnost za druhé a šplháme po zádech svých bratří (jako Kain),
 –	stále si někdo svévolně a bezohledně dělá co chce a kazí druhé (jako lidé před potopou),
 –	stále se někdo staví na místo bohů (jako stavitelé babylonské věže).
Naštěstí se ale dodneška také nacházejí ochotní „abrahámovci“, ochotní vyjít z proudu, z davu a vydat se na cestu.

Abrahámem začala naše cesta ke svobodě a cesta k blízkosti Bohu.

Svoboda není samozřejmou hodnotou, je třeba ji vytvářet, starat se o ni, předávat ji dalším generacím.
Jako Abrahám máme z toho, co jsme dostali, přijmout to dobré, ale máme se vymanit z toho, co nás zatěžuje a poutá. Bůh i nám nabízí svou pomoc. S ním můžeme dojít k většímu poznání a k větší svobodě než naši otcové. Můžeme a máme vést své děti výš, než k čemu jsme byli vedeni my.

Abrahám nám po svých životních zkušenostech odkazuje Hospodinovo vyzvání:
„Vydej se na cestu,
neboj se bourat modly (své představy o Bohu a lidech).
Vydej se na cestu, aby ses mohl uskutečnit podle božích plánů.
Abyste nebyli jako vaši otcové:
abys ty, Abraháme, nebyl jako tvůj táta Terach,
abys ty, Izáku, nebyl jako Abrahám,
ty, Jákobe, abys nebyl jako Izák,
abyste vy, Jákobovi synové, nebyli jako váš táta Jákob,
vy františkáni, abyste nebyli jako svatý František,
vy dominikáni, abyste nebyli jako svatý Dominik,
vy jezuité, jako svatý Ignác…“
I já se mohu a mám vydat na cestu, abych nebyl jen jako můj dobrý táta,
ty se nemůžeš vydat na cestu, abys nebyl jen jako Tvůj dobrý táta,
ty abys nebyla jen jako Tvoje dobrá máma,
abychom došli dál, než došel Abrahám, Mojžíš, Eliáš … abychom rostli k synovství Božímu.
Nestačí říkat: jsme synové našich tátů nebo světců. 
Nám, svým učedníkům Ježíš nabízí větší program: „Buďte syny Nejvyššího!“ (Srov. Mt 5:9. 49; Lk 6:35)

 „Vydej se na cestu,“ říká Bůh, „se mnou můžeš přerůst sám sebe, aby se tvé děti rodili do nové svobody a pěknějších vztahů.
Od svých rodičů a předků jsi dostal veliké hodnoty (přinejmenším život). Stavěj na tom dobrém, ale neustrň. Možná jsi byl druhými nedobře poznamenán, neboj se, přestaň se vymlouvat na druhé, vezmi svůj život do svých rukou. Vydej se na cestu, pomohu ti překonat tvá zatížení, uzdravím tě. Stojím při tobě, neboj se být sám sebou. Neboj se stavět proti zlému, já stojím při tobě. Nazývej dobro dobrem a zlo zlem. Nabízím ti poznání (vzdělání) i osobní přátelství.
Nechoď pod svou cenu, pro mě máš velikou hodnotu.
Pokud mou nabídku pokládáš za cennou, věz ale, že cesta, kterou ti nabízím, je dlouhá, na celý život.“

Od Abraháma víme, že Bůh říká: „Nechci oběti (vzpomeň na obětování Izáka), buď spravedlivý a usiluj o spravedlnost pro všechny.“
„Nepotřebuji, abys mě oslavoval,“ říká Bůh. „Ty se potřebuješ učit umění naslouchat Bohu (k tomu především slouží modlitba). Ty se potřebuješ učit umění naslouchat druhému i sobě.
Ty se potřebuješ učit ovládat a žít v řádu. Já tvé posty nepotřebuji. Nepleť si, co děláš pro mě s tím, co děláš pro sebe.“

„Poslouchej dobře,“ říká Bůh, „k čemu tě vyzývám:
Nechci, aby ses vznášel,
přeji si, abys to, co ti prokazuji – spravedlnost, věrnost a milosrdenství – snášel lidem na zem.“

Takováto služba a spolupráce s Bohem je pro nás ctí!
Přináší veliké požehnání. Nám i druhým.
Z příběhů Abrahámových se nám dostalo vzácného poznání. Od Mojžíše, Eliáše a dalších mužů božích také.
Od Ježíše teprve!

K evangeliu jen krátce:
Vícekrát jsme si všímali, že holý úryvek evangelia „o proměnění na hoře“, je nešťastně vytržen.
Kdo si nepřečte patřičné souvislosti od všech evangelistů, může se lehce nechat svést z Ježíšovy cesty.
(I slova Písma je třeba správně používat. Minule jsme si opět všímali, jak ďábel rád určitá místa z Písma vytrhává ze souvislostí, aby nás chytře a pod rouškou zbožných řečí dostal tam, kde nás chce mít.)

Nezavírejme oči před selháním apoštolů! 

Proč chceme raději stavět Ježíšovi slavobránu? Jeho velikost přece nepopíráme.
Nepřeskakujme Ježíšovy vyučovací lekce.
Varují nás, abychom nespali tam, kde nemáme.
Abychom se nepřeceňovali, abychom si nemysleli, že jsme pokročilí a nehráli si na Mistry. Abychom si nemysleli, že už všechno známe a všemu rozumíme.
Apoštolové nám zaznamenali Ježíšova slova: „Až učiníte všechno, co vám bylo přikázáno, řekněte: `Jsme jenom služebníci neužiteční, učinili jsme jen to, co jsme byli povinni učinit.´“ (Lk 17:10)

I Petr, apoštolové, Abrahám, Mojžíš i Eliáš nás učí: „Porozuměl-li jsi jedné věci, nemysli si, že už rozumíš další věci.“
Umíš-li jednu věc, nemysli si, že umíš všechno. 

Abrahám netrpěl komplexem méněcennosti, ale na Mistra si nehrál. Svá selhání nepopíral.
Cesta ke svobodě a porozumění Bohu pro něj měla největší hodnotu.
Stal se požehnáním pro druhé.

	2008
2. neděle postní       Gn 12:1–4a       2 Tim 1:8a–10       Mt 17:1–9       17. února 2008

Setkání Abráma s Hospodinem popisované v 1. čtení nemohlo být takto stručné (a zřejmě nebylo první.) Příslib Hospodina je nabídnut i nám.
Stále ovšem platí výzva k vycházení z příliš lidských představ o Bohu a ze všelijakých zatížení rodiny a společnosti. I učedníci Ježíše potřebovali „vyjít“. V něčem se jim to podařilo, v něčem ne.

I apoštolové se několikrát dostali do sporu s Ježíšem. I my se někdy s Bohem ve svých názorech míjíme. Zřejmě nás ještě spor s Bohem čeká. Bůh má často jiné názory než my, má jinou představu o spravedlnosti, odpuštění, zbožnosti, atd. než my. Písmo nás kolikráte překvapí něčím, co bychom my řešili jinak.

Už vícekrát jsme se zamýšleli nad událostí na hoře Proměnění. Říkali jsme si: pokud čteme pouze Mt 17:1–9 budeme se točit v bludném kruhu. Je důležité nepřehlédnout, co předcházelo – viz celou 16. kap. Matoušovu. (Je dobré si to vše porovnat s druhými evangelisty.)

Ježíšovi odpůrci nebyli ochotní naslouchat Ježíšovi. 

Předpokládám znalost toho, co jsme si už o Proměnění Páně říkali. 

Vyjděme z nenápadné věci – spánku učedníků. 
Pokud nás něco nebaví, buď lelkujeme nebo pospáváme. Dobře to víme ze školy i z kostela. U napínavého filmu neusneme. Zajímavou knížku musím násilím odložit. 

Aby se vyučování povedlo, je třeba, aby mezi učitelem a žákem proběhla sympatie, aby spolu ladili a aby žáka zajímalo téma, nejlépe, aby mezi oběma proběhla diskuze. 

Učedníky nebavilo, co Ježíš projednával s Mojžíšem a Eliášem.
Abychom pochopili o čem byla řeč, je nutné se vrátit zpět:
„Od té doby začal Ježíš svým učedníkům ukazovat, že musí do Jeruzaléma, trpět od starších, velekněží, vykladatelů Písma, být zabit a třetího dne vzkříšen.“ Petr však vzal Ježíše stranou: „Bůh uchovej, to se ti nestane“. Ježíš se obrátil a řekl Petrovi: „Jdi mi z očí, satane!“ … (Srov. Mt 16:21–23) V Markově evangeliu Petr Ježíše „kárá.“ (Mk 8:32).

„Petře, takhle začíná a tak jedná satan. Myslí si, že je chytřejší než Bůh. Jestli ty budeš takhle jednat, stane se z tebe zavrženec jako satan.“

Toto je velice kritické místo. Takové jednání je velice nebezpečné. Všimněme si toho. Z této chyby apoštolů (nejen Petra) se můžeme mnoho naučit. Mnohokráte jednáme podobně.
Ježíšovi učedníci jsou v prvním semestru a už opravují svého profesora. Každou chvíli někdo z křesťanů, který by ani „neudělal základní zkoušku z náboženství,“ vykládá, jak je „to a to“ správně. 
(Nezapomeňme, že jsme teprve v základním kurzu! Potřebujeme vědět: Až pozorně a poctivě projdu evangelia, pak mohu něco o Ježíši nesuverénně říkat.)

Z této evangelijní události se můžeme mnoho naučit pro řešení svých sporů.
Kdo má pravdu? Jak se jí dobrat a podle koho se budeme řídit?
Nepomohou naše halasná prohlašování: „Ježíš je Mesiáš, syn Boha živého“. To tvrdil i svatý Petr a přesto jej Ježíš nazval satanem.

Učedníci, kteří upřímně milovali svého Mistra, měli někdy výpadky v naslouchání Ježíšovi. Ne že by měli poruchu sluchu. Někdy nenaslouchali „svému milovanému Mistrovi,“ někdy nebyli ochotní „obracet“ se k Bohu skrze Ježíše. Následovat Ježíše.
Z dětství se drželi náboženské cestičky svých otců, o které rabíni tvrdili, že vede k Bohu. Už „věděli jak to je“. Máme na to přísloví: „Vejce učí slepici“.

Bylo by dobré si delší dobu všímat této chyby (nejprve u druhých – tam vidíme chybu nejdříve, ale pak ji hledejme u sebe).

Všimněme si i dvou způsobů odmítání: zdvořilého a hulvátského (oba ovšem vedou ke stejné chybě).
Přichází návštěva. „Koho to sem čerti nesou?
Pojďte dál, pane Nováku, vítám vás!“ („Ten mně mohl být ukradený!“)
Na Boha to ale neplatí. Ví, co si myslíme, před ním si nemůžeme hrát na slušně vychovaného člověka, který nesouhlasí s tím, co ten druhý říká.
Říká-li někdo, co druhý považuje za nesmysl, pak „dobře vychovaný člověk“, přikyvuje, taktně mlčí, něco k tomu přidá nebo se začne bavit o počasí. Neomalenec, společenský barbar řekne: „A to je hloupost“.
My hodnotíme lidi podle společenské stránky. Ale Bůh to hodnotí jinak, Bůh ví, co si myslíme. A z hlediska Božího je úplně jedno, když Petr řekl Ježíšovi: „Ježíši, prosím tě, neboj se, to tě nemůže potkat“ nebo „Ježíši, nepovídej hlouposti, vždyť se v tom nevyznáš, pan rabín říká to a to, a pan rabín je vzdělaný, to je teolog. A co jsi ty? Obyčejný tesař!“
Z hlediska toku informace je to naprosto rovnocenné. Pokaždé je to odmítnutí informace. Výsledek je stejný. A to je rozhodující.

Nepřehlédněme ale, že naše zaťatost trvá, stává se procesem a nese další zlé ovoce.
Všimněme si toho opět na apoštolech (ti jsou tak poctiví a velkorysí, že to o sobě nechali rozhlásit – abychom se my co nejdříve „obrátili“).

Ježíš poprvé říká: „Jdeme do Jeruzaléma, oni mě zabijí“. („Kdepak, to se ti nestane.“)
Druhý případ je „Proměnění na hoře“. Ježíš sebou bere Petra, Jakuba a Jana, aby jim to, co odmítli Ježíšovi, řekl Mojžíš a Eliáš, jejich největší autority.
Ježíš samozřejmě ví, že se mu nepodaří s apoštoly v této věci pohnout, ale je to poučení pro nás, poučení o zatvrzelosti člověka, který stojí tváří v tvář vůči Bohu a přesto tvrdí své!
Petr, Jakub a Jan tedy podruhé slyší zprávu o Ježíšově zmrtvýchvstání právě tady a to z úst nejpovolanějších, z úst Mojžíše, Eliáše a Ježíše. Ale Petra, Jakuba a Jana to nebavilo a schrupli si.
Když to skončilo a apoštolové se probrali, začali se svým hurá nadšením: „to je nádhera, postavíme Vám Nejdůstojnější Otcové tři kapličky (tři stany)“ – což ovšem Ježíš nemá rád, proto setkání ukončí.
Zde je ukázán problém nebe. Apoštolové chtějí být spolu s Ježíšem, Mojžíšem a Eliášem, ale rozhovor s Ježíšem, Mojžíšem a Elijášem je nebaví a usínají.
Jak chceme být v nebi se svými názory? Kdy a jak se TO změní? Samo? Kdy a jak se MY změníme?
Nikdo nás měnit nebude. Do nebe není nikdo tlačen.

Jak stárnu, čím dál častěji přemýšlím, jak se v nebi shodneme? Nic se neudělá samo. Jsme čím dál víc moudřejší a smířlivější nebo čím dál víc rozhádání? Co pozorujete ve svém okolí vy?

Jak to, že apoštolové byli v něčem rozumní a v něčem si nedali říci? Jak to, že některé Ježíšovy názory dokázali rozpoznat coby správné a dobře je slyšeli a jiné jakoby neslyšeli?

Jak to, že pro nás jsou některé stránky nebo místa v evangeliu jakoby bílá?

Kolik lidí z nás by si Ježíš vybral do své party? Kolik z nás by skutečně stálo o jeho blízkost?

Kolik z nás by mu odporovalo a kolik by sice neodporovalo, ale nestálo o jeho názory?

Jak se naučíme řešit naše spory a podle jakého klíče? Viz Příloha.

Dodatek:
V Prologu Janově čteme: „Ježíš přichází z náruče otcovy“ (srov. J 1:18). Evangelia pak zvou čtenáře k tomu, aby si ověřil, zda je to pravda. Bůh má úctu k člověku a nevynucuje si, aby člověk před jeho pravdou sklonil hlavu. Bůh nemá poddané, ale děti, které vede k dospělosti.

Příloha:
Článek z Okénka 2/2008:
PRAVIDLA K HÁDÁNÍ A SPORŮM
Čtenáře evangelií překvapí, že Ježíš mnoha tazatelům na jejich otázky vůbec neodpověděl. Už jeho předchůdce Jan neodpověděl vyšetřovací komisi, jež měla zjistit, kým Jan je: „To je vedlejší, kdo jsem já“. A hned přešel k nejdůležitějšímu: „Já jen připomínám výzvu Izajáše, je třeba si srovnat své názory s Bohem, jinak se mineme s Mesiášem“. (Srov. J 1:19n)
Písmo nás učí, že se máme ptát, zkoumat a ověřovat, zda je pravda to, co kdo tvrdí.
Podobně nás učí vytřídit podstatné otázky od zbytečných. A rozpoznat hádku od sporu.
Při sporu o něco jde. Chceme spolu třeba hezky strávit večer, ale jeden chce jít do kina a druhý chce zůstat u televize. Jeden by rád koupil ze společně ušetřených peněz fotoaparát a druhý myčku nádobí. Co si počít, nezískáme-li pro svůj návrh většinu hlasů? Dohodneme-li si pro tyto případy nějaké pravidlo (například hodit si korunou, střídat si právo rozhodujícího hlasu…), dokážeme spor vyřešit.
Při hádce na rozdíl od sporu nejde o řešení něčeho důležitého. Ale mám špatnou náladu a potřebuji si na druhém schladit žáhu, pomstít se mu, ponížit druhého, vybít si agresivitu… Zaútočím na druhého a v okamžiku, kdy se naštve, se mně uleví. Pak ten druhý sbírá munici, zaútočí na mě a když se naštvu já, uleví se jemu. Tak to může pokračovat čtyři hodiny nebo čtyři dny.
Ježíš viděl do lidí, hádkám se úspěšně vyhýbal a šel jen do sporů, které mohl vyhrát. (Není snadné na hádku nepřistoupit; ten, kdo se chce hádat, se ji velice snaží vyvolat.)
Ježíš nám ukazuje jak řešit spory: „Pokud si nevyříkáte, co máte proti sobě, nechci vás vidět v kostele“. (Srov. Mt 5:23–26)
(To komunisté měli jen prokurátory a soudce a nedodržovali starou pohanskou zásadu: „Nechť je slyšena druhá strana“.)
Ježíš rozpoznal ty, kteří hledali pravdu. S některými hříšníky se rychle dohodl (se Zacheem, Samaritánkou, ženou cizoložnou i s lotrem po pravici). Ale neuspěl s těmi, kteří vždy všechno vědí nejlépe.
Mnoho se můžeme naučit hrou. Má svou vlastní hodnotu, ale také nás připravuje na život. Učí nás co je ke hře (a k životu) třeba, aby hráči:
 1.	chtěli hrát,
 2.	snažili se ze všech sil vyhrát
 3.	dodržovali pravidla (včetně výroku soudce, jež není vševědoucí).
Nedospělí (všech věků) neumějí prohrávat, nemohou být partnery. Buď druhá strana přijme jejich názor nebo se do nekonečna hádají.
Kdo nedodržuje pravidla, nepatří ani na hřiště, ani do hlediště. Chce se prát, kazí hru i život.
Je velice poučné si všímat s kým se Ježíš bavil a komu se vyhnul. Komu říká: „Běda vám …“, „Plemeno zmijí …“ a před kým varuje: „Neházejte perly psům …“ (To nejsou nadávky, ale diagnóza). Náboženské násilí často ohrožuje život a zatím nevyhynulo.
Teroristé, kukluxklan, extrémisté a anonymové si zakrývají svou tvář. Nejsou schopni dialogu ani řešení sporu.
Ježíš ale pochválil profesora, který přišel na Ježíše útočit.
„Ježíši, to jsi řekl správně, u mě bys udělal zkoušku z morálky za jedna“.
Ježíš mu řekl: „Pane profesore, nejste daleko od božího království. Dokážete uznat, v čem má protivník pravdu“. (Srov. Mk 12:28–34)
Dospělý člověk snese jiný názor druhého a pokud ten druhý není padouch, může si jej vážit.
My máme tedy velikou výhodu. Máme učitele, jež zná člověka jako nikdo jiný. „Na počátku bylo Slovo, to Slovo bylo u Boha, to Slovo byl Bůh. To bylo na počátku u Boha. Všechno povstalo skrze ně a bez něho nepovstalo nic, co jest.“ (J 1:1–3)
Máme učitele, který zná Boha jako nikdo jiný. „Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.“ (J 1:18)
Máme přítele, který nás má rád jako nikdo jiný.
Ježíš nepřistoupil na hádky. Šel do některých sporů – všechny čestně vyhrál. Ti co se pokládali za zbožnější, neunesli prohru…
	3. neděle čtyřicetidenní

	2020
3. neděle čtyřicetidenní       Ex 17:3–7       Ř 5:1–2. 5–8       J 4:5–42       15. března 2020

Ježíšovo setkání se Samařankou je v mnoha věcech výjimečné a přelomové.
Dva tisíce let o něm čteme a tak málo jsme pochopili.

Zajímá nás vyučování boží moudrosti, čteme, jak byli staří Izraelité po staletí vedeni k rozlišování „čitého“ a „nečistého“, aby si všímali, že i něco, co není hříchem, ale je závažnou překážkou k setkávání s Bohem a druhými.
Ježíš nám (novému Izraeli) ukázal, co je „nečistotou“ (není košer) a kde se to bere. Jako uzdravoval tělesně slepé, hluché a malomocné, tak nám nabízí uzdravení ze slepoty, hluchoty a malomocenství ducha. Tato postižení vycházejí z našeho srdce, máme nepřejícný, nepřátelský – nečistý pohled na druhé (srov. Mt 6:22–23) a sami ledacos nechceme vidět a slyšet (srov. J 9:40–41). Naše náboženská povýšenost („naše církev je dokonalá, já vím jak to přesně je,“), je naší „nečistotou“, je překážkou na naší straně, zabraňující nám setkání s Bohem a s lidmi, s kterými máme společně Boha hledat.

Myslíme-li vážně naši prosbu při liturgii: „Pane, řekni jen slovo a má duše bude uzdravena,“ a přijmeme-li boží slovo o Ježíšově jednání se samařankou, může být naše slepota („nečistota“) uzdravena.

V minulých letech jsme dost podrobně sledovali, co se mezi Ježíšem a samařankou odehrálo. Připomenu to základní.
Judeici a Samařané se nesnášeli, přesto, že byli „bratranci ve víře“ (navzájem si prováděli veliké a kruté naschvály …).
Ježíš šel úmyslně přes území Samařanů (nedbal na to, že se v očích „zbožných“ „znečistí“).
K ženě samařské se choval (podle tehdejších společenských náboženských pravidel) nepatřičně, pohoršlivě:
 1.	mluvil na veřejnosti s ženou
 2.	dokonce ji požádal o službu
 3.	mluvil s ní o náboženských věcech (i když věděl, že nežije v řádném manželství)
 4.	řekl jí, že je Mesiášem (to židům neřekl, až před Kaifášem a veleradou)
 5.	použil ji jako apoštolku samařanů.

K té, na kterou ostatní plivali (proto chodila pro vodu v poledne za úmorného vedra, kdy ostatní drží siestu v chládku svých domů), se Ježíš choval s velkou úctou jako k dceři boží.
(Apoštolové ovšem nad Ježíšovým jednáním pohoršeně pozvedli obočí – tentokráte se ale neodvážili svého Učitele napomínat.)

To, že žena nechala svůj džbán u studně je hodné naší pozornosti (nádoba na vodu měla svou hodnotu, stejně jako načerpaná voda – s tou nikdo nešeredil) a běžela k samařanům se zprávou, že je u Jákobovy studny zřejmě Mesiáš.

I samaritáni byli „nečistí“ svou nenávistí k židům a svou povýšeností nad „ženou od studny“. Ale nechali se od Ježíše ze své nečistoty uzdravit.
Oceňuji jejich překvapivé jednání s tou ženou – neodplivli si před ní („Co ty, nás budeš poučovat, nejdříve si dej do pořádku své manželství!“), ale následovali ji ke studni. Byli ochotni se jít přesvědčit, kdo ze židů ke studni přišel. A uznali, že Mesiáš může přijít z jiné „církve“. V mnohém předčili židy.
Dva dny pak Ježíš samařany vyučoval.
Kdo z nás by čekal, že „bludaři“ budou hladoví a žízniví po Duchu, že přijmou vyzvání k obrácení se k Hospodinu a nebudou sebejistě tvrdit, že jejich „víra“ je ta nejpravější.

Jaké ovoce pak Ježíšovo odvážné jednání (porušování zbožné tradice) přineslo?
Z Ježíšova jednání si máme vzít příklad k náboženské snášenlivosti (která nám v dějinách krutě chyběla a mnohdy dodneška chybí)  a jeho lásku k druhým.
I k vlastním ženám se my, muži, chováme nadřazeně. Katolická církev je jednou z nejzpozdilejších církví – i v této věci se zřekla svého úkolu být ve společnosti předvojem a nositelkou osvícení Ježíšova – žena u nás dosud nemá stejné postavení jako muž.

Ekumenismus patří k úkolům Ježíšových učedníků (zatím nesplněným) při budování božího království.
Ježíšova slova o sjednocení nám jsou životadárným a nezpochybnitelným pokynem (i ti, kteří místo micva říkají přikázání, jsou také za ta Ježíšova slova odpovědní). 

Provinili jsme se proti Ježíšovu vyučování o budování božího království. Vymysleli jsme si pro sebe všelijaká privilegia a povyšovali se nad jiné rasy, náboženství, pohlaví, sexuální orientaci, sociální třídy, chudé, laiky … Nechtěli jsme vidět, že Ježíš hájí důstojnost každého a s každým jedná tak, aby zakusil, že je milovaným dítětem božím. 

Teď nabídnu něco pro pokročilejší.
Ježíšovým zbožným současníkům bránila k přijetí Mesiáše jejich náboženská sebejistota.
Kupodivu samaritáni (kteří také měli svou „nečistotu“ a byli přesvědčení o své pravověrnosti) se otevřeli Ježíšovu kázání.
Žena od studny (která mimo jiné zakusila na vlastní kůži, jak tvrdě s ní její souvěrci jednali) se ptala Ježíše, kde má být Hospodin uctíván (zda v Jeruzalémě nebo na jejich hoře Gerizímu) – směřovala k otázce, které náboženství je Bohu blíže.

Výše jsem popsal, že pak i obyvatelé Sycharu Ježíše přijali a s velkým zájmem mu naslouchali.
Když Ježíš před Kaifášem řekl, že je Mesiášem, víme, jak agresivně velekněz reagoval. Místo, aby požádal Ježíše: „Dokaž, že si Mesiáš,“ nespravedlivě Ježíše poslal na kříž a všichni členové nejvyššího církevního soudu rozsudek smrti Nazaretského odkývali.

Zkuste si každý doma v rodině sám přečíst potichu rozhovor mezi Ježíšem a samařskou ženou, a pak každý text přečtěte nahlas. Uvidíte, jakým tónem budete jednotlivé věty té ženy číst, kdo z Vás textu porozuměl nejlépe, kdo se trefil nejblíže. 

Když Samařanka poznala, že ten neznámý Judejec o ní všechno ví („máš to těžké, tvůj mužský si tě nechce vzít za manželku, má strach, aby nedopadl jako těch tvých pět dřívějších manželů,“) , bylo to pro ni potvrzením proroka přicházejícího od Boha (tak argumentovala i samařským chlapům).

Ptejme se, co jsme my udělali z Ježíšových slov: „… ti, kteří Boha opravdově ctí, budou ho uctívat v Duchu a v pravdě. A Otec si přeje, aby ho lidé takto ctili. Bůh je Duch a ti, kdo ho uctívají, mají tak činit v Duchu a v pravdě.“
Řada křesťanských církví hlásá, že je ta nejpravější, ale pouhá příslušnost k vlastní církvi nebo náš kostel nám nezaručí, že je Bůh s naší službou jeho království spokojen.
Judeici Ježíšovy doby byli také v pravé církvi a nebylo jim to nic platné. 

Pravdu nevlastníme, teprve se k ní každý blížíme, dokonce se také často Bohu vzdalujeme – proto se stále potřebujeme obracet k prameni vody živé. 

Judeici a samaritáni (včetně ženy od studně) byli „nečistí“ pro Ježíšovo království, ale chceme najít, co ti samaritáni měli navíc proti Judeicům.

Samritáni šli za ženou, kterou před tím špinili, přemohli svůj odpor k ní, očekávali Mesiáše a připustili, že může přijít od náboženských konkurentů. Je na místě před nimi smeknout. Ale to nestačí. Připouštíme, že nás někdo, kdo nám nevoní, může upozornit na to, co z Ježíšova učení zanedbáváme?
Jak často toho, kdo nám to připomíná, špiníme a napadáme?

Rozumíme tomu, co má Ježíš za „nečistotu“ svých učedníků?
Je to také neochota naslouchat Bohu, nesprávné náboženské myšlení, které ovšem pokládáme za správné. Není to ještě hřích, ale často vede k nesnášení názorů druhých, k jejich posmívání a pohrdání jimi a nezřídka k náboženské nenávisti.
Touto nečistotou je nejen neochota naslouchat slovu božímu, nehledání zájmu o ně (aby nás přitahovalo a těšilo jako samaritánku a obyvatele Sycharu), ale i neochota hledat způsob Ježíšova myšlení.

Uvedu jeden příklad: Ježíš kdysi káral nejlepší izraelské farnosti:
„Běda ti, Chorazin, běda ti, Betsaido! Kdyby se byly v Sodomě, Týru a Sidónu udály takové mocné skutky jako u vás, dávno by byli seděli v žíněném šatě, sypali se popelem a činili pokání. Ale v Sodomě, Týru a Sidónu bude na soudu lehčeji než vám. A ty, Kafarnaum, budeš vyvýšeno až do nebe? Až do propasti klesneš!“ (Srov. L 10:112–15)
Mnohokrát nás Ježíš varuje: „Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci!“
Kdo z křesťanů se nechvěje a neptá se lépe než Ježíšovi učedníci: „Ježíši, jsem to snad já?“
Kdo by se nechtěl zkoumat, zda není „nečistý“ pro Ježíšovo království, nemohl by ho Ježíš očistit a uzdravit z jeho slepoty a hluchoty.
Pokládáme „nečistotu“, před kterou nás Ježíš varuje, za větší nebezpečí než koronavirus?

Prosíme o pomoc proti této „nečistotě“, když říkáme: „Otče nás, zbav nás od zlého“?

Děkujeme Bohu, že k nám v Ježíši sestupuje s úsměvem jako laskavý lékař.

	2017
3. neděle čtyřicetidenní       Ex 17:3–7       Řím 5:1–2. 5–8       J 4:5–42       19. března 2017

Čtyřicet let se Izraelci vysvobození z Egypta motali v kruhu, než směli vstoupit do země svých otců. 

Voda patří mezi základní životodárné látky. Proto je také velkým duchovním symbolem. 
Voda propojuje první čtení s evangeliem.
Mojžíš byl veliký učitel, Ježíš je ještě větším Učitelem.

Svět je krutý a život – tak, jak ho vedeme – je nespravedlivý. 
Naprosto zbytečně si ubližujeme svou povýšeností, nesnášenlivostí a předsudky. Ježíš před dvěma tisíci lety zbořil mnohé zdi mezi lidmi. Ženám, dětem, nemocným, i hříšníkům vracel důstojnost dětí božích. 
Proč zůstáváme jeho učení tolik dlužni? Kdy konečně domyslíme Ježíšův přístup k člověku?
Ježíš se neptal, zda je někdo žid nebo samařan, obřezaný nebo pohan, člověk svobodný nebo otrok, muž nebo žena, dospělý nebo dítě, heterosexuál nebo homosexuál, s každým jednal s velikou úctou a respektem.

Po měsíčním vyučování u Ježíše by už mohlo každému dojít, že Ježíš přišel s převratnými, někdy šokujícími názory. 

Ježíš byl první ekumenik … My jsme sralbotkové, dva tisíce let utekly a stále neumíme uznat rovnocennost nekatolických křesťanů (proto jsme byli ve 20. stol. jako zvětralá sůl pošlapáni srov. Mt 5:13).

Setkání Ježíše se Samaritánkou je jedním z převratných příběhů. Je velice obsáhlý.
Rozhovor byl o mnoho bohatší. Text je opět popsán jen heslovitě.

Připomenu z dřívějška alespoň pár věcí.
Samaritáni a židé se nenáviděli a navzájem si dělali kruté naschvály. Postoj některých apoštolů k samařanům známe, na Ježíšovo jednání nestačili ani koukat.
Pro váženého muže bylo tenkráte nemyslitelné mluvit na veřejnosti s ženou vlastního kmene. Natož se samaritánkou. S ženou, která nemá v pořádku manželství – to je už nad všechnu představivost.
Nevíme o Samaritánce víc, než co nám text prozrazuje. Nevíme, proč si ji poslední mužský nevzal za manželku.
Chodila pro vodu v největším vedru, aby nikoho nepotkala a nikdo po ní nemohl plivat, že žije s chlapem na hromádce.
Nestalo se jí, že by s ní tak krásný člověk mluvil s takovou úctou!
Kladla více otázek než pan profesor Nikodém. A neznámý s ní mluvil i o Bohu – s ženou a samaritánkou!
Má říci pravdu, že není vdaná? Co když jí ten pán neznámý plivne do tváře a ona přijde o životní zážitek? Když řekla pravdu, ukázalo se, že Ježíš o ní od začátku věděl co je zač – a přesto s ní jednal jako s dcerou královskou! („Kdo má, tomu bude dáno!“)
Běžela k těm, kteří na ní dosud plivali. Jak to, že se jí nedostalo dalšího ponížení? Kdo by to do samaritánů řekl, že s ní půjdou za neznámým židem?
Známe to, že každá církev je přesvědčená, že je Bohu nejmilejší a je ta pravá.
Jak, to že samaritáni přijali, že Mesiáš přijde ze židů?
My se bráníme Ježíšovým informacím mnohem menšího kalibru. 
Dva dni Ježíš zůstal u samařanů (v Nazaretě ho chtěli kamenovat už po prvním kázání). 
Apoštolové vyrostli ve vědomí o Bohu slitovném a milosrdném. A podobně jako my, měli svou hranici, ve které suverénně určovali, ke komu by Bůh měl být milosrdný a ke komu UŽ NE!
My také nezkoumáme, jak Ježíš nahlíží na homosexuály, rozvedené nebo muslimy. My víme(!), co si takoví lidé od Boha nezaslouží.

Sešel jsem se se spolužákem, který žil odsouzeníhodně, ale přiznává i spolupráci s StB. Myslím si, že je Bohu asi blíž než já (pro ty, kteří mě nemají rádi, povím: možná je Bohu blíž než někteří úspěšní spolužáci).

Bylo by dobré uvažovat, jak samaritánka žila dál. Možná se už nikdy s Ježíšem nesetkala.
Přátelství a každý vztah je třeba živit. Znovu a znovu se setkávat, naslouchat Písmu, porovnávat si vzájemně své názory s druhými hledajícími.

Velice záleží na tom, zda je nám učitel (nebo někdo druhý) sympatický. Máme si dávat pozor, abychom nevyhledávali informace, které pouze potvrzují naše názory.
Ale poctivý člověk je schopen změnit názor i na původně nesympatického člověka.
Uvěřili jsme svým učitelům v semináři, když některé teology označili za bludaře („Naši odpůrci jsou směšní,“ jsme často slyšeli.) Někdo pak zjistil, že to byla pomluva.

Někteří Samaritáni Ježíše přijali, uznali jeho velikost. Jak to, že někteří židé ohánějící se pravověrností (a celou Biblí) se na Ježíše velice zlobili?
Co zapříčiňuje náš odpor vůči některé pravdě? 
Na promýšlení máme celý týden.
Objevit v sobě vzpurnou příčinu je víc než kdybychom 40 dní nepozřeli ani sousto. Obracení se k Ježíšovi vyžaduje práci (ta ale přináší radost). „Když se „postíš“, navoň se“, říká Ježíš s úsměvem (srov. Mt 6:17).

	2014
3. neděle postní       Ex 17:3–7       Řím 5:1–2. 5–8       J 4:5–42       23. března 2014

Pochybovat o přátelství a péči Boha Zachránce je ošklivé. Obvinit Hospodina, že Izraelity vyvedl do pouště, kde zemřou žízní, je hnusné.
Dovedeme si to trochu představit, kdyby o nás něco podobného řekly naše děti, velice by se nás to dotklo.

Po návratu z babylonského otroctví začali Judejci obnovovat chrám. Samaritáni přišli na brigádu, ale byli odmítnuti jako ti, kteří nejsou košer – jsou nečistí.
Samaritáni si na vedlejší hoře u města Sychar zbudovali svůj chrám, ale Židé jim ho v r. 170 př. n. l. pobořili. Ježíš jako žid vstoupil na toto „horké místo“. Samaritáni nebyli žádná neviňátka. „Jeden za osmnáct, druhý …“

Ježíš ví, že je „doba žní“, chce shromáždit do boží stodoly co nejvíce lidí, kteří jsou schopni přijmout výzvu k obrácení.
Jak si počíná boží žnec, ukazuje na přístupu k Samařance.

Do některých kostelů přicházejí homosexuálové a místní faráři se jim věnují. (To se některým křesťanům krajně nelíbí.)
Ježíšovo jednání se Samaritánkou bylo tak opovážlivé, že u toho apoštolové ani nemohli být. Byli by tak pohoršeni, že by rušili a ani by neposlouchali to, o čem byla řeč.
Styděli by se za Ježíše, že si na veřejnosti zadává s ženou, navíc Samařankou, že ji požádá o pomoc (a to by ani nevěděli, že žena žije na hromádce s kolikátým chlapem).

My se v tomto případě nepohoršujeme nad tou událostí a nám je už dva tisíce let. A také už příběh „známe“. Co jsme si od něj do života odnesli, jak mění naše postoje, si můžeme opět zkontrolovat.
Je možné, že my někde zaostáváme za Ježíšem v úctě k lidem na okraji?

S některými lidmi je lépe mluvit tak, aby nás určité ostříží oči neviděly.

Ježíš nechodil v uniformě, nenosil žádný odznak toho, kdo je. Neměl zapotřebí vnějším způsobem zviditelňovat boží církev. Neohromoval druhého svým postavením, hodností, důstojností. To vše brání otevřenému, upřímnému a svobodnému rozhovoru. Nepřichází s vnější mocí, nikoho netlačí dolů, na kolena, naopak nás přichází povzbudit a pozvednout.

Samaritánka nebyla zbožná puťka, její tón řeči s Ježíšem ukazuje, že se jen tak nedala (měla svou odvahu – například unesla odsouzení svých sousedů).
Ježíš se neuráží, když před ním – mužem Samaritánka nestojí v pozoru, ví, že tu ženu může získat.
I Samaritánka si rozhovor vychutnává.

Ježíš ji za chvíli řekne, že je Mesiáš (tím ji Ježíš šetřil, víme proč), ale všimněme si, jak si počíná, nejprve ji překvapí svou úctou, pozve ji k rozhovoru a jedná s ní jako s úctyhodným partnerem.
(Jak jinak bude s Ježíšem později jednat Kaifáš.)

Ježíš nespěchá, nechává na ženě, aby krok za krokem objevovala, s kým mluví. Když žena zareaguje: „Dej mi tu živou vodu“, Ježíš hraje dál svou hru: „Proč ne, zavolej manžela, třeba se dohodneme a podepíšeme smlouvu.“

V minulých letech jsme si říkali, že přiznat pro ženu pravdu o jejím nemanželství bylo rozhodující pro pokračování Ježíšovy rozmluvy s ní – může se o neznámém muži dozvědět víc.
A může být obdarována víc, než tuší.
Mělas pět mužů a ten, s kterým žiješ, si tě nechce vzít. Vím, že s ním máš trápení.
„Jak to víš??
Ty jsi prorok.“
„Počkej, když jsi prorok, tak mi můžeš říct‘ i jestli lze Boha uctívat na naší hoře, nebo jestli to je možné jen v Jeruzalémě (jenže tam nejsme my Samaritáni vítáni).
(Že otázka ženy nebyla únikem z trapného odhalení jejího neuspořádaného života, ukazuje její další jednání.)

Kdož ví, jaké postoje tato žena zastávala jako mladá. Možná ji její životní prohry přivedly k přemýšlení, kde je zákonictví, pravda a život. K vyhlížení Mesiáše, který nám může vnést nové světlo do našich sporů a očekávání.

Takovému člověku – dokonce ženě – se Ježíš může představit jako Mesiáš.

Samařanka je pro mě patronkou těch, kteří jsou schopni rozhovoru. Připouští, že její církev nemusí všechno vědět. Že ten druhý může víc vědět než ona. Je svobodná, nebojí se přiznání svých zranění a vin.

Za týden uslyšíme, jak při uzdravení slepého zareagovali židé (kteří byli v pravé církvi).

Žena běžela ke svým souvěrcům. Možnost, že přišel Mesiáš, jí převážila nepříjemné pocity s těmi, kteří na ní dosud plivali.
„U studny Jákobovy je nějaký člověk …, možná to je Mesiáš. Přezkoumejte to …“
A samaritánské náboženské autority jdou na popud nějaké ženštiny ke studni. Vedou řeč s židem!!
Pozvou ho do města a ke stolu. Dva dny stráví v ekumenickém rozhovoru, ve kterém nemají převahu.

Po Ježíšově odchodu náboženští představení pochválí ženu: Mělas pravdu, je to Mesiáš.

Samaritánka neměla správné náboženství, ale byla otevřená hledání, kde je pravda.
Měla otevřené dveře pro Mesiáše, i kdyby přišel z jiné církve.

Velekněz žil ve správném náboženství, ale už dopředu vyloučil, že by Ježíš mohl být Mesiášem.
Když Ježíš přiznal, že je Mesiášem, Kaifáš neřekl: Dokaž to, legitimuj se. O Ježíšových zázracích moc dobře věděl, včetně vzkříšení Lazara. Sehrál divadélko: "Rouhal se! Nač ještě potřebujeme svědky?“ A velerada souhlasila: „Ukřižuj ho.“

Řady lidí dál a dál si jsou jistojistí, že oni mají pravdu a jejich církev je neomylná. A neumí rozlišit, že nestačí být v pravé církvi.

Nás Ježíšova odpověď, že Bůh nebude uctíván ani v Jeruzalémě ani na Samaritánské posvátné hoře, netrápí. Ale zkusme se vžít do jiných otázek a zkusme si představit své postoje.

Samaritánka se ptala, je spása ze židů nebo ze samaritánů?

     Kdyby se někdo ptal:

Před půl stoletím:
     Je naše katolická církev ta pravá nebo je pravá evangelická církev?
„Přichází doba, kdy bude v každém kostele čteno z Bible v mateřském jazyku a lidé budou přijímat i Krev Páně.“
Před deseti lety:
     Je naše evangelická církev pravá nebo katolická?
„Přichází doba, kdy budou přijímat katolíci i protestanté u jednoho Stolu Páně.“
Před jedním rokem:
     Je naše katolická církev pravá nebo evangelická?
„Přichází doba, kdy i ženatí muži budou svěceni na kněze.“
Včera:
     Je naše evangelická církev pravá nebo katolická?
„Přichází doba, kdy budou i ženy povolány do kněžské služby.“
Zítra:
     Je naše katolická církev pravá nebo evangelická?
„Přichází doba, kdy se bude Evropa zmítat v další válce.“
Pozítří:
     Je naše evangelická církev pravá nebo katolická?
„Přichází doba, kdy bude Evropa islámská a pod nadvládou Číňanů.“

Pokaždé by někteří lidé v určité době nepřipustili odpověď za možnou.

Co jsme se dosud z této události, ze setkání Samaritánky s Ježíšem naučili?

Co se můžeme naučit?
Jakým způsobem jako autorita přicházet k druhým.
Jakým způsobem jako autorita vést s druhým rozhovor.
Poctivost a pravdivost se vyplácí.

	2011
3. neděle postní       Ex 17:3–7       Řím 5:1–2. 5–8       J 4:5–42       27. března 2011

V naší krajině je dostatek vody, u nás nikdo žízní neumírá. Ale ještě pamatuji některá stavení bez vodovodu, vodu museli každý den vytahovat ze studně, donést do domu a do chléva. Některé ženy ještě chodily máchat prádlo do potoka.
Víme, že v mnoha zemích je o vodu veliká nouze …
Ale jsou i jiné životodárné zdroje. 

Ježíše potkala řada lidí, někteří jej minuli, jiné zaujal, jen někteří mu přitakali.
Někteří oslovili Ježíše, některých si on sám všimnul. (Ježíš má oproti nám výhodu, vidí do lidí a nemýlí se v nás.)
Čím Ježíše zaujala samařská žena, jsme schopni říci až po vyslechnutí celého příběhu.

Nedávno jsme četli z evangelia: „Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.“ (Mt 5:8)
Na samaritánce je vidět, co znamená „čisté srdce“.

Samařanka pětkrát ovdověla a současný mužský si ji nechtěl vzít, možná měl strach, aby také neumřel. (Vzpomeňme na Sáru, pozdější ženu Tobiášovu a na Támar.)
Troufla si vybočit ze slušné společnosti, žila „na hromádce“, ale příjemné jí to nebylo. Proto chodila pro vodu raději v největším vedru, jen aby nepotkala někoho, kdo si před ní bude uplivovat.
Nebyla chudinka, měla svou hlavu. Ani s Ježíšem nemluvila jako zakřiknutá.
Netvářila se zbožně, nepředstírala, že její život je v pořádku.
Neupravila svědomí podle svých názorů. Neuměla vyřešit svou nouzi lépe, ale o vztah s Bohem stála. Byla poctivá, nezakrývala, co ji chybí a nedělala se lepší.

Ježíš se jí mohl představit jako Mesiáš. 

Jestlipak by se Ježíš jako Mesiáš představil nám?
Nepřehlédněme, že Ježíš přichází jako pan Novák. 
Zkusme vyjmenovat, kterým lidem se Ježíš sám představil.
Kterým to nepomohlo? Proč?

Pilát si otázky po Mesiáši nekladl.
Kaifáš a jemu oddaní saduceové měli svou hotovou představu o Mesiáši. Farizeové zrovna tak. Neuměli se poučit od Mojžíše a od Proroků (saduceové Prorocké knihy neuznávali), že se boží věci stále vzpíráme. Nepřipustili si, že se jim jejich poznání stává mocí, kterou zneužívají vůči ostatním lidem.
Pyšně nadřadili pravost svého náboženství nad snahu porozumět Bohu. Už jen to, že směli patřit do božího lidu, pokládali za osobní přednost. Byli se sebou spokojení.

Samařanka byla také odmala vychovávaná, že jejich náboženství je pravé. (Samaritáni uznávají jen Tóru, Pět knih Mojžíšových.) Ale zřejmě na sobě viděla, že pouhá příslušnost k „pravé víře“ nestačí.
Velekněz, saduceové i farizeové měli zřejmě manželství v pořádku, V Písmu si sice četli, že i světci dělají chyby, i jejich výjimečný první král Saul vnitřně (ne navenek) odpadl od Hospodina a neslavně skončil, ale mysleli si, že jim by se to nemohlo stát.

Samaritánka se uměla ptát.
„Které náboženství je pravé“?
Sama nic druhým nevnucovala: „Pojďte se podívat, zda u studny neodpočívá Mesiáš?“ Dobře to řekla.
A Samaritáni vyslechli ženskou, kterou měli v opovržení, neodplivli si před ní – když mluvila o Mesiáši – a šli se přesvědčit. (K Ježíšovu hrobu se po zprávě žen šli přesvědčit pouze dva z Ježíšových učedníků.)
Samaritáni pak přijali člověka z nábožensky nepřátelského tábora – Žida! A dali mu za pravdu.
Rozpoznali jedinečnost Ježíšova pramene a pili z něj.

Ježíš přijal Samaritány (pro židy kulticky nečisté). 
Mohl jim říci: „Blahopřeji vám: blahoslavení čistého srdce, neboť uzříte Boha.“ 

Všimněme si Ježíšovy krásy.
Je otevřený k rozhovoru. „Zná“ nás, vidí do nás, ale nezařazuje si nás navždy do určitých přihrádek. Nikoho nesnižuje, neodrazuje.
Mluvil i s ženou (na veřejnosti, o Bohu, dokonce se samaritánkou, která navíc žila na hromádce). Dokonce z ní udělal hlasatele dobré zprávy – evangelia.
Podobně použil Marii Magdalskou, aby zvěstovala apoštolům(!) jeho vzkříšení. 

Kdo je čistý a kdo nečistý?
„Novozákonní nečistota“ je velice nebezpečná. „Nečistý“ podle Ježíše je ten, který své nesprávné náboženské názory pokládá za správné. Taková nečistota postihuje každého z nás. Proto nás přichází Ježíš očistit.
Čím?
„Kdo je vykoupán, nepotřebuje než nohy umýt, neboť je celý čistý. I vy jste čistí, ale ne všichni.“ Věděl, kdo ho zradí, a proto řekl: „Ne všichni jste čistí“. (J 13:10–11)
„Vy jste již čisti pro slovo, které jsem k vám mluvil.“ (Srov. J 15:1–12)

Samařanka i ti ostatní Samaritáni byli „nečistí“, ale Ježíš je svým slovem očistil od jejich omylu. Stáli o to, byli schopní s Ježíšem na očištění spolupracovat.

Aby si židé uvědomili svou „nečistotu“, šel Ježíš na smrt.
Samaritáni mu uvěřili, že je třeba si opravit své představy o Bohu.
Nikodém, který byl velice slušným člověkem, nechápal, proč „musí být Mesiáš „vyvýšen podobně jako Mojžíš vyvýšil na kůl něco tak oporného jako je had“. (Srov. J 3:14)
I Nikodém a apoštolové nazřeli svou „nečistotu“ až díky ukřižování.

Samařanka položila Ježíšovi více otázek než pan profesor Nikodém.
Ježíšovi stála za odpověď.

Na co bychom se zeptali Ježíše my?

Lidé všech velkých kultur došli k určité moudrosti, ale Bůh nám skrze Mojžíše nabízí svou modrost, větší než je naše.
Výrobce nám poskytuje návod k používání svého výrobku nebo své technologie. Rozumí svému dílu více než uživatel. Nemusíme získávat poznání přes kruté chybování. Život není věc.
Ježíš je nám novým zdrojem poznání, další pomocí k porozumění Bohu a životu. Je nám pramenem čisté a životodárné vody. Je nám stromem života.
Ježíš nám svůj pramen nabízí zdarma. 
Čerpat z něj dá určitou práci. Polykat také musíme sami.

	2008
3. neděle postní       Ex 17:3–7       Řím 5:1–2. 5–8       J 4:5–42       24. února 2008

V 1. čtení, i v úryvku evangelia, najdeme víc než jen řadu styčných bodů…

Nabízím dvě téma ze setkání se samaritánkou. První bude pro katechumeny, druhé pro pokročilé, to bude delší, všimneme si, co znamená „Blahoslavení čistého srdce, neboť oni uvidí Boha.“

Každý si můžeme a máme vztáhnout Ježíšovu pozornost a úctu na sebe. To je uzdravující.

Samaritáni byli potomci obyvatel severního království a pohanských kolonizátorů za asyrské nadvlády. Když se Judejci vrátili z babylónského zajetí, chtěli Samařané s Judejci stavět chrám, ale Judejci (židé) je odmítli. Samaritáni začali stavět svůj chrám právě v Sycharu, ale Judejci jim ho rozbili.
Samaritáni a Židé žili v dlouholetém nepřátelství a dělali si vzájemně veliké naschvály.

Ježíš při setkání se Samařankou porušil několik společenských pravidel. Ale Ježíš je svobodný člověk. V tehdejší kultuře nemohl muž mluvit na veřejnosti s cizí ženou. Mohlo by to vypadat jako koketování. Žid se Samaritánkou už vůbec ne, natož aby jí žádal o pomoc. To je naprosto překvapující, neslýchané a opovážlivé jednání.
Ježíš od začátku věděl, proč žena chodí ke studni v poledním žáru; měla jistotu, že v době siesty se nepotká s lidmi ze Sycharu, kteří na ní plivali za to, že žije s mužským na hromádce.
Samaritánka byla překvapena s jakou úctou s ní neznámý Žid jedná. (Vidí, že po ní nejede.) Dokonce se s ní baví o náboženských otázkách („kterým přece ženské nemohou rozumět“, ženy z tohoto důvodu nechodily do školy).
Ježíš vede mistrně rozhovor až ke kritickému bodu: „Přijďte spolu s manželem“.

Co má říci? Nikdo s ní nejednal nikdy s takovým zájmem a úctou. Jestli řekne pravdu o svém nemanželství, velice riskuje, že se k ní ten vznešený a pozorný člověk zřejmě s opovržením otočí zády. Přijde o krásu přátelského setkání …
Ale lhát je podlé, přece si nemůže hrát na lepší, zvláště před takovou osobností.

Samaritánka je rovná, není obíleným hrobem.
Ale ten krásný Žid si neodplivl, a když se Samaritánka dozvěděla, že neznámý od začátku věděl, jak to s ní je, tím více žasla nad tím, že s ní jednal jako s dámou… Pokračoval s ní v rozhovoru o Bohu … („Kdo má, bude mu dáno a bude mu přidáno“), dokonce se jí představil jako Mesiáš. A nakonec ji použil jako první misionářku pro Samaritány, neboť celé setkání se Samařany nebylo přece náhodou.
(Mimochodem, Samaritánka kladla více otázek než učený teolog Nikodém.)

Už jen toto Ježíšovo jednání s ženou, která žije na okraji samaritánské společnosti, stojí za samostatné uvažování a za ponoření se do neuvěřitelně velkorysého Ježíšova přátelství nabízeného každému člověku.
Nepřehlédněme, co se s ženou stalo, že byla vnitřně uzdravená. Tudy vede cesta k uzdravování naší bídy, komplexů méněcennosti a různých zranění …
Rád se k tomu příběhu znovu a znovu vracím. Nikdy se té krásy nenasytíme …

Kdo chce, může jít k dalšímu tématu.
Jsme svědky výjimečné události, Ježíš Samaritánce přímo řekl, že je Mesiáš. (Vzpomeňme si, že apoštolové a učedníci měli zakázané šířit, že Ježíš je Mesiášem.) 
Na Samaritánce si můžeme osvětlit něco z významu: „Blahoslavení čistého srdce, oni budou vidět Boha“ (srov. Mt 5:8) a otázku „čistý – nečistý“.
Samaritáni byli pro Židy nečistí. 

Do starozákonní nečistoty se někdo dostal vnějšími skutky (nečistota nebyla hříchem). Byl na nějaký čas vyřazen ze setkání s Bohem i s lidmi. 
Důvod novozákonní nečistoty spočívá někde jinde. Proto Ježíš říká: „lidé čistého srdce“.
Netýká se vnějších věcí, ale je vnitřní (o to hůře je pozorovatelná a dokazatelná, a je nebezpečnější). Ale i ta vyřazuje člověka ze setkání, z porozumění druhému včetně Boha. (Novozákonní nečistotou je například neochota smířit se s druhým, zabraňuje účasti na bohoslužbě. 

Porovnejme si reakce Samařanů a Židů na setkání s Mesiášem.
Všimněme, jak samařská žena reagovala, když se jí Ježíš představil: „Já jsem Mesiáš“. Všeho nechala, (položila nádobu) a utíkala do města k lidem, které by před tím ani za nic nechtěla potkat.
V městě rozhlašovala: „U Jákobovy studny je člověk, běžte se na něj podívat, mně se zdá, že by to mohl být Mesiáš“.
Samařané na ni dali, přesto, že na ni koukali skrz prsty, a šli za Ježíšem přesvědčit se.
(Ježíšova rada: „Neptej se, kdo něco říká, ale zkoumej, zda je pravda to, co někdo říká“.)

Židé reagovali jinak než Samaritáni.
Před židy se Ježíš prohlásil za Mesiáše až před veleradou. (Víme proč.)
Velekněz ale neřekl: „Ježíši, dokaž, že je pravda to, co o sobě tvrdíš“, naopak sehrál ošklivé a křivé divadlo: „K čemu potřebujeme další důkazy?“ a úctyhodní členové nejvyššího církevního soudu křičeli: „Ukřižuj!“

Na těchto dvou protikladných reakcích Samařanů a Židů na výrok: „Já jsem Mesiáš“, se projevuje ono „čistý – nečistý“, „nečistý neuvidí Boha“. K tomu si ještě něco řekneme.

Samaritáni i židé neměli náboženství v pořádku, byli z hlediska Ježíšovi nauky obojí nečistí.
Ale to není všechno, někdo zůstane nečistý a někdo může být očištěn.
Ve starém zákoně byla k očištění nutná rituální koupel. Jak je to v novém zákoně hned uvidíme.
Samaritánka věděla, že její život není v pořádku. Samaritáni (včetně té ženy), kteří v Ježíše uvěřili, uznali, že jejich náboženství není v pořádku.
Židé byli přesvědčení, že jsou před Bohem ti praví!
Samaritáni se „obrátili“, Židé převážně nikoliv.

K „obrácení“ a ponoření do Jordánu vyzýval už Jan syn Zachariášův. 
K „obrácení“ vyzývá Ježíš, ke změně smýšlení. Nabízí „ponoření do ohně a Ducha svatého“.
Samaritánka prošla ponořením do Ježíšovy lásky (a byla uzdravena), prošla očistným ohněm „soudu“ (na nic si nehrála, svou pravdivostí, poctivostí o sobě vyřkla soud, správně se zařadila) a mohla být Ježíšem ponořena do nového poznání.
Tudy vede cesta k očištění od novozákonní nečistoty (ne vnějším rituálem jako u starozákonní „nečistoty“, například rituální koupelí „mikve“, ale ani pouhým povrchním projitím rituály křesťanskými).
Čistý je ten, kdo je poctivý a pružný v myšlení. „Čisté srdce“ je víc než „čistota“ těla. (My křesťané jsme, Bohu žalováno, novozákonní čistotu a nečistotu zaměnili za 6. přikázání.)

K lepšímu pochopení celé události uvedu ještě pár poznámek.
Na začátku rozhovoru byla Samaritánka nedůvěřivá, její otázky byly trochu rýpavé. Ale Ježíš jí odpovídá: „Kdybys věděla s kým mluvíš, tak bys tolik nerýpala, spíše ty bys chtěla vodu po něm“. Ona odporuje opět trochu provokativně: „vždyť ani vědro nemáš“.
Ježíš se neuráží: „Kdo se napije vody z vaší studně, bude mít zase žízeň. Ale voda, kterou mám já je jiná. Když se jí někdo napije, už nikdy nebude mít žízeň – ta voda se v něm stane pramenem tryskajícím do věčného života“.
Žena si možná myslela, že Ježíš má u sebe nějakou nádobu se zvláštní vodou, a proto položertovným a polovyzývavým tónem říká: „Tak mi takovou vodu dej, abych už sem nikdy nemusela“. (Připomínám, že ke studni chodila v poledne, za úporného vedra, jen aby měla jistotu, že nikoho nepotká.)
(Rozhovor Samařanky s Ježíšem neodpovídá zakořeněné nenávisti mezi Samaritány a Židy, ale na začátku vypadá jako dobrosrdečné špičkování. Rozhovory Židů s Ježíšem vypadaly jinak.)

Ježíš ale vede rozhovor ke svému cíli (ví, jak to žena myslí, a ví jací jsou Samaritáni).
Ženě se legitimoval jako Mesiáš a pak ji vyzval: „Zavolej svého muže, sjednáme cenu (kupní smlouvu) a já ti svou vodu prodám“.

Ženu trápilo, že není oddaná a že žije nadivoko, proto smutně říká: „Nemám muže“.
Tady už špičkování přestává, Ježíš jí říká soucitně: „Já vím, nemáš to lehké, vím, že jsi byla pětkrát provdaná, a teď žiješ s mužským jen tak, protože on si tě nechce vzít“.
„Pane, jak to můžeš vědět? …
Ty jsi prorok! …
Prosím tě, já se tě na něco zeptám, naši předkové uctívali Boha na této hoře, a vy říkáte, že místo, kde se má uctívat Bůh je v Jeruzalémě.“

Nepřehlédněme, že Ježíš ženě ukázal jen „kousek legitimace“ žádný velký zázrak nemusel dělat a ta žena okamžitě kladla podstatnou otázku: „Jé, pane židovský proroku, když vás tady mám, můžu se vás na něco zeptat? Naši předkové uctívali Boha na této hoře a Židé mají jiné místo, kde se má Bůh uctívat? Jak to vlastně je?“
To je otázka rovnocenná s otázkou: „Poslyš, naši učitelé náboženství nám říkají, že naše víra je pravá a Židé říkají, že naše víra je špatná. Jak je to?“
(Nepřehlédněme význam otázky Samařanky: „Máme uctívat Boha tady nebo v Jeruzalémě?“ V dotazu nejde o místo, kde stojí chrám, ale o otázku: „které náboženství je pravé?!“)

Ježíš promluvil jako prorok a Mesiáš: „Věř mi ženo, přichází hodina, kdy tato otázka padne (nechce jí říkat drasticky: „vaše náboženství je špatné“). Už nebudete uctívat Otce ani na této hoře ani v Jeruzalémě. Vy opravdu uctíváte co neznáte, my uctíváme co známe. Víš, židovské náboženství je pravé.
Ale nastává hodina, už je tady, kdy opravdoví ctitelé Boha budou uctívat Otce v Duchu a v pravdě. Budou uctívat Boha všude, nezávisle na tom či onom chrámě.“

Samaritáni a Židé žili ve stálých šarvátkách a vzájemném pohrdání, podobně jako před pár stoletími katolíci a protestanté. Pro přiblížení atmosféry, by to – převedeno do našich poměrů před 200 až 300 léty – vypadalo takto: „Pane, vidím, že jsi prorok, naši předkové i my říkáme, že naše kališnická víra je pravá, a papeženci říkají, že jejich víra je pravá, můžeš mi říci jak to je?“
Ježíš by řekl: „Blíží se čas, kdy už všichni budou moci přijímat krev Kristovu a kdy se v kostelech bude číst evangelium lidovou řečí a modlitby budou také v češtině.“
Tak by to vypadalo, kdyby dialog probíhal na katolicko – husitském pomezí.

Žena říká: „Vím, že má přijít Mesiáš a ten nám oznámí všechno, ten konečně vnese jasno do celé té naší náboženské pře“.
Ježíš odpovídá: „Mesiáš jsem já“.

Žena postavila nádobu a okamžitě běžela …
„U studny Jákobovy je nějaký člověk a ten člověk by mohl být Mesiáš, pojďte se na něj podívat. Na mě dělal dojem, že je, ale ty rabíne, prosím tě, běž si ho omrknout.“
Samařané se pak dají s Ježíšem do řeči, pozvou ho do města a ke stolu a: „Prosíme tě, vysvětli nám to a to“.
Ježíš tam pobyl dva dny naplněné náboženskou debatou (ne ukázkou městečka).
A když Ježíš odcházel, říkali té ženě: „Člověče ženská, tys měla pravdu, podle toho, co říkal, je jasné, že to je Mesiáš“.

Proč si to říkáme? Kvůli porozumění „čistý a nečistý.“
Starozákonní nečistota byla něčím vnějším (zabraňovala setkání s Bohem i s lidmi), ale novozákonní nečistota má jiný činitel, vnitřní. Tou nečistotou je také silné, neotřesitelné přesvědčení o pravosti svých přesvědčení (především náboženských), která člověk slepě převezme, aniž by se naučil rozlišovat (naučí se výsledky, ale neumí počítat).
Slepá víra bývá tragická, pokud doroste do nesmiřitelných rozměrů. Proto je novozákonní „nečistota“ velice závažným a nebezpečným problémem.
„Nečistý“ člověk není schopen si ověřovat názory, pokládá to za zbytečné a za projev slabé víry. Bývá člověkem poslušným autority (ne Boha) – od autorit převzal své informace (o Bohu).
Své názory skálopevně a fanaticky pokládá za správné, už nehledá. Špatně věří (má špatné názory o Bohu), ale o to víc je přesvědčen, že věří dobře.
Nebo mu třeba nefungují určité myšlenkové procesy (pod vlivem zkresleného názoru na Boha).
Lidé tohoto druhu jsou tedy „nečistí“, nemohou se setkat s Bohem (ani s lidmi), narážejí, míjejí se, uráží se („pohoršují se“), často opovrhují druhými a nakonec bývají schopni pro „čistotu víry“ obětovat druhé nebo se dopustit něčeho zlého, nečistého.
Jsou „nečistí“, mají nesprávné poznání, náboženství, jsou slepí. Slepě věří.

(Tato zaťatost se neobjevuje nejen v náboženských otázkách, nedávno jsme si připomínali lékaře, kteří opovrhovali Pasteurovými objevy a zbytečně zemřelo dost lidí. Povýšenost a pýcha se vyskytuje nejen v náboženských, ale i ve vědeckých uměleckých kruzích. I v hospodě (tam jde i o hloupost). Všude tam, kde si někdo myslí, jak on všechno zná.)

Starozákonní nečistota nebyla hříchem, ale vyřazovala člověka ze setkání s Bohem.
Novozákonní „nečistota“ také není na začátku hříchem, ale postupně často vede k tragédii (k pronásledování, někdy ke smrti proroků, přinejmenším vede k míjení se s Bohem, s lidmi a s životem).
Novozákonně „nečistý“ je ten, kdo má:
 –	nesprávné náboženství (pohané, samaritáni) a neví o tom
 –	nesprávný způsob zacházení se čtením Písma (typ farizeů a saduceů)
 –	má nesprávný způsob myšlení, logiky a poctivosti (víry), nechce si ověřovat to, co tvrdí a nesprávně reaguje na jiné názory. (Fundamentalisté jsou buď „pokorní“ nebo útoční. Obojí jsou tvrdohlaví a nesmiřitelní.)

Novozákonní „nečistý“ má buď některou z těchto vad, nebo jich má více, případně všechny.

Samaritánka neměla správné náboženství, byla „nečistá“. Sama by se minula s názory Božími (a s Bohem), ale nebyla pyšná na své náboženství (k tomu nebýt pyšný často vede nějaké selhání), dokázala přemýšlet, hledat a přiznat chybu.
Samařská žena dobře reagovala, rozpoznala proroka, ptala se dál, zajímala se, byla schopná si ověřovat to, co ten druhý říkal, zda má pravdu. Tak umožnila své očištění tomu, kdo nás ponořuje do ohně a svého Ducha, do lásky a pravdy.
(Nepřehlédněme Ježíšův postup v jednání a přístupu k člověku. Ježíš ženu nejprve obdaroval svou úctou a svým přátelským jednáním, a pak ji ošetřil svou pravdou. Fundamentalisté začínají „Pravdou!!“ a lásku neznají.
Setkání s Ježíšem nebylo náhodné. „Je-li žák připraven, učitel se najde“. Ježíš je lékařem, který vyhledává postižené a ztracené …)

I Židé byli postižení (nejen Samařané), i když jinak. Náboženství měli sice pravé, ale zkreslili jej. Od začátku si jeli po svém a nebyli ochotní si porovnávat své názory s názory proroků (s názory božími).
Utvrdili se ve své „pravdě“, že nebyli sto se nechat kýmkoliv přesvědčit (ani samotným Mesiášem). Tím se dostali do „nečistoty“ – míjeli se s Bohem.
Kvůli tomu, aby Ježíš rozbil jejich náboženskou sebejistotu (má rád i je), šel nakonec Ježíš na kříž. Ničím jiným u nich neprorazil (ani porovnáváním slov s Mojžíšem a proroky, ani znameními, natož svým láskyplným jednáním).

Až když se některým zhroutili jejich představy, prohlédli. (Učedníci po Ježíšově pohřbu konečně říkali: „My už ničemu nerozumíme“. Před tím říkali Mesiáši – Ježíšovi: „Ty tomu nerozumíš“.)

Ještě to jednou raději shrnu:
Nečistý je člověk, který nedělá hříchy, ale má buď nesprávné náboženství a neví o tom, má nesprávný způsob zacházení se čtením Písma anebo má nesprávný způsob jak věřit, nesprávný způsob jak reagovat na náboženský problém.
Samaritánka byla postižena tím prvním neduhem, ale dobře reagovala a otevřela se Ježíšovu „očištění“.
Židé byli také znečištěni, ale nebyli schopní opravy svého myšlení. Neobrátili se.
Tím zavinili, že se pro ně „musel“ Ježíš nechat ukřižovat, aby jim mohl rozbít jejich jistotu, jak všemu rozumějí (alespoň někteří pak přišli k rozumu – včetně apoštolů).
„Nečistota“ na začátku není hříchem. Např. Petr upřímně a s dobrým úmyslem tvrdí: „Ježíši, jak tě napadá, že bys mohl být ukřižován?“ (Ježíš: „Petře, víš, že takto jedná satan?“) Ovšem později „nečistota“ vede k hříchu (zapření Petra nebo protiprávný rozsudek Velerady).

Hříšníky hrubých provinění ohrožuje zlo. Zahrávají si s velikým nebezpečím, že je zlo stáhne ke dnu, jako vír ve vodě, nebo je pohřbí jako lavina.
„Věřící“ lidi (včetně Židů) ohrožuje jiné nebezpečí. Hrozí nám povýšenost (nad druhými) z našeho poznání (víry) a z našeho slušného způsobu života (morálky). Často si myslíme, jak vše známe a nesnášíme ty, kteří o Bohu mluví jinak, než jak jsme slyšeli my.
Díky Ježíšově obětavosti (až na smrt) můžeme být z „nečistoty“ zachráněni.
Někdy k tomu ještě něco přidáme, už takhle je to dlouhé.
	4. neděle čtyřicetidenní

	2020
4. neděle čtyřicetidenní       1 Sam 16:1–13       Ef 5:8–14       J 9:1–41       22. března 2020

Koronavirus nám může posloužit k objevení duchovního života v rodině. 

Evangelium přináší další perlu z Ježíšova vyučování. V jaké míře objevíme její bohatství a jak velký užitek z ní přijmeme, záleží už jen na nás.
Nám nestačí pouze porozumět tomu, co se událo mezi těmi, kdo se s Ježíšem setkali, ale chceme pít z Ježíšova pramene vody živé. A pomáhat ji čerpat druhým.

Ježíš se přibližuje „k Jeruzalému“. Jeho učedníci už ve vyučování pokročili. Ze střetu farizeů s Ježíšem mnoho pochopili. To, co se odehrálo, nebylo nijak náročné na pochopení, byla to stěžejní lekce o dobré vůli a o zatvrzelosti srdce.

Před týdnem jsme mluvili o „nečistotě“ Judeiců i Samařanů. Ale také, jak se Samařani z města Sychar od Ježíše z tohoto nebezpečí nechali uzdravit. Teď si všimněme, jak rozdílně se zachovali Judeici okolo slepce od narození.

(Pár stručných poznámek k dotazu o kultické nečistotě.) 

Otázka učedníků, kdo stojí za slepotou postiženého, má smysl – pokud nehádáme, ale poctivě hledáme odpověď v Písmu. 

(O smyslu Ježíšovy odpovědi: „… je slepý, aby se na něm zjevily skutky Boží,“ jsme už dříve trochu mluvili.)

„Kdo tě uzdravil?“ ptali se slepce u výslechu. – „Nějaký Ježíš.“ Ježíš bylo běžné jméno jako u nás třeba Josef nebo Jiří. Ale jak si samozvaní strážci pravověří uvědomili, že k uzdravení došlo v sobotu, hned zavětřili směrem k Nazaretskému ...
Znovu si všimněme, jak je slepá víra nebezpečná! 
Opakuji: ti, co slepě věří, že mají pravdu, nechtějí slyšet nic jiného, nesnášejí nepříjemné otázky, neuznávají argumenty, jsou popuzeni názorem jiných lidí a navíc – utočí na ty, kteří mají jiný názor než oni.
Mají strach, aby se jim nezbořil jejich pomyslný svět. Nepřipustí kritiku svých názorů, své „víry“ a svých božstev. Ze své pravdy si udělali božstvo, vlastně si hrají na Boha.

Tito lidé jsou použitelní pro politické i náboženské vůdce, toužící po moci. Vzpomeňme na dav, který na pokyn velekněze řval: „Ukřižuj ho!“ Na nadšené fanoušky Hitlera, Stalina, Gottwalda a dalších šikovných manipulátorů.

Dav se chová jako stádo. Získá-li diktátor určité kritické množství lidí jemu nekriticky oddaných, začne likvidovat lidi kritického myšlení.
K tomu slouží každá ideologie, včetně náboženské.
Na Ježíšovo kázání chodily nadšené davy čekající Spasitele a jeho zázraky, ale jak jim Ježíš začal klást určité otázky, bylo zle. Pak se mu pomstili, „protože se dělal Mesiášem“ – a nesplnil jejich očekávání.

Rádi slyšíme, jak je Ježíš laskavý, soucitný skvělý, ale pokud nevyhlížíme jeho varování, sami sebe ohrožujeme.
(Mnoho lidí je nadšeno, jaký je pan premiér starající se „tatíček“, co všechno s M. Z. zařídili, a jak naše vláda maká a je nejlepší na světě.) 

Samaritánka si uvědomila, že Ježíš je „vidoucí“ – když slyšela: „Vím, jak to máš se svým mužským …“ a hned se ptala, jestli židé mají lepší zdroj poznávání Hospodina („náboženství“).
Slepec, který byl v očích zbožných „nečistý“ a nevzdělaný hříšník, předběhl horlivé (perušim – farizeje). Na rozdíl od nich uznal, co mu Ježíš prokázal.
Farizeové, vyslýchající uzdraveného slepce, pravdu nehledali. Zavírali oči před jasným faktem. (Za chvíli se nezastaví ani před rozhodnutím zavraždit Ježíše i Lazara.)

Mluvíme o Desateru a hlavních hříších. Ale v našich zpovědních zrcadlech ani v Katechismu se nedočteme, že existuje ještě mnohem větší nebezpečí – „duchovní slepota“.

Začíná nenápadně, často horlivou účastí „v chrámech církevního konzumu“ a budováním vlastních jistot. Pokračuje posměchem a nesnášenlivostí „jiných“ a často nakonec ústí do válek proti jednotlivcům i skupinám lidí. Poznávací znamení: (zaviněná) neochota hledat pravdu a uznávat argumenty.

V našem arzenálu proseb (i v Modlitbě Páně) má být jedna z nejzávažnějších – prosba člověka, který oslepl: „Pane, ať vidím.“
A opět řeknu: do prosby „Otče, zbav nás od zlého,“ patří: „Bože, prosím tě, budu hledat tvou pravdu (která osvobozuje), pomoz mně.“

Dovednost si máme cvičit už na všedních sporech s druhými.
Někteří lidé ve sporu s druhým nejprve zkoumají, zda není chyba u nich. Jiní hledají chybu u těch druhých, nepřipouštějí, že by oni neměli pravdu.

Z nejlepšího ministranta se stane Kaifáš, z frajtra Vůdce, z vlakového lupiče Džugašviliho Báťuška Stalin, z krásné ženy ježibaba …

„Modlím se, do kostela chodím, poctivě pracuji, potrpím si na úklid doma i v práci, snažím se dobře vychovávat děti, nikoho jsem neokradl ani nezabil, Desatero dodržuji. Dokonalý nejsem, ale nejsem lakomý; a pan farář k nám chodí na oběd. Mohu být celkem spokojen, moje úroda je složena ve stodole boží (srov. L 12:16–19). Tak to platilo i o některých zbožných, kteří pozvali Ježíše ke stolu – přesto Ježíšovi nepřitakali.

Hospodin řekl Samuelovi: „Vzhled člověka není určující.“
Ježíš nám nabízí poznání nejvyšší kvality.
Můžeme si k tomu přidat jeho slova:
„Tak Bůh miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný. Vždyť Bůh neposlal svého Syna na svět, aby soudil, ale aby skrze něj byl svět zachráněn.
Kdo v něho věří, není souzen. Kdo nevěří, je již odsouzen, neboť neuvěřil ve jméno jednorozeného Syna Božího.
Soud pak je v tom, že světlo přišlo na svět, ale lidé si zamilovali více tmu než světlo, protože jejich skutky byly zlé. Neboť každý, kdo dělá něco špatného, nenávidí světlo a nepřichází k světlu, aby jeho skutky nevyšly najevo. Kdo však činí pravdu, přichází ke světlu, aby se ukázalo, že jeho skutky jsou vykonány v Bohu.“ (J 3:16–21)

	2017
4. neděle čtyřicetidenní       1 Sam 16:1–13a       Ef 5:8–14       J 9:1–41       26. března 2017

Bylo by zbrklé si myslet, že Hospodin má zalíbení v posledních. Každému, i nejmladšímu, dopřává stejné přízně jako prvorozenému (srov. Mt 12:47–50). 

Pomazaný znamená ovoněný.
Jedním z obrazů Ducha je vůně. 
Pomazaní mají svým jednáním vonět po Hospodinu. 

S Davidem od jeho pomazání působil Duch Hospodinův. 

Apoštol Pavel v dnešním druhém čtení použil další obraz – světlo. 
Ježíš je světlem. (J 9:5) 

Některým lidem Ježíš nevoněl.
Učedníci si vypěstovali jemnější čich na „vůni Boží“. Dokonce i nevzdělaný slepec rozpoznal, kým Ježíš voní, odkud jeho vůně přichází.
Sami se necítíme. Potřebujeme druhého, aby nás očichal.
Ale někteří – když slyší něco, co jim nevoní – se urážejí. (K tomu se ještě vrátím.)

O uzdravení slepce jsme už mluvili podrobněji. 
Ten člověk byl poctivý, statečný a věrný …!

Příběh v evangeliu začal otázkou (ta otevírá rozhovor). Pak otázek a rozhovorů přibylo. Někdo se dozvěděl něco nového, v jiných zpěnila zloba.
Odmala nasloucháme těm, které pokládáme za chytřejší a vzdělanější. Někdo stále stojí o další poznávání, jiný si ale časem začne myslet, že už ví dost. Zapomene, že před Bohem je stále učedníkem a slyší-li něco od člověka, který mu nevoní, prská a uráží se. Ježíš o takové lidi neměl nouzi.
Rabín, kantor, správce synagogy nebo školy, pan starosta, pan nadlesní, pan poštmistr, pan doktor, pan obchodník – každý z nich byl „někým“. Nesnesli, že začínající katecheta říká o Bohu něco jiného, než dosud slyšeli. I pan profesor Nikodém se ošíval, když slyšel, že by měl zasednout do školní lavice u Ježíše mezi prvňáčky. (Srov. J 3:3n)
Slepce, který logicky správně argumentoval, „všeznalci“ úplně smetli: „Ty budeš poučovat nás vzdělané, vážené a zbožné? Co si to dovoluješ, ty nulo?“

Ježíš přišel „v Duchu a v pravdě“ (slyšeli jsme to opět „minulou neděli“) – samaritánka a pak další samaritáni se „Duchu a pravdě“ otevřeli.
Ale mnoho zbožných (farizeů) s Ježíšem společnou řeč nenašlo, měli svého ducha – svou tradici, podle níž se „v sobotu uzdravovat nesmí“. Duch boží jim zůstal vzdálený.
Tento druh lidí nepřeje uzdravení komukoliv, nepřeje úspěch nebo milosrdenství někomu z druhého houfu. Je třeba tyto sklony v sobě hlídat!
Snažím se objevit své stíny, ale na všechny bych sám nepřišel, vždyť se upřímně snažím o šlechetnost! 
Jsem vděčný Písmu, jak mě vede. Jsem vděčný apoštolům, že přiznáváním svých chyb mi nastavují zrcadlo a ukazují mi, že s Ježíšovou pomocí mohu ještě povyrůst.

 1.	Bibličtí autoři neznali psychologii a řeč psychologie a přesto popsali to, co potřebujeme vědět, co nás ohrožuje. Napsali to tak šikovně, že to pochopí i ten, kdo nemá maturitu, dokonce i analfabet. Popsali to tak elegantně, že se to pamatuje snadněji než popis psychologický. Psychologie nám potvrzuje genialitu biblického vyučování. 
(Kde jinde takové bohatství seženeme?)

Satan se snaží lovit mezi lidmi všech stupňů.
Z 1. skupiny získal všechny možné menší násilníky i ty obrovské (císaře, Piláta, Hitlera, Putina …)
Z 2. skupiny satan poštval proti Ježíšovi (a prorokům všech časů) řadu farizeů, saduceů, velekněží (všech dob). Vzpomeňme na Ježíšovo podobenství o jílku mámivém.
Z 3. skupiny satan ulovil všechny možné revolucionáře.

Ježíš teprve usiluje o získání všech lidí.

Občas mě někdo žádá, zda bych nenapsal „zpovědní zrcadlo“. Není obtížné si je sám vytvářet podle Ježíšova vyučování. Psal jsem, potřebujeme druhé, aby nás očichali, nakolik voníme po Bohu nebo v čem nepříjemně zaváníme. Podobně máme žádat naše milé, aby nás upozornili, v čem jsme slepí, kde máme slepou skvrnu.
V příběhu o uzdravení slepého od narození snadno najdeme, co některé lidi okolo Ježíše popuzovalo.
V čem je satan pokoušel.
Ti, co si nedali od Ježíše říci, nakonec Mesiáše uštvali.

Přitakat pravdě – říká-li ji člověk, který nám nevoní – je náročné.
Ale Ježíš nám nabízí účinnou pomoc, jak se dostat z víru nesnášenlivosti, abychom nebyli zlem staženi ke dnu.
Pokorná prosba nás může dovést k naslouchání Bohu. „Ježíši, říkáš mi nejkrásnější slova přátelství, prosím tě, upozorňuj mě také na mou slepotu a na má chybná vidění, vždyť jsi nejlepší „oční lékař“.

Po Ježíšově vyučování podobenstvím „o rozsévači“ se učedníci ptali, co to podobenství má znamenat.
Řekl jim: „Vám je dáno znát tajemství Božího království, ostatním však jen v podobenstvích, aby hledíce neviděli a slyšíce nechápali.“ (Lk 8:9–10).
Kdo poctivě naslouchá Učiteli a kdo se poctivě ptá, prohlédne a zaslechne.

	2014
4. neděle postní       1 Sam 16:1b. 6–7. 10–13a       Ef 5:8–14       J 9:1–41       30. března 2014

Někteří naši spoluobčané nedávno hájili (později i Putin) legitimitu ukrajinského presidenta Janukoviče: „Byl demokraticky zvolen.“ (Hitler a Putin také, a přesto oba patří před soud pro válečné zločiny.) Podívejme se, co nám k tomu napoví Písmo.
Izraelité si svobodně (po vysvobození z Egypta) vybrali Hospodina za Krále. Zatímco se pohanští králové pokládali za bohy a svévolně určovali, co je dobré a zlé (pro ně), Izraelský král byl služebníkem Božím. Nad ním byla „Ústava Hospodinova“ (ustanovení řádu života Hospodinem).
Král byl vybírán Bohem a volen lidmi. Když se ale král Bohu a jeho přikázáním zpronevěřil a nesloužil, jak měl, jeho legitimita skončila.
Saul propadl moci, proto byl nahrazen Davidem. 

Nejprve opakování starého vyučování.
Otázka proč Ježíš některé nemocné neuzdravil je důležitá. 

Už jsme uvažovali, co může znamenat: „na slepci se mají zjevit skutky Boží“ 

V 1. čtení byla řeč o pomazaném, v evangeliu o zamazaném (jinde o namazaném).
Obdivuji Ježíšovu vynalézavost, jak se dostat k zatrpklému a nedůvěřujícímu. Zmazal slepce a poslal ho k vodě. Ten s nadáváním odešel, ale s vděčností za prohlédnutí se vrátil.

„Musíme činit skutky toho, jenž mne poslal“. Ježíš i apoštolové musí dělat zázraky.
O zázracích Ježíš říká, že v nich je oslaven Otec. („Lazarova nemoc není k smrti, ale k slávě Boží, aby Syn Boží byl skrze ni oslaven.“ Srov. Jan 11:4)
My velebíme snášení utrpení, Ježíš oslavuje Otce konáním zázraků, dokonce v sobotu, v den zasvěcený. Apoštolům, kterým se nepovedl zázrak, říká: „Pokolení nevěřící a zvrhlé, jak dlouho mám být ještě s vámi…“ (Srov. Mt 17:14–17)

Před týdnem jsme slyšeli, jak Samaritáni pozvali Ježíše ke stolu a dva dny se nechali vyučovat.
S „pravověrnými“ věřícími ovšem Ježíš nehnul.
Ti, co „vidí“, „vědí“. Tak proč by hledali nějaké jiné, lepší porozumění Pánubohu?
Za týden uslyšíme o vzkříšení Lazara – Ježíšovo proroctví „o boháči a Lazarovi“ se naplnilo. (Lk 16:31)

„Víra“ podle Ježíše znamená, dát mu za pravdu, přitakat mu. Ježíš nám nabízí dost důkazů, že přichází od Boha.

Vzpomínáte, jak Ježíš hořekoval nad nejlepšími židovskými „farnostmi“?
Pravil, že existuje horší nebezpečí, než hříchy sodomské. (V Sodomě nešlo v první řadě o homosexualitu, ale o strašné ponížení lidí.) „Běda ti, Chorazin, běda ti, Betsaido! Kdyby se byly v Týru a Sidónu udály takové mocné skutky jako u vás, dávno by byli seděli v žíněném šatě, sypali se popelem a činili pokání. Ale Týru a Sidónu bude na soudu lehčeji než vám. A ty, Kafarnaum, budeš vyvýšeno až do nebe? Až do propasti klesneš! … ; kdo odmítá mne, odmítá toho, který mě poslal.“ (Lk 10:13–16)

Židé si mysleli, že stačí nehřešit a být v pravé církvi.
Obyvatelé Jeruzaléma a Kafarnaum zažili s Ježíšem nejvíce z jeho vyučování. Nechtěli vidět. Aby nemuseli Ježíši přitakat, vymýšleli si hrozné pomluvy o Ježíši.

„Každému, kdo řekne slovo proti Synu člověka, bude odpuštěno. Avšak tomu, kdo se rouhá proti Duchu svatému, odpuštěno nebude“. (Lk 12:10)

„Světlem tvého těla je oko. Je-li tvé oko čisté, i celé tvé tělo má světlo. Je-li však tvé oko špatné, i tvé tělo je ve tmě. Hleď tedy, ať světlo v tobě není tmou. Má-li celé tvé tělo světlo a žádná jeho část není ve tmě, bude celé tak jasné, jako když tě osvítí světlo svou září.“ (Lk 11:34–36)

Jsme opětovně svědky toho, jak s některými lidmi nehnou ani fakta.
Týká se to:
 –	Ukrajiny a Putina. 
 –	Nepřátelství k homosexuálům. 
 –	Nesnášenlivosti vůči čemukoliv novému v církvi.

Ve všech těchto případech, jsou ti zaťatí ovládáni strachem.
(Homosexuálové nás a naše děti zdaleka neohrožují tolik, jako bezuzdná sexualita v televizi a okolo nás. Proti ní si ti „křesťanští bijci“ netroufnou. Zbabělci vždy útočí jen na slabší.)

„Říkáte ‘vidíme‘ a proto váš hřích trvá.
Přišel jsem tento svět soudit, aby kdo nevidí, viděli a ti, kdo vidí, aby oslepli.“

Ti neposlechnou Ježíšovy rady: „Radím ti, abys u mne nakoupil zlata ohněm přečištěného, a tak zbohatl; a bílý šat, aby ses oblékl a nebylo vidět tvou nahotu; a mast k potření očí, abys prohlédl.“ (Zj 3:18)

Slepý patřil k lidem, kteří nevyčítají Bohu těžkosti života, uznávají, že díky nim přemýšleli, hledali a dostali se dál. Nejsou to ale lidé, kteří „obětují utrpení Bohu“.
Potkal jsem řadu těchto obdivuhodných lidí.

	2011
4. neděle postní       1 Sam 16:1b. 6–7. 10–13a       Ef 5:8–14       J 9:1–41       3. dubna 2011

Pohanské představy tvrdí, že Bohu dělají dobře naše odříkání, sebezápory, posty a utrpení, že je závislý na našich modlitbách a obětech. 
Co je nám příjemné od našich dětí a přátel? Chutná-li jim a nechce-li se jim odcházet od stolu. Rozumíme-li si, rádi se setkáváme a přemlouváme druhé, aby ještě chvíli zůstali.
Má to s námi Bůh jinak?
Je nám dobře s Bohem?
(Pokud je nám bohoslužba dlouhá, a netěší nás, kde je chyba, nebo co máme změnit?) 

Příběh o uzdravení slepého čteme v době přípravy na slavení Velikonoc (nejen k vyučování katechumenů, čekatelů křtu).
Jako nás maminka nosila ve své děloze (děloha je vnitřní pokojíček maminky, vnitřní náruč), porodila a pak nás nosila v náruči a s tátou nás vychovávala a uváděla do života a celý život nás nosí ve svém srdci – tak nás Ježíš porodil do nového života s Bohem (křest je znamením porodu), nosí nás ve své náruči a ve svém srdci, vede nás, vychovává a uvádí do nového života přátelství s Bohem a lidmi.

V pozadí prvního čtení je příběh krále Saula. 
David nebyl tak urostlý, ale Hospodin vidí do srdce člověka.
Saul i David byli stejně pomazáni na krále a dostali nabídku pomoci Boží.
Pomazání Davida změnilo. Od toho dne i nadále se David nechával ovlivňovat Hospodinovým duchem.

Je-li porod vstupní branou do pozemského života, je křest vstupní branou k životu svobodných dětí božích.
I my jsme byli při křtu pomazáni na kněze, proroky a krále.
Ale ne každý pomazaný při křtu přináší stejné ovoce, hodné toho, co nám je Bohem nabízeno a co jsme od něj dostali.
Náš nový život v Kristu a s Kristem začal obdobím nemluvněte a nedochůdčete. Celý život se máme učit dorůstat do podoby Krista.

V příběhu slepce od narození vystupují lidé s rozdílnou startovací čárou. Slepec byl velice znevýhodněn proti vzdělaným farizeům.
Můžeme si všimnout, jak jej setkání s Ježíšem změnilo.

Slepec tenkrát byl pokládán za hříšníka, nemohl se vzdělávat ani pracovat, byl žebrákem, odkázaným na milosrdenství, občas předmětem krutých žertů. 

Tento slepec měl zřejmě špatné zkušenosti se zlomyslností lidí. Ježíš nemohl navrhnout uzdravení. Vymyslel jinou cestu, udělal z plivance (voda nikde) a prachu bláto, slepce zamazal a poslal ho umýt k rybníku. Slepec asi cestou zlobně nadával: „Ti lidé jsou hrozní, ze slepce si dělají blázna …“
(Část biblistů má laskavý výklad o slině.)
Oceňuji Ježíšovu odvahu a vynalézavost, s jakou se umí přiblížit i k lidem, kteří by se mu jinak bránili.
Slepec byl nejen uzdraven, prohlédl(!), on, člověk tehdejší společností zneuznaný a zašlapaný do země, je hoden pozornosti a uzdravení prorokem (a Mesiášem)!
Nevzdělanému (slepý nechodil do školy, o Bohu mohl pochytit jen to, co někde letmo zaslechl) se dostalo ohromného poznání. Byl vyhojen, uzdraven od své bezvýznamnosti, odstrčenosti, méněcennosti. Byl zbaven cejchu člověka, ke kterému se Bůh obrátil zády.

Byl připraven k uzdravení. (Ne všechny slepé Ježíš uzdravil.) 
Dostalo se mu správného vidění věcí. Získané nové sebevědomí si chránil, už se nedal zastrašit výhružkami, odsuzováním a výzvami k slepé poslušnosti autoritám.
Pevně dokázal hájit svého nového přítele. Nebál se. Uměl pojmenovat dobro dobrem a zlo zlem. Nenechal si vnutit nelogická tvrzení a neopakoval, co mu bylo nařizováno.
Věděl své, neměl strach, že jej uzdravil někdo bezbožný, porušující tehdejší názory lidové zbožnosti o přikázáních o sobotě. 
Zřejmě už dříve byl charakterní. Ježíš mu dopomohl, aby se – jako vědoucí – postavil novým způsobem na nohy. Viděl přesněji než ti, kteří jsou neochvějně přesvědčení, že správně vědí.

Slepec patřil mezi ty, kterým Ježíš blahopřeje, neboť „jsou čistého srdce – ti uvidí Boha“. Svou odvahou, posílenou Ježíšem, přerostl své rodiče (ti se vyšetřujících funkcionářů báli – vyloučení ze synagogy – z církve, často znamenalo ztrátu práce.)

Mohli bychom odhadovat, jak asi slepec odmala vyrůstal, jak jej mínění tehdejší společnosti, včetně jeho rodičů, poznamenalo.

Nechme stranou ty, kteří soudili Ježíše i slepce. Tento typ nikdy nepochybuje o svých názorech. Nepoučitelně vždy hlava nehlava prosazuje tradici svých otců, prohlašujíc ji za svatou. S těmi nezmohl nic ani Ježíš.

Všimněme si, jak Ježíš svou pozorností staví na nohy ty, kteří byli odstrkováni, podceňováni, okopáváni od druhých nebo vychováváni tak, aby druhým vždy ustupovali a dávali jim přednost.

Naslouchejme Ježíšovi, který si váží Samaritánky, který dává novou příležitost kolaborantům (Zacheovi a Matoušovi), teroristům (Šimonu Zélótovi), malomocným, slepcům a hříšníkům všeho druhu. Nechme se uzdravovat. Smíme si vztáhnout Ježíšova laskavá slova a jeho pozornost na sebe. (Bible je milostným dopisem milujícího Boha milovanému.)
Dovolme Ježíšovi, aby se nás dotýkal a hojil naše rány.
Máme přerůst své rodiče a své předky a nechat se uzdravovat ze svých zranění, které jsme si přivodili sami nebo nám je způsobili druzí. 

Psychologové nás od viny osvobodit nemohou.
Léčitelé často zavedou lidi na slepou cestu.
Znáte lepšího lékaře než Ježíše? Někoho, kdo věnuje člověku větší ohleduplnost a úctu?
Od koho se můžeme naučit krásnějšímu lidství než od Ježíše?
Jsme na něj hrdí. Byl pozorný ke všem a přitom se před nikým nehrbil.

(Slepec se, podobně jako Samařanka, ptal na to, čemu nerozuměl.
Proč se my neptáme?
A proč tak rádi předepisujeme Bohu, co je vhodné a proč tak často rozhodujeme za něj?)

	2008
4. neděle postní       1 Sam 16:1b. 6–7. 10–13a       Ef 5:8–14       J 9:1–41       2. března 2008

Příběh s uzdravením slepého je velice bohatý. Co slovo nebo věta, to bohatství. Chci Vás trochu nalákat řadou otázek, stihnu ale jen kousek.
Slepý nemá jméno, tím spíše se příběh může týkat nás…

„Proč jsou nemoci?“ se pochopitelně ptáme. Někteří si dovolí obviňovat Stvořitele. Málokdo si s tím dá větší práci. Jsme slepí. Kdo chce vidět, kdo se chce dozvědět, může se vydat cestou poznávání (ale Písmo nedává hotové odpovědi jako Katechismus). 

Všimli jste si, že slepec od narození také patří mezi výjimky, kterým se Ježíš představuje? „Věříš v Syna Božího“? (Tak uvádí řecký text, stejně i Col. Náš lekcionář: „Věříš v Syna člověka?“ Ale všechny tyto tituly patří Mesiáši.)
Opět platí: „Kdo má, bude mu dáno a přidáno.“

Porovnejme si jednání zbožných židů (vyšetřujících bývalého slepce), s jednáním Samaritánky. Samaritánka přijala Ježíšovo jednání s vděčností, „Zbožní“ židé se dostali do střetu se slepcem i s Ježíšem.

Samaritánka na Ježíšova slova: „Byla jsi pětkrát vdaná, ale ten chlap, kterého máš teď ráda, si tě nechce vzít“, zůstala stát s pusou otevřenou: „Pane, vidím, že jsi prorok“.
Viděla malinký zázrak, a to ji (s tím zážitkem Ježíšova krásného zájmu o ní) stačilo. Hned položila zásadní otázku: „Prosím tě, je naše náboženství pravé, nebo je pravé náboženství židů“? 

Zato zbožní židé (farizeové) slyšeli o uzdravení slepce od narození (to je veliký kalibr – znak Mesiášův) a hned zavětřili (už jen proto, že se uzdravení odehrálo v sobotu). Navíc to bylo v době, kdy se židé usnesli, aby každý, kdo vyzná Ježíše jako Mesiáše, bude vyloučen ze synagogy (z církve).
Znovu a znovu vyslýchali uzdraveného, chtěli od něj slyšet, že slepotu jen předstíral, aby mohl žebrat a nemusel pracovat. V tomto případě by podvod dokonce uvítali a ještě by „slepce“ poplácali po ramenou.
Výslech byl vážný, po dobrém a po zlém. Stále dokola hledali něco, za co by mohli Ježíše obvinit z podvodu, dokonce předvolali rodiče.
Všimněme si jejich úporného boje se skutečností, která se dala ověřit. Měli před sebou zázrak, doložený svědky, všechno si zjistili, mohli dokonce Ježíše požádat: „My nevěříme, že ten člověk byl slepý, mohl bys před námi uzdravit někoho slepého?“
Nic takového ale nechtěli. Nehledali pravdu. Nechci zdržovat popisem události, zkusme si ji znovu pečlivě přečíst a pozorujme zaťatost těch, kteří se dokolečka ptají, ale chtějí slyšet jen to svoje. 

To, co řeknu, bude znít podivně, ale nerad bych, abychom to přehlédli:
Zřejmě musíme počítat s tím, že setkání s Bohem není jednoduché a ti, „kteří nemají čisté srdce,“ narážejí. Pokud nejsme lidmi neustálého „obracení“,  pravděpodobně nám hrozí, že se v nás při setkání s Bohem objeví postoje, o kterých často nemáme potuchy, protože jsme je nikdy nechtěli vidět (k řadě věcí zůstáváme slepí).
Až se setkáme s Ježíšem, zřejmě budeme dělat stejné chyby jako židé. A budeme moci mluvit o velikém štěstí, pokud se vůči Ježíšovi zachováme jako sv. Petr nebo sv. Jan. Nechci za někoho mluvit, ale sám počítám s tím, že to může být náraz (přitakat Ježíšovi není stejné jako přitakat Katechismu).
Sv. Petr i sv. Jan se v dialogu s Ježíšem dopustili řady chyb.
Co uděláme my, řekne-li nám Ježíš: „Jdi mi z očí satane?“

Uzdravený slepec skvěle obstál, byl statečný a charakterní.
Když farizeové (raději říkejme zbožní) prohlásili Ježíše za bludaře a napomínali uzdraveného: „Poděkuj Bohu. Máš štěstí, že jsme tě zachránili. Ten člověk je hříšník a málem tě svedl z pravé cesty k Bohu!“, uzdravený se nedal a zastával se Ježíše. (Vybral jsem si jej kdysi jako patrona vyslýchaných. Před výslechem StB jsem si vždy v duchu přehrával jeho statečný postoj.) Překonal svůj strach a navíc byl sympaticky ironický: „Pánové, ale to je zvláštní, vy nevíte odkud ten člověk je a uzdravil mě ze slepoty! Přece jste nás v náboženství vždy učili, že hříšníky Bůh neslyší.“

Ti, co jsou přesvědčení, že „vidí“, ovšem tvrdí: „Celý jsi se narodil v hříších a nás chceš poučovat?“ A vyhnali ho.
Pro setkání těch zbožných s Ježíšem je typické, že zavírají oči před jasnými fakty. 

Všimněme si i dalšího:
Jak je možné, že Samaritánka na minizázrak reaguje tím, že se dokáže zeptat, které náboženství je pravé? A že na jedno výsostných Mesiášských znamení – zázrak – vzdělaní a zbožní reagují tím, že uzdraveného slepce i Ježíše prohlásí za hříšníka?
Opět jsme u otázky „čistý – nečistý“.

Židé jsou „nečistí“, mají špatnou představu o Mojžíšovi a prorocích, špatně čtou Mojžíše i proroky. Výsledek – nerozumí Ježíšovi.
Samaritáni také nečetli dobře Mojžíše a proroky, náboženské názory měli ještě pokroucenější než židé, ale nebyli ve své víře fanatičtí, nebyli si tak jisti.
Samaritáni byli v Ježíšově době menšinou, která si nemohla vyskakovat, nebyla u moci (ani náboženské). Možná byla v Sycharu nějaká vážená osobnost, třeba nějaký pastýř, rabín nebo starosta, která říkala: „Ne všichni Židé jsou darebáci. A je otázkou, kdo má lepší poznání o Bohu, jestli my nebo oni (dnes bychom takového člověka označili za ekumenickou osobnost)“.
Jak Samařanka, tak ostatní Samařané uznávali, že je na Mesiáši, aby řekl, která „víra“ je Bohu blíž. Dopředu přijali Mesiáše jako soudce.
Zřejmě věděli o lidských předsudcích a byli pokorní, věděli, že se každý můžeme mýlit a že někdy může mít pravdu ten druhý.
Pro tyto lidi byl rozhodující výrok Mesiáše.

Židé se oháněli Mesiášem, ale pak se s ním minuli. Nebyli schopní jej ani rozpoznat.
Proč? Nebyli hledači pravdy.

Samaritánka se ptala Ježíše na Mesiáše jako na nejvyšší autoritu a neměla potíž Mesiáše přijmout, přesto, že přišel z nepřátelského tábora. „Mesiáš nám to řekne“, a Ježíš jí mohl říct, já jsem to.
„Zbožní“ židé se nikdy nezeptali na pravost a kvalitu své víry. Oni mají pravou víru, čistou pravdu a jsou přece dobři (až na nějaké nedokonalosti a malé hříchy), přesně vědí jak to vše je. 

„Uzdravený ze slepoty“ se po Ježíšových slovech okamžitě ptal.
„Věříš v Syna Božího?“ (Máš důvěru k Synu Božímu? Je pro tebe autoritou? Dáš na něj?)
„A kdo to, je pane, abych se od něj mohl nechat vést, abych na něj mohl dát, rád bych znal jeho názory. To víš, že na něj dám.“

Židé se neptali, nepotřebují to, oni přece vědí vše.
„Ty nevíš nic, už jsi se v hříších narodil a nás chceš poučovat?“ To říkají tváří v tvář člověku, kterého Ježíš uzdravil ze slepoty, který na vlastní kůži zažil, na vlastní oči viděl pomoc Mesiáše.

Ježíšovo prohlášení: „Přišel jsem tento svět soudit, aby kdo nevidí, viděli a ti, kdo vidí, aby oslepli,“ je velice důležité.
Jak to, že mu nevěnujeme pozornost?
Kde jsme my, jak se zachováme a jak se chováme? 

Někteří farizeové to slyšeli a řekli: „Jsme snad i my slepí?“
„Kdybyste byli slepí, neměli byste hřích.
Vy však říkáte, `vidíme,´ a proto váš hřích trvá.“

Starozákonní nečistotu způsobovalo něco vnějšího. Novozákonní nečistotu – vyřazení ze setkání, z komunikace, z porozumění – způsobují nesprávné názory a nedobré návyky.
Bůh nám naštěstí přichází naproti. Upozorňuje nás na tyto chyby Na Ježíši to je viditelné, naprosto zřejmé. Nabízí nám pomoc, abychom prohlédli, mohli si porovnat Boží názory se svými.
Kdo ale nechce vidět, tomu není pomoci.

Vyrůstat ve společnosti, která má zkreslené vidění, není hříchem. Vyrůstat v rodině Samaritánů, komunistů, židů, katolíků, evangelíků … (nikdo ještě nevidíme Boha přesně) není tragédií.
Ale oprava myšlení, kterou nám nabízí Ježíš (a Bůh) je darem, za jehož použití, nebo nepoužití, jsme odpovědní.
Kdo nechce vidět, upadá do zla (dopouští se hříchů, každá chyba a omyl má následky.)

Když se ke špatnému poznání připojí druhá chyba: „Já vím jak to je, já přeci věřím“, pak se takový člověk stává nepoučitelným, zůstává v nečistotě víry a při setkání s Ježíšem dojde ke konfliktu, buď k mírnému, to se potom dohrává v „očistci,“ anebo třeba i k velkému a to je peklo.

Podstata nečistoty spočívá v postoji: „Já vím, jak to je, ty mi do toho nemluv, já věci chápu dobře, moje víra je v pořádku, moje skutky byly dobré, mně se děje křivda, ty mi, Bože, ubližuješ, dělal jsem podle svého čistého vědomí a svědomí, ty sis na mě zasedl.“
S takovým člověkem (nebo ďáblem) už nikdo nehne.

Být slepým není hříchem, ale je zdrojem chyb, malérů a hříchů.
„Říkáte: `vidíme,´ a proto váš hřích trvá.“ Toto: „vidíme“ je nesmírně těžký a nebezpečný stav!!
Je cestou do pekla.
„Jdi mi z očí, satane“, říká Ježíš Petrovi (víme, že to nebyla nadávka, ale stanovení diagnózy: „Takto začínal satan“.)

Nemáme čistý pohled na Boha, čisté poznání, ale pokud s tím nechceme hýbat, a jen tvrdíme, moje víra (poznání a vztah, přátelství s Bohem) je v pořádku – dostáváme se na scestí.
Nakonec nás při setkání s Bohem ale čeká náraz, střet a pak z toho kouká očistec nebo peklo.

Proto máme pěstovat čistotu svého srdce, myšlení a ryzosti úmyslů.
Ješitnost, touha po moci, neústupnost, zaťatost a vše, co nám brání hledat a poznat pravdu a chybu – to vše nás znečišťuje.

„Přišel jsem na tento svět k soudu: aby ti, kdo nevidí, viděli, a ti, kdo vidí, byli slepí."
Farizeové, kteří tam byli, to slyšeli a řekli mu: „Jsme snad i my slepí?“
Ježíš jim odpověděl: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“

Pružnost v myšlení, ochota hledat a opravovat chyby je důležitá obecně (pro vztahy s nejbližšími, pro poznávání svého pracovního oboru i pro jakýkoliv pokrok) natož ve vztahu s Bobem. Kdo není osobnostně a sociálně dospělý, těžko se domlouvá a naráží kdekoliv.

Ježíš nás přichází uzdravit a jeho uzdravení nemusí bolet.

„Blahoslavení čistého srdce, neboť oni budou viděti Boha“.
	5. neděle čtyřicetidenní

	2020
5. neděle čtyřicetidenní       Ez 37:12–14       Ř 8:8–11       J 11:1–45       29. března 2020

Nejdříve Vás poprosím o opravu mých Poznámek ze 4. neděle čtyřicetidenní o kultické nečistotě.
Rituální čistota v hebrejštině se nazývá tohora. Rituální nečistota je tum´a.
Slovo nidda – oddělení, které jsem použil, už v dnešním kontextu znamená „oddělená menstruující žena“.

Lazarovo vzkříšení je největším Ježíšovým znamením, potvrzujícím, že Ježíš přichází od Boha, a že mu můžeme důvěřovat.
Ale nejprve připomenu důležitý předpoklad pro náš vztah s Bohem (i člověkem). Ježíš nás přivádí do boží náruče, staví na vyučování Mojžíše, nabízí nám novou životní moudrost, ale k jeho vyučování máme přijmout určitá pravidla. 

V minulých letech jsme si všímali, jak měl Ježíš Lazarovo vzkříšení dokonale promyšlené (Ježíšovo vzkříšení pak velekněží popřeli, ale Lazarovo vzkříšení zpochybnit si nedovolili), aby mohlo být důvěryhodným znamením i pro nás.

Ještě se trochu vrátím k slepci z minulého úryvku evangelia. Úděl slepce tenkráte byl krutý a on mohl zatrpknout z pocitu, že je postižený Bohem (viz odsudky vyšetřovatelů slepce – lidové zbožnosti chybí vzdělání od Boha a bývá krutá).
Slepec se ale s Bohem „nerozvedl“, byl poctivý, měl zdravý rozum a byl statečný. Je možné, že si při dobrořečení za uzdravení, řekl: „Bože, kdož ví, kým bych byl, kdybych nebyl léta slepý. Mohl bych se sice účastnit náboženského vyučování, ale mohl bych si pak na svých vědomostech zakládat a stát mezi těmi, kteří pronásledují Ježíše.“
Ježíš jeho poctivost velice ocenil: „Je slepý, aby se na něm zjevily skutky Boží.“ Léta mi trvalo, než jsem těmto slovům trochu porozuměl. 

I Lazarovy sestry mohly být zklamané, že Ježíš Lazara neuzdravil – nic by ho to přece nestálo, nemusel se vracet do Betánie, setníkova služebníka také uzdravil na dálku.

Marta a Marie zůstaly Ježíšovi věrné, jejich důvěra v Ježíšovo přátelství nedostala trhlinu.
(Rodina těchto sourozenců v Betánii patřila mezi milé Ježíšovi přátele. Vzpomeňme, jak Ježíš pozval i Martu k vyučování.) 

Jak číst nahlas slova Marie a Marty? Zkuste si to doma. Kdo dojde v pochopení nejdál? 

Slova těch sester čtu dnes nahlas jinak než dříve. A čtu je s daleko větším ostychem, vědom si své povrchnosti a nevelkých znalostí.

Díky Lazarovým sestrám (jejich věrnosti) mohl Ježíš vzkřísit Lazara podle svých plánů, mohl si vůči nim dovolit to úmyslné zpoždění příchodu k Lazarovi.

O důvěřování sester Ježíšovi, navzdory smutku ze smrti Lazara, platí Ježíšovo:
 1.	„Blahopřeji těm, kteří se nade mnou nepohorší.“
 2.	„Blahopřeji těm, skrze něž a na nichž se zjevují (mohou zjevit) skutky Boží.“

Láska, důvěra a věrnost nejsou pouhými pocity, ale činy vůle, konáním. Máme-li při tom libý pocit, je to krásné, ale hodnotný vztah pouze na nich nestojí. 

Je vidět, čím Lazarovy sestry žily.
Všimněme si, že Marta (která možnost Ježíšova vyučování přijala až po Učitelově vyzvání) po Lazarově pohřbu za Marií nezaostává. 

Obě říkají stejnou větu: „Pane, kdybys byl zde, nebyl by můj bratr umřel.“
Ale Marta pokračovala …
Mluví o důvěře ve vzkříšení (to nebylo samozřejmé tenkráte, a není ani dnes).
Vyznává, že Ježíš je Mesiášem a Zachráncem z nicoty smrti.

Slova Marty a Ježíše můžeme lacině opakovat – nebo promýšlet.
Čím jsem starší, tím více otázek si nad těmi slovy kladu.

Přijmout smrt blízkého, natož svou smrt, není samozřejmé, život je krásným darem Stvořitele.
Jaká bude moje smrt? Za jakých okolností nastane?
Co jí bude předcházet?
Být bezmocný je ponižující. Není snadné přijmout pomoc, nadměrně zatěžující druhé.
(Každá kultura učila lidi umění umírat. Naše současná společnost na ně zapomněla.) 

Promýšlím, jaké bude mé setkání s Bohem? (I někteří světci umírali těžce.) I v našem vztahu k Bohu hledáme další a další odpovědi. Nepochybuji o milosrdenství Boha, ale dost mě trápí má selhání, promarněné možnosti a moje povrchnost. To, čím jsem ublížil, i to, v čem jsem nenaplnil přiměřená očekávání druhých. „Komu bylo mnoho dáno, od toho se mnoho očekává.“
Vím o hrůze Kainově: „Můj zločin je větší, než je možno odčinit,“ a o Jidášově zoufalství.
Rozumím pláči apoštola Petra. A jsem vděčný Ježíšovi za jeho terapeutický rozhovor, ve kterém Petra těší a třikráte jej ujišťuje o odpuštění a důvěře (J 21:15–17).
Jsem vděčný apoštolům a dalším biblickým osobnostem, které nám poctivě vyprávějí o svých selháních – a za jejich svědectví o božím milosrdenství. (Srov. 1 J 3:18–24)

A ještě připomenu, jak na Ježíšovo vzkříšení Lazara odpověděli ti, kteří Ježíše nesnášeli (J 11:46–53). Nečistota a slepota (zatvrzelá neochota přitakat tomu, co nám Bůh sděluje) – před kterými nás Ježíš varuje – plodí nenávist až na smrt k těm, kteří určitým lidem stojí v cestě k udržení jejich moci.
Jsou velkým nebezpečím i pro nás (nesnášíme ty, kteří mluví jinak o Bohu než my, a ty, kteří nás převyšují.

Děkujeme Ježíšovi za jeho vyučování i za jeho přátelství, které jde až za naši smrt.

 (Bledule opět krásně kvetly, letohradský zámecký park už krášlí kandíky a na terase nám rozkvétá sakura. Rehek, loni hnízdící ve větrací trubce, přiletěl, ale trubku už nenašel. Honem jsem mu dokončil budku, doufám, že přiletí. Skřivani jsou pro mě podobenstvím orantů – se zpěvem vystupují vzhůru, až se nám ztratí z očí, a pak se jako kámen navrací k zemi.)

	2017
5. neděle čtyřicetidenní       Ez 37:12–14       Ř 8:8–11       J 11:1–45       2. dubna 2017

Kdo se nebojí smrti? Mnoho lidí myšlenku na ni vytěsňuje.
Zatímco hmotná úroveň našeho života stoupá (úroveň naší medicíny, tělesné hygieny, bydlení, veterinární péče o domácí mazlíčky, péče o zahrady, výbavu ke sportu a turistice, o kola, auta), v otázce smrti krníme. Děti se ptají: „Kde je dědeček, když umřel?“ a od svých nejbližších slyší všelijaké výmluvy (dětem už také neříkáme, že děti nosí čápi a vrány).
Proč děti neslyší: „Jak to se smrtí je, nevím. Doufám, že ty budeš odpověď hledat pečlivěji a vytrvaleji než já.“ Nebo: „Zajímá tě, na co jsem přišel?“ 
Nás Bůh zajímá kvůli vztahům (k němu, ke vztahu k životu a kvůli vztahům s druhými).
Objevujeme, že Bůh k nám buduje vztah navždy a zve nás k budování takových vztahů s druhými – že o ně budeme stát navždy.
Katechismový axióm (tvrzení náboženské pravdy), že duše je nesmrtelná, jsme dávno opustili. 
Bůh od nás nechce opakování axiómů, vede nás k ověřování si co největšího množství jeho pravdy.
Poznávání smyslu života nám přináší veliké bohatství. Život má větší hodnotu než jen jeho trvání do smrti. Našemu přátelství s druhými chceme věnovat co nejvíce péče. Při setkání se smrtí a pozůstalými můžeme přinejmenším říci: „A co když po smrti odcházíme do lepšího …?“ A pak je třeba můžeme pokorně pozvat ke společnému hledání o věčnosti. 

Bůh nám přichází na pomoc proti strachu. I proti strachu z nicoty smrti a z konce přátelství s těmi, kteří nám tolik přirostli k srdci.
Naše ptaní po smyslu života je také úsilím k budoucnosti s našimi drahými. 

O naději na život věčný je třeba pečovat. 

Izraelité byli Hospodinem vedeni k zaměření na tento život: „Dotvářej se mnou svět, pečuj o život, o dobré vztahy, buď soucitný s potřebnými, pamatuj na má slova a střež je. (Budoucnost nech na mě.)“
Ale postupně se u Proroků objevují čím dál více a více ujištění, že spravedlivé Bůh u sebe zachová navždy. Viz například První čtení z Ezechiela.
(Saduceové, kteří se drželi jen Pěti knih Mojžíšových, Prorocké knihy neuznávali, a ve vzkříšení nevěřili.)

Ježíš je největším prorokem, nad jiné potvrzuje, že smrt pozemského těla nemá poslední slovo. „Vzkříšení“ Lazara je největším znamením, že Ježíš je Pánem života. 

Příběh o Lazarovi potřebujeme mít důkladně promyšlený pro sebe i pro své potomky (naše poslání k jejich vyučování o živém a milujícím Bohu, je nenahraditelné).
O Lazarovi jsme už mluvili podrobněji. Jen krátce připomenu:
Modlitba Lazarových sester je skvostná – nevymáhající. Dosvědčuje, že sestry byly výtečnými učednicemi Ježíše.
Tomáš mluví vzpurně: „Tak půjdeme umřít s Ježíšem“ (Ježíšovu smrt přece apoštolové nepřipouštěli).
Mluvili jsme o Ježíšově pláči …, i co znamenají Ježíšova slova: „Lazarova nemoc (a smrt) je k slávě boží.“
Ježíš Lazara mohl uzdravit na dálku …
Lazara se zřejmě pokoušeli uzdravit jeruzalémští význační lékaři (rodina byla bohatá). Jeruzalémští preláti Lazarovu smrt a „vzkříšení“ nezpochybnili (lékaře si nedovolíme znepřátelit, nevíme, kdy je budeme potřebovat), ale Ježíšovo vzkříšení prohlásili za podvod učedníků („Ježíšovi učedníci mrtvé tělo svého Učitele ukradli z hrobky a lidem namluvili, že Ježíš vstal z mrtvých.“).

Procházíme postupně jednotlivé události z Ježíšova života. Začas, při dalším čtení, se nám ale jednotlivé události z evangelií propojují v celek. Z „vyučovacích lekcí“ – jako z kamenů – se nám víc a víc objevuje celá promyšlená stavba Ježíšova života. Celý jeho život je pro nás velikým a jedinečným vyučováním.
Vše má svůj význam, vše zapadá do sebe a ústí k novému poznání. Jeho slova nejsou náhodná, jsou promyšlená – pro nás klíčová a životadárná. 
Vzpomínáte, jak jsme si o Ježíšově čtyřicetidenním pobytu na poušti (po jeho ponoření do Jordánu) říkali, že si tam promýšlel „vyučovací osnovu“, svůj program odkud a kam nás vede?
Jeho mnohá setkání s určitými lidmi (například se Samaritánkou, se slepým od narození, s vzkříšením Lazara …) měl ve své „režii“, vše měl dokonale promyšlené …

Při „vzkříšení“ Lazara se naplnilo Ježíšovo proroctví: „Kdo neposlouchá Mojžíše a Proroky, nedá se přesvědčit, ani kdyby někdo vstal z mrtvých.“ (Srov. Lk 16:19–31 – „podobenství o bohatci a chudém Lazarovi“ je především proroctvím než jen podobenstvím.

„Velekněží a farizeové se od toho dne smluvili, že Ježíše zabijí.“ (J 11:53, srov. J 11:45–57)
„Proto se velekněží uradili, že zabijí i Lazara.“ (J 12:10)
Na Ježíšových nepřátelích vidíme, k jakým koncům vede sebejistota „zbožných“, když podcení, nebo si vůbec nepřipouštějí, že by se mohli ve svých představách o náboženství a Bohu mýlit. Taková „zbožnost“ je nebezpečná pro druhé.

Židé drží zásadu: „Kdo promýšlí Písma, jakoby korunoval Hospodina.“ 

Jsme syny Božími, nejsme „synové smrti“, ale dědici života v Bohu.

O Velikonocích budeme znovu v nové síle slavit Ježíšovo vítězství nad smrtí a hříchem.
Při jeho Hostině znovu a znovu slyšíme Ježíšovo vyznání: „Zamiloval jsem si Vás navždy. Miluji vás láskou věčnou.“
Od křtu jsme jeho snoubenkou. Nabízí nám svou lásku a pomoc, abychom dorostli do krásy jeho nevěsty.
Vážíme si tohoto životodárného poznání. Čím dál víc poznáváme (a zakoušíme), že jsme byli Bohem počati z lásky a k lásce jsme byli pozváni.

Poznámky:
Přímluvy:
Bože,
•	 chceme Tě poznávat a rozumět Tvému vyučování.
Prosíme Tě k tomu o pomoc.

•	 chceme si všímat, z čeho se rodí hřích a utrpení.
Prosíme Tě o pomoc.

•	 chceme s Tebou spolupracovat na budování pěkných vztahů.
Prosíme Tě o pomoc.

•	chceme se dobře připravit ne Velikonoce.
Prosíme Tě o pomoc.

•	zveš nás k radosti z daru života věčného.
Prosíme Tě k tomu o pomoc.

	2014
5. neděle postní       Ex 37:12–14       Řím 8:8–11       J 11:1–45       6. dubna 2014

Z letošní přípravy na Velikonoce nám zbývá poslední týden. Pak už začíná svatý týden.
(Jak tomu označení svatý týden rozumíte?) 

Minulé neděle jsme se ptali: Co jsme se naučili od Samaritánky? Z příběhu uzdravení slepce od narození?
Teď si můžeme říci: Co z Ježíšova přátelství s Lazarovými?

Celá událost se vzkříšením Lazara je velice obsáhlá.
Evangelijní vyprávění je často kostrou, na kterou máme pověsit „maso a kůži“ (jen musíme přísně dbát na to, abychom nepostavili něco, co do evangelia nezapadá).
Je dobré si dočíst 11. kap. Janovu do konce a J 12:9–11.
Navrhuji ale tentokráte zůstat u prvních 16 veršů.

Děti i vnuky zaujmeme vypravováním, jak velekněží mafiánsky přinutili vojáky, aby po vzkříšení Ježíše prohlásili, že ve stráži při hlídání hrobu zaspali. Dětem se bude líbit, jak měl Ježíš vzkříšení Lazara promyšlené, že ho velekněží nemohli zpochybnit (kterýsi rok jsme o tom mluvili).
O to otřesnější byla jejich reakce, že něco takového si Ježíš neměl v žádném případě dovolit. Náboženská nenávist je nesmiřitelná.

Dětem ovšem nemůžeme vyprávět o Bohu a svědčit o něm, pokud sami nemáme silný prožitek s Božím přátelstvím. Nemohu dát, co nemám.

„Nemohu k děvčatům nepřijít“, říká Ježíš odporujícím.
Život je prostorem k přátelství, být tu pro druhého, přátelství dává životu smysl. Je v mých silách a možnostech pomoci příteli. Věrnost je silnější než strach.
Stejně všichni jednou zemřeme, proč se klepat o pár dnů života? Můžeme získat větší hodnoty než zachování biologické existence za každou cenu.
Přátelství se projevuje ochotou ke službě. Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo položí život za své přátele. (J 15:13)

Má nás Ježíš rád méně, více nebo stejně jako sourozence z Betanie? 

Děti mají mezi svými vrstevníky kamarády, přátele ještě ne, ale rodiče jim mohou vypravovat, jaký rozdíl je mezi kamarádem a přítelem. Táta může dětem na příkladech a zkušenostech ukazovat, že jejich maminka je jejich přítelkyní (to, co pro děti dělá, by kamarádi nesvedli) a maminka může mluvit o přátelství táty k dětem.
Pak mohou dětem vyprávět o Ježíšově přátelství k „Lazarovým“, případně dosvědčovat, že Bůh je jejich přítelem – pokud se o přátelství Ježíše přesvědčili.

Židé svým dětem dotvrzují boží přátelství požehnáním. 

Ježíš nechal záměrně Lazara umřít (mohl ho přece uzdravit na dálku, jak jsme slyšeli i v samotném vyprávění evangelia).

Pohanská modlitba přemlouvá Boha, aby se smiloval.
Židovská modlitba připomíná prosebníkovi, že Bůh je milosrdný.
Novozákonní modlitba uklidňuje nás: Bůh je přítel!

Samozřejmě, novozákonní modlitba je plodem pokročilého důvěrného vztahu, kdy se „víra“ v ochotu a blízkost Boha blíží jistotě.

Před 40 lety onemocněla rakovinou naše milovaná teta, máma tří kluků. Byl jsem tenkráte bohoslovec 4. ročníku, věřil jsem, že bude teta uzdravena, byli jsme zaujati knihou „Dýka a kříž“ Davida Wilkersona. Modlili jsme se fest.
Zemřela. Psal jsem pak dopis svým přátelům, byl upřímný, ale výplodem nevzdělaného.
Mluvil jsem o úmrtí tety v semináři, ale nebyl nikdo, kdo by mě navedl k dalšímu hledání.
Neznám lékaře, který by nemocnému rakovinou řekl: „To je tajemství“.
Doktoři se nevzdávají a účinné léky hledají.
Ježíš nehledá nové metody léčby. My máme hledat, jak mu porozumět, co máme udělat.

Výzvami k modlitbám se to okolo nás hemží. Kroutím hlavou nad našimi představami o Bohu a o modlitbě. Co má Bůh dělat s rozpadlým manželstvím, s člověkem, který chce, aby za něj Bůh udělal to, co má dělat sám? 

Jeden z mladých chlapů přivezl tři sympatické mladé muže do 25 let. Začali jsme se bavit o Bohu a ukázalo se, že nerozumíme tomu, co se v kostele povídá (boží království, modlitba, půst …). Na nic jsme si nehráli a tak se dalo o Bohu mluvit. 

Lazar a jeho sestry patřili mezi Ježíšovy učedníky. Je na nich znát, že mnoho hodin Ježíšovi naslouchali a mnoho se od něj naučili.

	2011
5. neděle postní       Ex 37:12–14       Řím 8:8–11       J 11:1–45       10. dubna 2011

Z bohatství příběhu o vzkříšení Lazara stihneme jen něco. V Čechách se drží „postní doba“, tak si všimneme zdroje veliké svobody a krásy.

Bible není pro židy čítankou pro prvňáčky, ale učebnicí na celý život. Nečtou příběhy o Abrahámovi, Mojžíšovi nebo Davidovi jen v „první třídě“, ale čtou si je každý rok znovu, aby si pokaždé opět připomínali to nejdůležitější pro život, aby pokaždé mohli o něco více porozumět milujícímu Bohu.
My jsme oproti židům bohatší o další část Písma. Evangelia nám odkrývají další krásu lásky Boží.
Zatímco svět pokládá za nejdůležitější vlastnit co nejvíce moci, slávy a bohatství, Ježíš nevyhledával záři reflektorů, ani známostí mocných. Nebýval k vidění v palácích světské ani církevní šlechty. Diplomacie jej nelákala, měl svou představu, jak postavit svět na nohy. Přišel ke všem. Nevylučoval nikoho. Dostal-li se do vznešenější společnosti, nepoklonkoval VIP, ale řekl si své (srov. například Lk 7:36n; 14:1n).
Ježíše zajímali lidé a ne diplomacie, každý mu stál za pokus postavit ho na nohy.
Po „Samaritánce“ a „slepém od narození“ můžeme přijmout za vlastní i krásnou zkušenost s Ježíšem těch z Betánie.

Sourozenci z Betánie patřili mezi Ježíšovy přátele. Sestry věděly kam a komu poslat zprávu o nemocném Lazarovi.
Přání sester je jednou ze skvostných ukázek novozákonní modlitby. 

Ta nemoc je k slávě Boží. 

„Pojďme k Lazarovi.“
„Co to říkáš, celou cestu se skrýváme a teď chceš lézt svým pronásledovatelům do chřtánu?“
„Přátelé mě potřebují.“
„Co když tě chytnou?“
„Tak budu chycenej. Nemohu nepřijít, přátelé mě čekají!“

Ježíš věděl, jak to je s nemocí Lazara. Vědomě nechal jeho mrtvolu uležet.
Vzkříšení mrtvého čtvrtý den bylo za jakýmikoliv lidskými představami a možnostmi.
Lazarovo vzkříšení je největším znamením Ježíše …
(Zázrak nevyrábí víru, ale hledajícímu potvrzuje, že jde správnou cestou a je na správné adrese.)

 „Ten, kdo žije a věří ve mne, bude žít.“
„Kdo mě pozná (od koho přicházím), přitaká mně (svým životem) a přidá se ke mně zachraňovat, bude vzkříšen.“
Kdo zná spolehlivost svých rodičů, důvěřuje jim. Řekne-li maminka: „Zítra s vámi počítám k obědu“, pak to slovo platí. Oběd bude. (Je vedlejší, že oběd začne vařit až za několik hodin.)
Slíbí-li táta: „Zítra večer pro tebe přijedu na nádraží ve 22:30 hod.“, stane se.
Tudy vede cesta k novozákonní modlitbě. Přesvědčit se, že Ježíš je větší přítel než my.
Co řekne, platí!
Celý náš náboženský život je cestou k tomuto poznání a k přitakání Ježíšovi. Ke svěření se do jeho rukou.
Teprve pak jej mohu následovat. Pak mohu zvát lidi k poznání Boha jako přítele.
Dokud nezažijeme velikost jeho přátelství, jsme spíše pohanskými agitátory než Ježíšovými učedníky. Svádíme lidi na cesty pohanského myšlení o Bohu.

Kam a k čemu Ježíšova péče směřuje?
Připomenu program Božího otroka z Izajáše. 
Mesiáš krotí šelmy a pozvedá ty, kteří byli dříve kořistí (přináší pokoj těm, kteří jej vyhlížejí).
Po setkání s Ježíšem šla Samařanka vzpřímeně, s novým sebevědomím k sousedům, kteří po ní dříve házeli kamení.
Slepec po prohlédnutí stál pevně před těmi, kteří si hráli na soudce celého světa. Nepřistoupil na autoritativní nátlak, aby odvolal svá tvrzení, stál si za svým, dokonce se zastal pomlouvaného.
Sestry Lazarovy i jejich bratr poznali, že Ježíš je statečný a věrný přítel.
Navíc poznali, že je skutečným Pánem nad životem a smrtí. Co slíbí, to se stane.
Lazar se nebál svědčit o svém vzkříšení, už se nebál smrti (přesto, že se zbožní „usnesli, aby ten, kdo Ježíše vyzná jako Mesiáše, byl vyloučen ze synagogy“) (srov. J 9:22).
Šelmy po vzkříšení Lazara svou slepotu nepřiznali, naopak dostalo se jim chuti na beránkovu krev.  Odzbrojení těchto šelem teprve nastane.
Bylo to řečeno Spolehlivým, tak se to stane.

Pro jistotu si znovu pozorně všimněme, jak zbožní pronásledovali tesaře z Nazareta!
Kupodivu se odedávna my zbožní rádi promítáme do těch, kteří jsou Bohu blízko.
Ani nás nenapadne, že bychom mohli stát v té druhé partě.
Nevidíme ten nejnebezpečnější hřích – neochvějné tvrzení: „Vidíme“. 
Říkali jsme si, že existuje horší hřích než sodomský hřích. Vzpomeňme: „Běda tobě, Kafarnaum, Betsaido“. (Srov. Mt 11:20–24)
Pyšná slepota pak rodí hřích nenávisti.

Aby Ježíš stihl splnit své poslání (aby mohl říci vše, co měl vyslovit a vykonal vše, co měl vykonat), musel později čím dál více utíkat a skrývat se jako David před Saulem. 
Všímáme si, jak je taková slepota možná.
„Slepota“ je naším největším a nejzákeřnějším nebezpečím. 
Jednou z našich nejdůležitějších modliteb by měla být prosba: „Pane, pomoz mi, ať vidím“.

„Chlapi, jdeme s ním, přece ho v tom nenecháme“, prohlásil Tomáš. (Ještě nevěděl, co se jemu a učedníkům stane, až jim ze strachu srdce spadne do kalhot. Statečnost nepřijde sama, nelze ji koupit nebo dostat. Ještě potřebovali další dávky Ježíšova přátelství, než byli schopní se chovat rovně.)

Ježíš nabízí i nám své přátelství, které nás staví na nohy a odkrývá nám novou důstojnost před Bohem.
(To není všechno, v letošním čtení evangelií jsme teprve před Velikonocemi. Zase nás čekají další závratné průhledy do přátelství a věrnosti Boha k nám.)
Ježíš je obdivuhodný společník. (I s protivníky jedná s úctou.) Pokud o něj někdo stojí, Ježíš jej nejprve pozvedá, ukazuje mu jeho vznešenost a zve jej ke šlechetnému jednání.

Přidám kus kázání, aby se nikdo nemusel cítit jen kritizovaný.
Mám rád koně a viděl jsem několik významných hřebčinců (i v cizích zemích), kde se po staletí chovají ušlechtilá plemena koní. Koně tam žijí jako na zámku, v krásných stylových stájích, s vyřezávaným hrazením stání, někde s mramorovými žlaby a napáječkami … Právem se s nimi zachází jako s osobnostmi.
Bůh nám ukazuje, že my všichni jsme z královského rodu. Vaše děti nejsou jen Vaše.
Jsou především čistokrevné děti Boží!
A také Vaše (nikdo Vám je nebere, naopak, dostali jste je přímo od Stvořitele).
Bůh nemá žádné nevlastní děti. Nikdo nejsme nějaký bastard. Jsme z nejlepšího rodu!

Ježíš to znovu potvrdil, jemu stojí za pozornost i odstrčená samařská žena (která má zašmodrchaný život), neznámý slepec, rodina sedláka z venkova (z Betánie od Jeruzaléma), ty a já.
Ježíš přišel do našeho pokaženého a zprzněného světa, aby nás pozvedl, aby nám odkryl ušlechtilost, kterou jsme dostali od Stvořitele. Ukazuje nám, jak vypadá šlechetné jednání svobodných a hrdých dcer a synů božích.

Svobodná zvířata žijící volně v přírodě nejsou špinavá od hnoje. Kůň chovaný ve stáji potřebuje být čištěn a opečováván. My lidé jsme se propadli z Ráje, občas se koušeme, kopeme jeden druhého jak koně a občas stojíme ve vlastním hnoji.
Ale z hnoje se dá vystoupit a …
Na ušlechtilého a pěstovaného koně je nejen krásné podívání …
Navštivte někdy třeba kladrubský hřebčín, podívejte se, jak jsou ti koně vystavění, jak se nosí, jaký mají krok, všimněte si, že nepijí z kaluže … napadne vás řada dalších přirovnání. 
Člověk může být v mnohem větší míře obrazem božím než kůň“.
(Koňský obraz připisuji Novákovým z Prahy a dalším milovníkům koní.)
Vrátím se k Poznámkám.
Kdo nám může nabídnout osobní vzkříšení jako Ježíš?
Kdy se začneme počítat mezi vzkříšené?
Kdy si srovnáme, že lidský čas končí se smrtí našeho těla a pobytem v pozemském životě?
Bůh žije „jinak“.
Židé rozeznávají určité časy:
Jeden od pádu lidí do Abraháma.
Druhý od Abraháma do příchodu Mesiáše.
Třetí je čas Mesiášský.
Židé mají zato, že žijí v druhém čase.
Křesťané jsou přesvědčeni, že mesiášský čas už nastal.
My žijeme v posledním dnu („u Boha je jeden den jako tisíc let a tisíc let jako jeden den“), v čase záchrany (spásy), v Milostivém létu Páně. My jsme už vzkříšení.
Ježíš nám dal víc než jen ruku na to, že s námi navždy počítá. (Dává nám lásku na život a na smrt, ubezpečuje nás znovu a znovu dáváním svého Těla a Krve.)
My mu děkujeme, že naše zesnulé probudil ze spánku smrti a nám dal příslib, že se s nimi znovu setkáme. Co řekl, platí!
(Když Stvořitel řekl: „Budiž světlo, budiž země a klenby nebe, a buďtež rostliny … a koně a srny – vše bylo, jak řekl.)
Jsme vzkříšenými lidmi.
Už se nemusíme klepat o pozemský život, nemusíme si pozemský život udržovat za každou cenu, můžeme se zastávat spravedlnosti boží.
„Já jsem vzkříšení i život. Kdo věří ve mne, i kdyby umřel (kdyby ho třeba zabili), bude žít.“ (J 11:25)
Kdo uvěří Ježíšovu příslibu, ví, že „vstoupil do boží věčnosti“.
Začínáme být nebeskými lidmi – proto dostáváme nebeský pokrm. 
Kdypak už přestanou být naše úmrtní oznámení pohansko-křesťanským kočkopsem, kdy už domyslíme dobrou zprávu (evangelium) a přestaneme konečně psát: „Po smutečních obřadech našeho zesnulého uložíme do hrobu, kde bude očekávat vzkříšení“. 
(Pozemské tělo dosloužilo, s úctou je pochováváme, ale člověk dostává od Boha nové tělo – nebeské.)
Naši drazí jsou už vzkříšeni (už nežijí v pozemském čase), Bůh je probudil ze spánku smrti, pečuje o ně, už smějí patřit na krásu jeho Tváře.
I při pohřbech máme svědčit o této naší naději.

Setkání s Ježíšem nás staví na nohy pro život pozemský a brání nás proti smrti.
Kdo jiný nám může slíbit setkání s našimi drahými a s Bohem? Kdo jiný nám k tomu může nabídnout odpuštění a pomoc?

	2008
5. neděle postní       Ex 37:12–14       Řím 8:8–11       J 11:1–45       9. března 2008

V události vzkříšení Lazara je mnoho důležitých informací. 
Navíc je poslední příležitostí pro židy, aby bez tragédie poznali, že Ježíš přichází od Boha.
Pro naše poznání Ježíše je důležité mít tuto událost dobře promyšlenou, je jedním z velikých kamenů stavby naší víry – důvodů proč Ježíšovi důvěřujeme. (Mnoho lidí si ale raději místo vlastního přemýšlení čte Šifru Mistra Leonarda a nechá se vést spisovatelem tam, kam on chce.)
Nelze se zabývat vším najednou.
Všimneme si 11. kap. Lukášovy z pohledu „čistý – nečistý“ v novozákonním slova smyslu  a také z pohledu problému „vidíme“ (viz Poznámky z minulé neděle).
Minulou neděli jsme si všimli, z čeho se rodí hřích a utrpení. „Otcem“ je ono „vidíme“, a „matkou“ je „nečistota“.
Všímali jsme si, že Samaritáni měli zdeformované náboženství (byli „nečistí“), ale neměli v sobě to „vidíme“ (alespoň ne v městečku Sychar). Když Samaritánka viděla, že Ježíš udělal zázrak (minizázrak), hned se ptala na zásadní věc: „Pane, které náboženství je správné?“ (Nebyla zaslepená, aby si myslela, že Židé jsou horší než samaritáni.). A obyvatelé Sycharu pozvali Ježíše na dvoudenní vyučování náboženství.
Před týdnem jsme uvažovali o uzdravení slepého od narození. (Vzpomeňme, jak se nemohl se „zbožnými“ domluvit, protože chtěli slyšet, že jeho vyléčení byl zaranžovaný podvod. Když uzdravený poznamenal: „Chcete se snad stát jeho učedníky“, zaútočili na něj: „My víme, že k Mojžíšovi mluvil Bůh, ale o tomto nevíme, ani odkud je“… Kdyby si zbožní dali práci, zjistili by, že Ježíšovo učení je v naprostém souladu s učením Mojžíše.
Pochopit Ježíše nebyl veliký problém. Kdyby byli farizeové poctiví, mohli v Ježíši Mesiáše rozpoznat. Ježíš je dostatečně upozorňoval na rozdíly mezi Mojžíšovými slovy a jejich způsobem vyučování náboženství. Kdyby byli farizeové poctiví, přiznali by, že tesař z Nazareta má pravdu. Jenže jim se nechtělo říci: „Ano, máš pravdu“, oni přece „vidí“.

Neochota uznat zjevnou pravdu je nebezpečným místem, kde můžeme přijít k úhoně. To je kámen úrazu! Závažné a klíčové místo. Dnes by se řeklo: MÍSTO ČASTÝCH A ZÁVAŽNÁCH NEHOD.

Čím víc se farizeové dostávali do sporu s Ježíšem, tím je potkávali tvrdší prohry. Jejich viny narůstaly.
Tak to v našem životě chodí. Ve sporech jednotlivce i společnosti. (Není těžké si toho všimnout třeba v dějinách, které jsme prožili.)

Všimneme si několika míst.
Ježíš byl už pronásledován a protože hrál o čas (ještě neřekl a neudělal vše, co potřeboval pro naši záchranu), vytratil se z Jeruzaléma do Galileje. Možná se zastavil u svých přátel v Betánii, v každém případě Lazarovy sestry věděly na koho se obrátit, když se rozhodly poslat za Ježíšem posla.
(Prosba Marty a Marie je skvostnou ukázkou! novozákonní modlitby …)
Ježíš nechal Lazara umřít. (Mohl jej uzdravit na dálku.) 

Ježíš úmyslně zůstal na místě a pak pomalu odcházel do Jeruzaléma.
Lazarovy sestry patřily mezi Ježíšovy učedníky a přátele. Marta říká: „Pane, kdybys tady byl, můj bratr by neumřel. Poslaly jsme hned posly. Kdybys šel hned, zastihl bys ho naživu a mohl jsi ho uzdravit“ (Sestry nemohly vědět, jaké překvapení jim Ježíš chystá).
Všimněme si, že Marta pak říká slova, jejichž význam je větší než sama chápe (to se i nám někdy stává). Za chvíli ale zrazuje Ježíše od otvírání hrobky.
Marta je odevzdaná do vůle Boží, ale Marii to vrtá v hlavě: „Škoda, asi to udělal úmyslně“… (Marie rozuměla Ježíšovi víc než Marta, byla nábožensky dál.)

V celé události nejde jen o sourozence z Betánie. Vzkříšením Lazara dává Ježíš židům vrcholnou a poslední příležitost, jak bezbolestně vyřešit otázku je-li tesař z Nazareta blázen nebo má-li pravdu.
Lazar byl známou osobou, poměrně bohatým člověkem. Betánie byla tenkráte předměstím Jeruzaléma. O Lazarově smrti vědělo mnoho lidí, na jeho pohřeb přišlo mnoho lidí. Pak se rozkřiklo: „Lazar vstal z mrtvých“.

Je dobře si evangelium přečíst dál (nepřistoupit na pocit, že evangelia známe).
Jak to, že velekněz a velerada na Lazarovo zmrtvýchvstání reagovali rozhodnutím o zlikvidování Lazara i Ježíše?
Tady už skončily intelektuální dohady o náboženských názorech. Začíná tvrdý zločin. Tady vidíme důsledky nekvalitních názorů na Boha („Ježíše je třeba zabít“). Kolikráte se to podobně objevilo, kolikráte to bylo před Ježíšem i po něm! Odstraněno poctivých a kvalitních lidí?

Ježíše nechtěl popravit ani nemrava Herodes, ani surovec Pilát – cynický Říman. Oba jednali pod tlakem zfanatizovaných věřících.
Herodes si myslel, že Ježíš je cvok: „Tomu nemůžeme nic udělat“.
Pilát: „Ani Herodes ani já jsme na něm vinu nenašli“.
Židé: „Ukřižuj, nebo nejsi přítel císařův“.
Pilát věděl, že mu jde o krk, umyl si ruce: „S tímto člověkem, nechci mít nic společného, já ho považuji za nevinného“. A zfanatizovaný dav začal křičet: „Jeho krev na nás a na naše děti“.
A to předtím pohan Pilát jim – pravověrným a zbožným židům – řekl : „Pozor, jste vinni krví spravedlivého člověka“.

Kdo si přečte další úryvek: J 11:45–57 nepřehlédne strašné varování nás zbožných lidí, jak nekvalitní zbožnost člověku zavírá oči. (Kdo nečte Písmo a slyší jen úryvky v kostele – ten za celý život nemusí toto místo slyšet.) 

Nestačí zpytovat své svědomí podle Desatera (to nestačí ani židům), Ježíš nás upozorňuje na velice závažné věci.

V minulých nedělích jsme se snažili ukázat závažnost „blahoslavení čistého srdce, neboť oni budou vidět Boha“. Chceme porozumět smyslu „čistý a nečistý“ v novozákonním smyslu.
Farizeové velice dbali na rituální „čistotu“, ale s Mesiášem tvrdě narazili (kdyby se jen minuli).
Všímali jsme si z čeho se rodí hřích a utrpení.
„Otcem“ je ono „vidíme“ a „matkou“ je „nečistota“.
Na rozhodnutí předních židů (J 11:45–57) vidíme, jaký hřích přivedl Ježíše na kříž (ne nějaké dětské zlobení, ale jeden konkrétní a závažný hřích) – který ve Zpovědních zrcadlech nenajdeme – zaťatost zbožných lidí, přesvědčených o své náboženské pravdě.
Ježíš předpověděl strašnou událost: „Mesiáše nezavraždí pohané, ale duchovenstvo, teologická fakulta a biskupské konference v čele s papežem. (Srov. Mt 16:21) Ta slova mě jsou více nepříjemná než sv. Petrovi (který Ježíšovi mocně odporoval, že je to nesmysl), protože jsem vyjmenován mezi těmi, kteří jsou Mesiáši nebezpeční. Petr jen zapřel.

Shrnu-li naše uvažování z posledních několika týdnů:
 1.	novozákonní „nečistota“ je ohrožující (matka hříchu),
 2.	krajně nebezpečná je jistota zbožných „vidíme“ (otec hříchu),
 3.	prvek (který zatím označíme jen číslovkou) má děsivé následky.
Toto vše vede ke strašnému hříchu likvidováni odpůrců… 

Bylo by zapotřebí si pečlivě rozebrat text (J 11:45–57), abychom porozuměli celému monstróznímu mechanismu snažícímu se zachránit náboženské společenství („Synagogu“ nebo „Církev“). Nemysleme si, že jde jen o dávné Židy, stejné nebezpečí hrozí nám (i když v dnešní době se u nás používají uhlazenější způsoby). Důkazů je po ruce kolik kdo chce.

Co je tím 3. prvkem?
Náboženští představitelé viděli vzkříšeného Lazara a došli k rozhodnutí: „Musíme ho zlikvidovat“ (úmyslně zde vynechávám Ježíše).
V této fázi to ještě může být ze strany židů neuvědomělé. Později ovšem už nikoli. (Na Květnou neděli budeme uvažovat o procesu s Ježíšem.)
Lazar byl vzkříšen a mnoho židů stejně Ježíši nedůvěřovalo. Začalo se naplňovat Ježíšovo proroctví: „Kdo nehledá pravdu, kdo nedá na Mojžíše a proroky, ten nedá ani na vzkříšeného“ (Text Lk 16:19–31 není „podobenstvím“ o boháči a Lazarovi, ale prorockým obrazem.)

Postižení „nečistotou“ a oním „vidíme“, je tak těžké, že toho, kdo má zkreslené názory a zároveň má pocit, že je pravověrný a dobrý věřící, dovede ke 3. stupni zla.
Tento třetí faktor je výslednicí těch dvou faktorů předešlých. Je „dítětem“ („otce a matky“), je hroznější a zvrhlejší než jeho „rodiče“.
Vystupuje až nakonec. Tady ho začínáme vidět, ale naplno vystoupí až při procesu s Ježíšem.

Když chtěli Ježíše zlikvidovat, pořád mohli být přesvědčení, že Ježíš je bludař, že to dělají ve vyšším zájmu, v zájmu svaté víry, záchrany Izraele, atd. Ale na soudu Velerady vyvstane ten třetí faktor naplno.
Tam si všimneme, kam vede:
 1.	novozákonní nečistota – nesprávné názory, nesprávné způsoby myšlení.
 2.	pocit „já věřím, já jsem dobrý (Říkáte: „Vidíme“, proto váš hřích trvá). “, který se připojí k první chybě (V této situaci se člověk už dostává do střetu s Ježíšem (s Ježíšovými názory), tyto střety se opakují, člověk útočí na Ježíše a – prohrává.

Bída je, že si to neuvědomuje. Je to nevědomost – ale zaviněná! Nebudeme se před Ježíšem moci vymlouvat. Umíme číst, máme Písmo i čas.
Ta nečistota a zaslepenost mohou vést ke třetímu stupni duchovní rakoviny. Jdou tak daleko, že si lidé myslí, že když zlikvidují Lazara a Ježíše slouží svaté věci. Ježíš říká : „Budou vás zabíjet a myslet si, že slouží Bohu“. Tak dopadl i sám Ježíš (ale nejen on).

Platí rovnice: „nečistota“ + „vidíme“ = člověk ztrácí soudnost (i v oblasti náboženské).

Tato chyba se prohlubuje a dochází k psychickým deformacím vedoucí k likvidaci jiných.
Názorným vrcholem všeho je proces s Ježíšem.
To vše přináší mnoho utrpení. Tragedií Židů a dalších v dlouhé historii.
I my jsme někdy utlačovaní a jindy jsme utačovateli. (Co je horší, být obětí nebo útočníkem? Obojí je hrozné. Věřící násilníci ubližovali okolo Ježíše i v dalších a dalších vlnách antisemitismu i rasismu a jiných hrůzných násilnostech. 
Čím větší poznání, tím větší odpovědnost. To platí o židech a ještě více o nás, křesťanech.

Bylo by velice zajímavé, krásné a především velice užitečné si projít podrobně celou 11. kapitolu Janovu. Mnoho bychom se dozvěděli. 
Každý jsme strůjcem svého štěstí a v mnohém strůjci svých dětí, vnuků a farníků.
	Květná neděle

	2020
Květná neděle       Iz 50:4–7       Ž 22       Flp 2:6–11       Mt 26:14–27. 66       5. dubna 2020

(Nelekněte se dlouhých poznámek pod čarou, jsou určeny především „služebně mladším“ čtenářům, nebo k osvěžení paměti. Ve vyšších ročnících školního vyučování se předpokládá porozumění dřívější vyučovací látce.)

Na Květnou neděli se pašije čtou poprvé.
K čemu nám budou?
Nemoc i řada trápení nám říkají: zastav se, přemýšlej, kde děláš chybu.

Ježíš vyzýval Izraelity k náboženské reformě (jen někteří ji přijali, ale až po jeho smrti).
Jeho první výzva k obrácení začíná kladně: „Boží království se přiblížilo, máte se ke komu obracet.“
Ti, co se neobrátili (tvrdili: „My jsme v pořádku, ať se obracejí hříšnici“) a nenapravili se, nedopadli dobře, zavraždili spravedlivého.

V podobenství o jílku mámivém nás Ježíš varuje před nebezpečně jedovatou zbožností. 
Podcenění jeho slov přispělo také ke strašné nenávisti mnoha křesťanů vůči Židům.
Solidní historici uvádějí, že my, křesťané, jsme v pogromech do r. 1925 zavraždili 8 milionů Židů.
Tuto vinu máme mít na paměti, máme ji nést spolu s následky svých provinění, napravovat, poučit se z ní a pracovat pro to, aby se něco podobného už nikdy nemohlo opakovat.

Žid Pinchas Lapide (veliký biblista, znalec „Nového zákona“, obdivovatel Ježíše, usilující o dialog mezi židy a křesťany) napsal knihu „Kdo byl vinen Ježíšovou smrtí“ (vyšla v Německu v r. 1989, česky 1995). Vychází z neblahé zkušenosti židů s křesťanským antisemitismem, z křesťanské teologie a z našeho výkladu evangelií (bohužel pokrouceného a nedotaženého) a touhy porozumět Ježíšovi.
Ptá se, jak to bylo historicky s Ježíšovým procesem a jak je možné, že byl Ježíš protiprávně odsouzen. Jeho řeč nám může být nastaveným zrcadlem.

Uvedu několik prohlášení církevních Otců, které na adresu Židů pronesli a jež Lapide cituje. 
Na začátku židé pronásledovali Ježíšovy učedníky, ale my jsme jim to později v mnoha miliónech zavražděných vrátili. A během času se nárůst zavražděných zvětšoval.

Ptám se, jaké chyby pokřtěných tu strašnou a krutou nenávist k Ježíšovým bratrům zapříčinily?
Co jsme se od Ježíše nenaučili?
Ježíš nás vede ke službě, ne k vládnutí. Varuje nás: „Nikoho nenazývejte Mistrem, Otcem a Učitelem, váš učitel je jeden, Kristus“ (srov. Mt 23:7–10), ale my jsme si svévolně jmenovali církevní Otce, Učitele a Učitelky církve – s opovážlivým tvrzením, že Ježíš svůj zákaz tak nemyslel.
Nikdo nejsme černí, nebo bílí, jsme kropenatí. Citovaní „církevní Otcové“ udělali také mnoho dobrého, ale také svými špatnými slovy vypustili mezi lidi strašné běsy. Máme se z toho poučit a konečně brát Ježíšovy rady vážně.

Jak došlo k chybám „církevních Otců“?
Už v první generaci církve se k Ježíšovým učedníkům přidávali pohané a jejich počet zanedlouho převážil židokřesťany. Vzdělanější pohanokřesťané byli formováni antickým myšlením, neznali dostatečně biblické myšlení a způsob řeči slova božího. Neobstarali si správný klíč k porozumění Bibli, včetně evangelií. V dalších generacích už chyběli učitelé uvádějící lidi do biblického myšlení a řeči. Např. došlo k neporozumění Ježíšově kritice farizeů. 
Místo abychom si vztáhli Ježíšovu kritiku farizeismu na sebe, začali jsme útočit na židy.

Pinchas Lapide, ve svém smutku nad utrpením svého národa, uvádí slova dánského teologa Sören Kirkegaarda z knihy „Křesťanská cvičení“: „Co myslíš, jaký dojem asi zanechá v mysli dítěte vyprávění o útrapách, které musel Ježíš v životě podstoupit, o zradě, které se na něm dopustil jeden z jeho učedníků a jak jej ostatní zapřeli, a o nadávkách a urážkách Židů, kteří jej nakonec přibili na kříž – jak se to často vídává na obrazech – a chtěli, aby jeho krev přišla na ně a na jejich děti, zatímco on se tiše modlil, aby jim nebeský Otec odpustil jejich hříchy (…) Co myslíš, jak na dítě zapůsobí, když mu povíš, že ve stejné době žil ukrutný zločinec, který byl odsouzen na smrt, ale židovský národ se domáhal jeho propuštění a jásal mu v ústrety (…), zatímco na Ježíše křičel: `Ukřižovat, ukřižovat!´?
Takové dítě bude určitě pevně rozhodnuto, že až vyroste, roztrhá na cucky všechny ty neznabohy, kteří se obrátili proti Ježíšově lásce.“
Ano, nespočet velikonočních kázání na Velký pátek poštvalo dav k pogromům na Židy. Kolik podprahové nenávisti v průměrném křesťanském dítěti přecházelo do jeho dospělosti! Oběti pogromů na židy nejen v dávných dějinách, ale i ve 20. století, to potvrzují. (Možná znáte román Romaina Rollanda „Jan Krištof“.)

Vidíte, tak jsme dopadli, když jsme Ježíšův „jílek mámivý“ zaměnili za pouhý plevel.
I malý kamínek může způsobit obrovskou lavinu.
Jsme mizernými učedníky Ježíše. Jak to, že jsme si nevšimli, že jsme téměř celé duchovní bohatství přijali od židů? Po vděčnosti není ani vidu ani slechu.

P. Lapide také mluví o zkreslení historického příběhu s Ježíšem v evangeliích. Namítá: „Židovské i římské právo bylo velice propracované.“
Lapidovy výhrady ke zprávám evangelistů uvádím pro zájemce v poznámce pod čarou.
 1.	(Uvádím je i proto, abychom si všimli obdivuhodné úrovně židů v ochraně svobody, cti a života. Oceňme, jak tito učedníci Mojžíšovi spolupracovali s Duchem božím.) 

Než k Lapidovým slovům o zkreslení Ježíšových pašijí něco povím, nabízím pro zájemce také – v poznámce pod čarou – stručné zopakování způsobu biblického vyprávění. 

Židé žili skoro dva tisíce let v exilu, bez vlastního území, policie, vojska, a soudní pravomoci, odkázáni na vrtkavou přízeň hostitelů. Jako menšina se snažili dobře vycházet i s vládní mocí a neměli možnost se dopouštět většího bezpráví. My, na rozdíl od nich, máme dějinné trpké zkušenosti s naším pošlapáváním práva. Který národ (včetně starého Izraele) nemá ruce od krve? (Dnešní Židé, když už mají svůj stát, se také dopouštějí různých nespravedlností.)

Ježíšův příběh z evangelií je pro nás především vyprávěním o tomto typu našeho selhání. (Říkáme si, že i čtyři hříchy popsané ve 3.–11. kap. Gn, jsou typy hříchů, které stále opakujeme.)

Ježíšův proces nejsme s to přesně historicky a právnicky popsat a rozluštit. Ale biblická výpověď o Ježíšově umučení a o celém jeho nepřijetí s pronásledováním nevinného, je víc než jen historickým líčením.
Předně je kladným vyučováním o možnosti dobrého vzájemného soužití.
A je také varováním před zneužitím moci. (Nejen Hitler byl demokraticky zvolen a pak zákonně vládl. Krok za krokem s pomocí právníků postupně nedemokraticky nastoloval nelidské zákony.)

Evangelia popisují, jak i náboženská moc může selhat – i v neblahém spojení s vládní mocí – a dopouštět se strašných zločinů. Tak se vícekrát stalo i ve 20. století v řadě evropských zemí. Písmo nám ukazuje, že svévolí je ohrožen každý stát, národ, náboženská společnost i jedinec. Ježíš nám odkrývá kořeny a příčiny našich selhání. Zve nás ke stálému přiklánění se k Bohu a k odvracení se od zla. Mluví o pomoci Boha, o odpuštění a nápravě člověka, společnosti a světa.

Ježíšovo ukřižování je po všech stránkách odporné, ale to, že nevinná krev byla více jak miliónkrát více prolévána dál a dál, je teprve strašidelné.
Ti, co vymysleli a provedli likvidaci Ježíše, byli (také jako my) v pravé církvi a pokládali se za boží služebníky.
My, křesťané, jsme Židy opovážlivě označili za Kaina, ale už jsme neviděli, že i my jsme Kainem ubíjejícím Ježíšovy bratry v milionových počtech.
Zvrhle a nebiblicky jsme prosazovali „kolektivní vinu“ navzdory přísnému zákazu z Dt 24:16 a Ez 18:2–4).

Vyznáváme, že jsme odporně a nespravedlivě obviňovali Židy z Ježíšovy smrti. Způsobili jsme jim strašné ponižování a pronásledování. Je to neomluvitelné! Samého Ježíše jsme v jeho bratřích znovu strašně pomlouvali a ubíjeli. I tuto vinu a následky svých hříchů máme nést, napravovat je a chyby neopakovat.
Někteří lidé tvrdí, že stačí jedna omluva a vše je vyřízeno. 
Jsme hříšníci!
Nejde o nějaký nezdravý pocit provinilce. 
František, biskup římský, nám dává příklad, přiznává, že je hříšník a nemá přitom pokroucené sebevědomí.

Ukřižování Mesiáše otřáslo Ježíšovými učedníky. Uvědomili si, že se stále potřebují „obracet“ ke Kristu. Jednou to nestačí. Stále sjíždíme do staré vyjeté „náboženské“ stopy (běžkaři tomu přirovnání rozumějí). Potřebujeme porozumět božímu vyučování a přiznat si, že jsme pouhými učedníky a že už si nechceme hrát na Mistry. Staletý ostudný hon na kohokoliv musí přestat.

Vzpomínáte, jak apoštol Pavel říká, že by šel třeba i do pekla, kdyby to pomohlo židům k poznání Krista (srov. Ř 9:1n)? Nechtěli jsme to číst. Zkrvaveným klackem v ruce jsme Židům zatarasili cestu k Ježíši, k jejich největšímu bratru. Ti, co pracovali ve strašném „průmyslu“ Hitlerova konečného řešení židovské otázky, i ti, kteří bezmocně přihlíželi, byli přece pokřtění a uměli číst.
Tisíc let jsme si nevšimli, že tyto lidské bytosti polykají slzy a krev, nechtěli jsme vidět jejich strach a úzkost o své nejbližší. Byly jich milióny a milióny. K tomu si přidejme vybíjení a zotročování indiánů, černochů a dalších lidí.
Albert Schweitzer řekl: „My, Alsasané, jsme nikdy nebyli kolonizátory, ale jsem Evropan a běloch …“. Nechal proto svou kariéru, vystudoval medicínu a vybudoval v Africe významnou nemocnici.

První Ježíšova výzva k obrácení začíná kladně: „Boží království se přiblížilo, máte se k čemu a ke komu obracet – Bůh k vám ještě více sestupuje.“
Ti, co se neobrátili (tvrdili: „My jsme v pořádku, ať se obracejí hříšnici“) a nenapravili, nedopadli dobře, zavraždili spravedlivého.

Jsem Ježíši velice vděčný za jeho vyučování. Vzpomínáte, co jsme si říkali o jeho varování před některými lidmi? „Dejte si pozor na vlky, svině, (divoké) psy, zmije a vlky v rouchu beránčím.“ Nezkoumali jsme, kdo v evangeliích těmto typům odpovídá, abychom je v životě včas rozpoznali.
Těmto slovům jsme nevěnovali pozornost. Naopak jsme byli vedeni k slepé víře v autority a k poslušnosti nadřízeným (tak se mocným dobře vládne). Následky jsme pocítili na vlastní kůži.
Místo pečlivému promýšlení biblických textů, jsme lidi učili pouze Katechismu.

K tomu vám posílám odkaz na film: „Psychopaté“.

Jsem nadšen z toho, že nás Ježíš před 2. tisíciletími před nebezpečnými lidmi varoval.

Kdy jsme pracovali s podobenstvím o slepcích? (L 6:39)
Jak rozumíme varování: „ Prokletý člověk, který spoléhá na člověka, kdo za svou oporu pokládá smrtelníka?“ (Jer 17:5)
Nemohu ve všem spoléhat na sv. Tomáše Akvinského, natož na své názory.
Apoštol Pavel potvrzuje, že se máme naučit rozpoznávat jakého ducha kdo má a jak my máme v sobě pěstovat Ducha Kristova.
Místo, abychom se stali Ježíšovými učedníky, stali jsme se jen jeho fanoušky. (Fanouškům nesmíte za žádnou cenu sáhnout na jejich idol, nebo mít jiný názor než oni – rádi se perou.)

K významu a smyslu Ježíšovy smrti, se vrátíme na Velký pátek.

	2017
Neděle Květná       Iz 50:4–7       Flp 2:6–11       Mt 26:14–27:66       9. dubna 2017

V prvním čtení minulé neděle z Ez 37:12. 14 jsme dvakrát slyšeli Hospodinovo označení Izraele: „Můj lide“. Hebrejové byli kdysi barbary. Hospodin se jich ujal a z divokých beduínů vychoval svůj lid. Pečoval o ně svými slovy – svou moudrostí, svou pomocí, milosrdenstvím, svým věrným přátelstvím.

Rodiče řeknou: „To jsou naše děti“, pan ředitel: „To jsou moji žáci“ …. Hospodin prohlásí: „To je můj lid.“

Bůh si o nás nedělá žádné iluze, a přesto si nás pořídil a věnuje se nám. Věděl, jak se vzpíráme, jak dlouho nám trvá – v lepším případě – než si přiznáme svou vinu, než se smíříme … V horším případě zůstaneme ve své nepravosti (čtyři typy hříchů z prvních kapitol Gn stále znovu a znovu opakujeme), a přesto se od nás Hospodin neodvrátil.

Číst, jak zbožní z lidu Božího – po tolika vraždách proroků – dlouho nemilosrdně trápili, až utrápili Mesiáše, je velice smutné čtení.
Jen si nemysleme, že židé byli horší než ostatní národy.
To sám ďábel nás svádí si myslet, že my jsme lepší, že my jsme lidem Ježíšovým. 

Apoštolové byli Ježíšovými učedníky, a přesto nevěřili, že by mohli ve svém přátelství k Ježíšovi selhat.
Za nějaký čas sami zakusili úděl pronásledovaných.

Je velice smutné, že křesťané brzy zapomněli na trpkost týraných a sami se stali pronásledujícími …

Je snadnější zastávat se nespravedlivě stíhaných, než pomáhat provinilcům nebo lidem vyloučeným ze slušné společnosti. V Ježíšově době byl slepý člověk, žena, samaritán, otrok, někým jiným než dnes.
Nám celníci a nevěstky Ježíšovy doby tolik nevadí jako Ježíšovým současníkům. Lidé typu Zachea, byli velcí lumpové.

Ježíš říká, že přišel zachraňovat hříšníky. Těm, co se považují za spravedlivé, to vadí velice.

Přišla doba účtování a Ježíšovi to spočítali.

On sám věděl, jak reformátoři dopadají, od začátku s tím počítal. Věděl, že se ho nikdo nezastane a věděl jaké omluvy si my, zbabělci, vymýšlíme na vlastní obhajobu a jak útočíme na toho, kdo se druhého zastává.

Ježíšova obětavost je obdivuhodná.

Kdo chce být jeho učedníkem, má ho následovat.

Naslouchejme Pašijím a pak řekněme: „Ježíši, poraď mi, co mám dělat“ („Řekni jen slovo a má duše bude uzdravena“), pak naslouchejme a potom podle Ježíšovy rady konejme.

(Dostal jsem otázky k článku o Velikonocích. Článek připojuji:

	2017 (O VELIKONOCÍCH)
Pro židy jsou Velikonoce oslavou božího daru svobody a stálého milosrdenství! My jsme si k nim přidali vyvrcholení Ježíšova života.
Jak se vám daří k lidem mluvit o Ukřižování? Také se vás ptají, proč se Ježíš nebránil a k čemu je jeho smrt dobrá? Vzpomínáte, jak sv. Pavel pohořel s kázáním v Aténách? Ptali se: „A kolik chlapů ten váš Ježíš zabil, než ho přemohli?“ (Pro Řeky byl boj ctností.) „Co? On se nebránil? Poslouchej, Pavle, mluvíš pěkně, ale teď už nemáme čas, někdy si tě zase poslechneme…“
My sami si potřebujeme znovu promyslet, jak Ježíšovu příběhu rozumíme, abychom o něm mohli říkat dnešním lidem. Nebyli jsme, a ani nejsme, dost šikovní, a jsme spíše pozadu než napřed.
Kdosi řekl: „Po Osvětimi už nemůžeme o Bohu mluvit jako dříve,“ ale rychle jsme na to zapomněli. Ve fyzice, medicíně, psychologii … také nemluvíme jako dříve, natož abychom o Bohu jen opakovali to, co říkali naši předkové. I Ježíš nás tak vychovává: „Dobrý správce vynáší ze svého pokladu nové i staré.“ (srov. Mt 13:52)
Jak vyprávíte o Bohu svým dětem? Já bych těžko někoho zaujal tvrzením, že scénář k Ježíšově vraždě napsal Bůh. Nebo že k odpuštění Bůh potřeboval krev nevinného. Táta, president, každý z nás může někomu udělit milost. Bůh už před Ježíšovou smrtí nesčetněkrát odpouštěl.
Došlo nám, že první čtyři hříchy z Bible nejsou dávnými příběhy, za něž my pykáme, ale že to jsou prototypy hříchů, které stále znovu a znovu opakujeme. (Pravda, je těžší si přiznat, že jsem pachatelem, než být obětí – pykat za hřích druhého.) Už nemůžeme používat pojem „dědičná vina“; protože první, kdo proti tomu protestoval, byl Hospodin (srov. Ez 18. kap.). Hřích se nedědí. Mohl by snad spravedlivý Bůh za viníky odsoudit nevinného? Hřích se nedá spravit hříchem.
Ježíš žil rád mezi námi. Řekl: „Otče, oběti ani dary jsi nechtěl, v zápalné oběti ani v oběti za hřích nemáš zalíbení, ale dovolil jsi mi, abych šel mezi lidi; budu rád člověkem.“ (srov. Žid 10:5–7)
Anselm z Cantenbury viděl, jak uražený šlechtic žádá „zadostiučinění“ (do první krve nebo až na smrt) a spojil to s názorem pohanských Řeků, kteří si mysleli, že urážku Boha nemůže odčinit pouhý člověk, ale někdo Bohu rovný. Ale tím jsme se dostali na slepou kolej. Zapomněli jsme na Písmo; copak Bůh není zásadně proti lidským obětem?
Ježíš nás nezachránil tím, co mu udělali zločinci, ale každým svým slovem, činem, svou obětavostí a láskou až za hrob. O Ježíšově matce říkáme, že neselhala. Nepotřebovala tedy Ježíše následovat? Zachráněn je ten, kdo důvěřuje Bohu a řídí se v životě jeho moudrostí (srov. Mt 7:21). Ježíš si získal naše srdce, abychom na něj ve všem dali. (Ani apoštolové mu v něčem nedůvěřovali, plně mu dali za pravdu až po vzkříšení.) To my jsme vyžadovali Ježíšovu smrt! Osvojili jsme si Eliášovu modlitbu: „Bože, nejsme lepší než naši otcové“? Poučeni Ježíšem se ptáme: „Bože, je možné, že i já v sobě nosím virus náboženské nesnášenlivosti a nenávisti? Prosím tě, pověz mi, co mám dělat, řekni jen slovo a má duše bude uzdravena. Pomoz mi, abych nereagoval na Ježíšovo vyučování jako nazaretští (srov. Lk 4:14–30). Pomoz mi zbavit se sklonu pomlouvat, sočit na nevinné, pronásledovat proroky a jejich služebníky, mlčet ke zlu a křižovat.“
Pak snad budeme schopni hlásat Ježíšovu dobrou zprávu.
Nekosteloví lidé nás pozorují. Mají čich na neupřímnost. Pozvat je na bohoslužby může být rizikem. Mluvíme v kostele o bratrství, tykáme při bohoslužbě biskupovi (i římskému) i knězi, ale za dveřmi kostela to je jinak. Lidé nás prokoukli, že je to jen hra. Navíc nerozumějí našemu slovníku. Co je spása, co vykoupení? Ovce spásají stráň, vykupují se vratné lahve nebo králičí kožky. Každé druhé slovo je už nesrozumitelné. Ani naši lidé nám nerozumějí, připadají si jako pacient, nad kterým mluví lékaři, tuší, že snad lékaři mluví o něm. Jak by nám mohli rozumět lidé nekosteloví (nejen při svatbách, křtech a pohřbech)? Chceme je získat pro krásu Boha nebo ne? Proč tedy (my, pyšní ctitelé svatých Cyrila a Metoděje) k nim nemluvíme srozumitelnou řečí?
Ani já například nechápu (natož lidé zvenku), proč stále mluvíme o své oběti a o nesení kříže. Potkal jsem dost lidí, kteří šli s rizikem do odboje, někteří byli zmrzačeni, mučeni, někteří holýma rukama třídili uran, potkávám maminky umírající na rakovinu, rodiče, kteří si adoptovali velice nemocné děti – a nelitují se, neslyším od nich slova o oběti a o kříži.
Čemu by lidé zvenku na bohoslužbě rozuměli? Jak by to, co by viděli, propojili se svým životem? Ježíš žil cudnou zbožností, ctil prostotu a eleganci jednoduchosti, byl proti pompě. Samaritánce řekl: „Bůh má být ctěn v Duchu a pravdě.“ Naše pseudobarokní parády jsou fotogenické, ale dnešnímu člověku jsou cizí. Ještě Brežněv nosil na kabátě mnoho vyznamenání, Putin už nenosí ani jedno. Proč my nenapodobujeme Ježíše? Líbí se mu mezi námi?
Proč si nás naše společnost neváží? Čekali od nás víc. I Ježíš říká, že nestačí jen neubližovat druhým, naučil nás ptát se, co jsme mohli udělat a neudělali jsme.
Dalajláma je zajisté uznávanou duchovní autoritou. Ale když do Říma přišel nám i světu neznámý arcibiskup, do půl roku se stal největší světovou duchovní autoritou. Mnoho nekostelových lidí nemůže pochopit, proč má František tolik nepřátel i mezi biskupy a kněžími.
Lidé zvenku nevědí, z čeho se vyznáváme při svátosti smíření. Nevědí, že se mnoho katolíků „zpovídá“ jen podle Desatera (židé se poměřují s 613 pokyny – „přikázáními“), ale vidí, že se nepoměřujeme a nežijeme podle „horského vyučování“ a dalších pokynů Ježíšových. „Nesvítíme a nesolíme“ (srov. Mt 5:13–16).
Přeji sobě i Vám, abychom se o Velikonocích nechali nasvítit Ježíšovou obětavostí a krásou, a nechali se prosolit jeho milosrdenstvím a jeho svědectvím pravdě.
- - - - - - - -

Přímluvy:
Bože,
•	 chceme Tě poznávat a rozumět Tvému vyučování.
Prosíme Tě k tomu o pomoc.

•	 chceme si všímat, z čeho se rodí hřích a utrpení.
Prosíme Tě o pomoc.

•	 chceme s Tebou spolupracovat na budování pěkných vztahů.
Prosíme Tě o pomoc.

•	chceme se dobře připravit ne Velikonoce.
Prosíme Tě o pomoc.

•	zveš nás k radosti z daru života věčného.
Prosíme Tě k tomu o pomoc.

	2014
Květná neděle       Iz 50:4–7       Flp 2:6–11       Mt 26:14–27:66       13. dubna 2014

Květná neděle nám nabízí velké množství témat.

Izraelský král byl služebníkem (otrokem) Hospodina. Měl sloužit lidem. Nesměl mít mnoho vojáků, ani velký harém, nesměl jezdit na koni, ale na oslu, nanejvýš na mezku. 

Učedníci měli Ježíšovi za zlé, že nedojel do Davidova paláce a nevzal moc do vlastních rukou.

Zástup lidí oslavoval Ježíše. Za pár dnů dav žádal Ježíšovu smrt. Je možné, že někteří lidé se zúčastnili obou volání. Ježíšovi učedníci ne. V každém národě se najdou korouhvičky otáčející se podle toho odkud fouká vítr (někdo hned, někdo později).

Bezbožným hrozí, že je zlo strhne ke dnu. Ale i ti, kteří se hlásí k Bohu, mohou zpyšnět a začít ubližovat těm, kteří nezpívají jejich píseň. Pokládají se za spravedlivé, ale pro své „ušlechtilé“ cíle použijí špatné prostředky.
Nesklouznout k pomluvám není snadné. Pomluva výše postaveného má větší dopad, strhne velkou lavinu nenávisti.

„Nebudeš nadržovat nemajetnému ani brát ohled na mocného; budeš soudit svého bližního spravedlivě.“ (Srov. Lv 19:15)
Potřebujeme vědět, ke které straně tíhneme. Já tíhnu na stranu oběti. Musím si na to dávat pozor.

Pozoroval jsem, jak se lidé okolo nešťastného pohřbu 14letého hocha, který se oběsil, rozdělili na dva tábory. Není těžké dopředu odhadnout, na kterou stranu se naši známí postaví.

V semináři jsem si zakázal používat intuici. Měl jsem za to, že mě svede k neobjektivitě. Po letech, když jsem mohl trochu studovat psychologii, jsem slyšel: „Nedejte na první dojem, je pravdivý.“ Vzal jsem intuici na milost, ale snažím se ji kontrolovat fakty.

Je užitečné si soukromě pročíst Pašije. Můžeme se zastavit, vrátit se, hledat v evangeliích místa, která nám nasvítí to, co zkoumáme.

Ježíše přivedl na kříž jeden hřích – náboženská nenávist. Kde začíná? Postojem, který tvrdí: „Já vidím, nejsem slepý“. (Srov. Uzdravení slepého od narození z Janova evangelia.)
I apoštolové si někdy mysleli, že něčemu rozumí lépe než Ježíš. Petr dokonce káral Mesiáše!
Nedali na Ježíšovy rady k vyléčení této choroby, museli se spálit. Až když selhali, konečně Ježíšovi přitakali.

Copak budeme říkat svým dětem a vnukům o Ježíšově smrti? Proč se nechal ukřižovat?
To by byla otázka velikonoční písemky (k ověření nakolik Ježíšovi rozumíme)!

Nerad bych u Ježíše propadl.
Jakoupak známku si asi apoštolové sami sobě po Velikonocích dali?
Bylo by hloupé, kdybychom se z jejich chyb nepoučili.

Na konci krásného 139. žalmu stojí velice důležitá prosba: „Bože, zkoumej mě, ty znáš mé srdce, zkoušej mě, ty znáš můj neklid, hleď, zda jsem nesešel na cestu trápení, a po cestě věčnosti mě veď!

	2011
Květná neděle       Iz 50:4–7       Flp 2:6–11       Mt 26:14–27:66       17. dubna 2011

Povědomí o smyslu Velikonoc v naší společnosti se stále více propadá až do úplné nevědomosti. Narůstají novodobé bakchanálie: spousta jídla, alkoholu, upadlý způsob pomlázky a drobty lidových zvyků (policisté a chirurgové budou mít pohotovost).
Někteří lidé alespoň vyrážejí do přírody.

Židé si velikonoční slavnost drží. I ti sekulární slaví sederovou večeři se všemi vyprávěními a obřady. Slaví svobodu božího lidu.

Křesťanské Velikonoce nezachrání pár církevních veřejných průvodů, nebo několik záběrů z nich, které se mihnou uprostřed zpráv v televizi.

Web. stránky letohradské farnosti www.letohrad.farnost.cz nabízejí k porozumění Velikonoc pod názvem „Průvodce liturgickými slavnostmi roku“ dva texty:
„Velikonoční beránek“ (o největším židovském rituálu z křesťanského pohledu),
„Slavíme Velikonoce“ (průvodce jednotlivými dny od Květné neděle po Vzkříšení).

Biblické texty Květné neděle jsou velice obsáhlé.
Je užitečné si i pro sebe číst pašije nahlas.
Kdekoliv a na jak dlouho potřebujeme, se můžeme zastavit.

Položme si několik otázek nejprve pro sebe (jinak nebudeme schopni nic sdělit dětem).
Proč Ježíš přišel?
Co víc nám Ježíš nabízí než Mojžíš?
Jakým byl Ježíš přínosem: pro lotra po pravici (Dismase), pro apoštoly nebo pro své rodiče?
Kdo nemá jasno, lehko dá přednost esoterice. 

Ježíš nepřišel jen umřít na kříži!
Proč přistoupil na svou popravu?
(Mnoho kostelových lidí si vůbec tuto otázku neklade. Spokojí se s prohlášením, že je to tajemství.)
Odpověď „Za naši spásu, aby nás vykoupil”, je zdánlivě snadná, ale při hlubším přemýšlení nám hned vyvstanou potíže.
Věty o „výkupném“ (Mt 20:28; 1 K 6:20, 7:23; 1 Tm 2:6) sice v obrysech vypovídají o zisku pro nás, ale nepopisují příčinu naší nouze a viny před Bohem, ani proces jak záchranu obdržet.

Naše představa: „Adam zhřešil a my jsme propadli smrti“, dávno neobstojí.
Kolektivní vina je nepřijatelná a protibiblická.
Hřích nelze zdědit. I civilní soud umí zohlednit polehčující okolnosti.
Je Bůh spravedlivý nebo ne?
Nenechme se opět umlčet slovy: „Boží spravedlnost a milosrdenství jsou tajemstvím“!
Kdyby všichni byli vinni Adamovým hříchem – plošně, jak to, že Ježíšovo vykoupení plošně nepomáhá každému člověku? Je milosrdenství boží méně účinné než lidské provinění?
Mnoho lidí neví, kdo je strůjcem Ježíšovy vraždy. Jak to, že mnoho pokřtěných si myslí, že to byla vůle Otcova? Jak mohou žít s tak krutou představou o Bohu?
Jak to, že vyřazují svůj rozum ze hry a stávají se poslušnými poddanými nepochopitelného „Boha“?
Koho mohou pro Boží přátelství získat?

„Každý hřích i rouhání bude lidem odpuštěno (jen rouhání proti Duchu svatému nebude odpuštěno). (Mt 12:31) 

Hřích proti Duchu svatému nesouvisí s Adamovým hříchem, je záležitostí osobní spravedlnosti a rozhodnutím každého jednotlivce. Jak to, že někteří se tohoto hříchu nedopustili?

Modely: „beránek“, „veřeje pomazané krví beránka“ a „vyvýšený Syn člověka na kříži“, mají svou výpovědní hodnotu, ale je třeba jim patřičně rozumět. 

S těmito otázkami je třeba číst Janovo evangelium (raději nebudu odkazovat na jednotlivá místa) a hledat Ježíšovo vyučování o významu jeho popravy.

Kdekdo přichází s povrchními odpověďmi na Ježíšovo ukřižování, vytrhává věty z Pavlových textů a jimi vykládá evangelia. Legitimní je opačný postup, základní výpověď najdeme v evangeliích. (Ale nestačí odcitovat slova určitého verše, dá práci jim porozumět v souvislostech s ostatními místy Ježíšova vyučování.)

My se raději dohadujeme o všem možném …

Už vícekráte jsme si něco k Ježíšově smrti říkali. Dnes jsem položil jen pár starých otázek, abychom nezůstali trčet v dosavadní představě.
(Znovu upozorňuji na knihu Jakuba S. Trojana: „Ježíšův příběh – výzva pro nás“.)

Do vínku jsme dostali smysl pro spravedlnost.
I výchova a hlavně sebevýchova svědomí stojí na smyslu pro spravedlnost.
Od dětství jsme fandili hrdinům, při čtení knih a shlížení filmů, jsme se do hrdinů promítali a stáli na jejich straně.
I když jsme si časem dokázali přiznat svá vlastní pochybení, nikdy nás nenapadlo, že bychom mohli stát na druhé straně. I řadě Ježíšových přátel se to v něčem stalo.

Je důležité si všímat, jak se stalo, že „naši lidé“ stáli proti Ježíšovi? Jak se stane, že i my můžeme stát proti Ježíšovi?
Petr zapřel, Jidáš zradil a Kaifáš se dopustil strašného zločinu.
Petr litoval, Jidáš se šel udat, nakonec se sám tvrdě odsoudil a vykonal na sobě ortel smrti. Nevěřil v milosrdenství Boží.
Pokud nechceme přispívat ke zlu, máme možnost se nechat vyučovat evangeliem.
Petrovo selhání nebylo způsobeno jen strachem ze zatčení. Vždyť před tím, Ježíše odvážně bránil.
U všech třech jmenovaných v různé míře byla kořenem všeho jejich vlastní představa o Mesiáši. U Kaifáše největší.
Podivujeme se nacistickým i komunistickým zločincům, kteří jsou přesvědčeni, že nikomu neublížili. Jak to, že se to ale vyskytuje i u lidí, kteří si celý život namáhavě pěstují zbožnost? Typ velekněze Kaifáše se vyskytuje častěji než bychom si mysleli.
Nechali jsme se už Ježíšem upozornit, že naše tvrzení: „Vidíme“ (J 9:39–41) je nebezpečnější než ostatní hříchy?
To: „Vidíme“, bývá v řadě případů způsobeno opovážlivým spoléháním na „učení církve“.
Stěžejní je přece slovo Boží!
S Božím slovem je třeba všechna naše tvrzení porovnávat. Odvolávat se na autority nemusí být nic platné. To neplatí jen od norimberského procesu. Ani děcko nemohu automaticky vychovávat stejně, jako mě vychovávali moji hodní rodiče.

V kolika případech mlčíme nebo ustupujeme sobectví, bezohlednosti – zlu v jakékoliv formě a míře – jako ti „mírní, hodní a vstřícní“.
Neučíme se biblickému rozlišování spravedlnosti a nespravedlnosti. Neznalost, nepevnost a zbabělost pak přináší své zlé ovoce.

Ježíš rozhodně nebyl tvrdým a neústupným zákoníkem, byl nejlaskavějším a nejobětavějším člověkem, ale zároveň neustupoval žádnému zlu.

Jak dojít k moudrosti a odvaze srdce?
Hledat moudrost Boží. Naslouchat, vyhledávat moudré, hledat, ptát se, porovnávat, nebát se říkat svůj názor (nebát se svých omylů, bez chyb není hledání), nebýt v názorech neústupný, vědět, že jsem teprve učedník, začátečník, vědět, že k pravdě se teprve nanejvýš přibližujeme (ze slepé uličky se můžeme vrátit, to není hanba).
Pěstovat si živý vztah s Ježíšem, aby nám nesláblo vědomí, že je naším přítelem, že za námi statečně stojí.

Kaifáš se nikdy Ježíšovým učedníkem nestal. Byl církevním úředníkem (židovským papežem) i když byl každý den v kostele, i když každodenně hojně odříkával správná slova modliteb.

Jidáš je přinejmenším typem člověka, který spoléhal na vlastní úsudek a vlastní sebevýchovu.
Proč nešel se svým hříchem (vykrádal společnou pokladnu) za Ježíšem? Proč nevyužil možnosti Ježíšovy supervize (v církvi se tomu říká svátost smíření a duchovní doprovázení).
Ježíš by mu elegantně pomohl, bez jakéhokoliv snižování nebo trapnosti. Jidášův vztah k Ježíšovi mohl narůstat.
V každém vztahu je třeba si stále vzájemně porovnávat své názory. Nestýkáme-li se delší dobu se svými přáteli, můžeme zjistit, že si přestáváme rozumět. Jen společným hledáním se můžeme k pravdě blížit.
Kdo ví víc než Ježíš?
A kdo nám je víc k (přátelské) dispozici?

	2008
Květná neděle       Iz 50:4–7       Flp 2:6–11       Mt 26:14–27:66       16. března 2008

Při židovském slavení velikonočního beránka pokaždé nejmladší syn pokládá otci několik otázek. „Proč pečeme beránka? …“
Otázka otvírá dveře odpovědi. Každý židovský táta ví, co má vyprávět.
My jsme si podobné otázky nezavedli. Proto neumíme odpovídat. Buď mlčíme, hádáme nebo díry v poznání záplatujeme ubohými a zavádějícími vycpávkami.
Jsme podobní šprtkám ze školy, naučili jsme se řadě výsledků nazpaměť, ale neumíme počítat. 

Potřebuji vědět, jaký smysl mělo ukřižování. To určuje můj postoj k Ježíši na kříži. Nechápu-li, proč šel Ježíš na kříž, pak moje křižování, vztah ke kříži, ale i mé vlastní utrpení, může vyznít na prázdno.
A naopak, budu se plahočit zbytečným trápením, dokud nepochopím, proč trpěl Ježíš.
Je v tom mezi lidmi mnoho a mnoho nejasností. Už jsme o tom ledaskdy mluvili, ale Velikonoce jsou přede dveřmi. Zkusme přemýšlet jaký důvod vedl Ježíše na kříž. Pak uvidím, čím a jak jsem zachráněn.
Uvedu několik příkladů.

 1)	Někdo za druhého umře. Např. případ Maxmiliána Kolbeho. Nabídl svůj život za otce několika dětí. Tím jej zachránil.

 2)	Někteří lékaři, hledající příčiny nemocí, se naočkovali nemocí, aby si ověřili, zda je ta nemoc nakažlivá. Vystavili se nebezpečí smrti, aby jiní mohli žít.

 3)	Vědci vyvinuli sérum proti nemoci a aby dokázali, že je sérum použitelné, odzkoušeli ho na sobě, aby měli jistotu, že ho mohou lidem dávat. Kdyby ten vědec zemřel, položil by život pro to, aby ten druhý žil.

 4)	Představme si, že se někdo, nebo několik lidí, topí a zachránce některé zachrání a přitom se sám nakonec utopí. Dal život za druhé.

 5)	Třeba přijdete na lepší příklad.

Jaká je souvislost mezi Ježíšovou smrtí a „naší“ záchranou?
Prosme, očekávejme a hledejme ve svatém týdnu novou „letošní“ odpověď.

Pašijové vyprávění ukazuje, kam až došel Ježíšův pokus – dovést nás k Bohu.
(Slova: „Po svém vzkříšení vás předejdu do Galileje“ naprosto zapadla.)

Každá tragédie má svůj počátek…
Kdo neobjeví, kde se stala chyba, hrozí mu její opakování.
Nejsem-li dost pozorný, nezískám-li potřebné dovednosti a odpovědnost, nejsem schopen spolupráce. Vyřazuji se (alkoholik nemůže řídit autobus nebo rodinu).

Kdo je ochoten se zamýšlet nad evangeliem a pracovat s jednotlivými událostmi z Písma, je jako učedník, který se postupně učí zvládnout určité dovednosti. 

Stane-li se nějaká havárie, hledáme příčinu. 
Hledali jsme, proč se Adam s Evou nechali svést hadem.
Proč se Bohu líbila oběť Ábelova a ne Kainova.
V čem byl Abrahám ušlechtilejší než Lot.
Čím Jákob předčil prvorozeného bratra.
V čem Saul neobstál a David obstál.
Proč Zacheus, Petr a samaritánka vstoupili do božího království a bohatý mladík ne.
Umíme porovnat pokoru kananejské ženy a urážlivost Nazaretských (při Ježíšově primičním kázání). Rozdílné jednání slepce od narození a Nikodéma. Různé reakce setníků, Heroda, Piláta, Samaritánů ze Sycharu, farizeů, Kaifáše, Jana syna Zachariášova („Křtitele“), Nikodéma … Petra a Jidáše …
Už si umíme spočítat, proč se zbožní z vyvoleného národa a pravého náboženství minuli s Mesiášem. Už víme, v čem byl jejich kámen úrazu.

Nikdo jsme Boha neviděli, neznáme jej nedokonale. To je nouze, ale pokud hledám, jsem vzdělavatelný. 
Horší je, pokud si myslím, že vzdělávání nepotřebuji. (Hrozí mi nekvalifikované postavení nebo žebrota.)

Pokud si ovšem myslím, že vím dost a správně, hrozí mi srážka s druhými (včetně Boha). 

Ti, co byli přesvědčení, jak jemné a čisté svědomí si pěstují, jak vedou bohatý náboženský život – ti nakonec zavraždili Mesiáše (srov. Mt 16:21–23). (My Mesiáše často likvidujeme v jeho bratřích.) 

Vidíme, že Ježíše na kříž nepřivedly hříchy typu „mluvil jsem neuctivě o paní učitelce“ nebo „ukradl jsem v samoobsluze čokoládu“, dokonce ani ne „opil jsem se“ a „nespala jsem doma“ (nic z toho nesnižuji, tím vším může začínat cesta do pekla). Toto vše farizeové všech dob nepřehlížejí. Ale vůbec si nepřipouštíme, že bychom se někdy mohli stát Božími nepřáteli. Nevěříme, že my bychom se měli „obracet“. 

Často přeceňujeme sebe a podceňujeme náročnost přátelství s Bohem. 

Ježíše poslala na kříž nesnášenlivost, pýcha a přesvědčení, že odstraněním tvrdohlavého tesaře z Nazareta bude zachráněna existence a víra božího lidu.
„Cedili komára a spolkli velblouda“. (Srov. celou 23. kap. Matoušovu)

Porozumění příteli a spolupráce s ním dá určitou práci. Platí to nejen o manželství, nejen při práci s dětmi, ale i ve spolupráci s Bohem.
Proto se nám Ježíš tolik věnuje. Kdo má čisté srdce, uvidí Boha. (Srov. Mt 13:10–17) 

O Ježíšových Velikonocích došlo ke zkoušce. Většina židů neobstála.
Boží přátelství bylo prověřeno.
Nemohli bychom ani ceknout, kdyby se Bůh naštval.
Na Ježíšově místě by mi bylo trpko a asi bych si neodpustil větu: „Chlapi, kde jste byli“?
Ježíš je silný přátelstvím Otce. Proto nebyl zatrpklý. A viděl, co učedníků ještě bude.
Je vidět, že nejsme milováni pro výkon.
Tím není řečeno, že můžeme zakopat hřivnu.
Máme proč slavit (je důvod k napití, by řekli někteří chlapi).
Přátelství nás nese a ovlivňuje.
Přeji vám zážitek z Velikonoc.
	Velikonoce

	2014 (Velikonoční třídenní)
Velikonočnímu třídenní       18.–20. dubna 2014

Bohatství Velikonoc je tak rozsáhlé a obrovské, že je nikdy nevyčerpáme. To je krása!

S židy prožíváme Velikonoce jako vděčnost Bohu za (tady na zemi nekončící) cestu ke svobodě.

Na Zelený čtvrtek znovu žasneme za dar Ježíšovy Hostiny (Velikonoce nám připomínají, že jeho Hostina je podložena jeho obětavostí až na smrt).
Radost z Ježíšovy rehabilitace Otcem (nejen poprava, ale i ztráta cti je krutá) a Ježíšovo vítězství nad nenávistí, smrtí a hříchem.
Vděčnost za odpuštění našich vin a další přátelství.

Kdo se vydá touto cestou, prožije zážitek, který nikde jinde nenajde. Všem pobitým, zašlapaným, nešťastným, dokonce i provinilcům v celých dějinách, je nabídnuta dobrá budoucnost. (Ne lacině, ne každý hříšník je schopen přiznat vinu a znovu budovat svou odpovědnost a lepší vztahy s druhými.)

Jako každý dar, i Velikonoce nemáme jen pro sebe. 

Velikonoční večeře židů je větší než naše štědrovečerní. Nikdo nemá být sám, proto židé zvou ke svému stolu ty, kteří nemají vlastní rodinu.
Ježíš použil tuto rodinnou hostinu, povýšil ji a navždy nám ji daroval. 
O Ježíšově mytí nohou jsme vícekrát mluvili. Žid nesměl židovského otroka požádat, aby mu umyl nohy nebo vyčistil boty. Ježíš své učedníky mytím nohou úplně šokoval.
Máme na paměti Ježíšova slova: „Jestliže tedy já, Pán a Mistr, jsem vám umyl nohy, i vy máte jeden druhému nohy umývat“. Pomáhající soucit si bereme jako jeden za zásadních úkolů.
Až po dvou tisíci letech římský biskup prolomil ustrnulost velikonočního obřadu mytí nohu, když vloni umyl nohy také dvěma ženám, dokonce trestankyním.

Nikdy jsem na Zelený čtvrtek nemyl nohy. Právě kvůli tomu, že bych tvrdě narazil, kdybych mezi těch dvanáct pozval ženy.
Kdyby někdo před papežem umyl ženě nohy, bylo by zle. I Františka někteří pomlouvají.

To už jsme u hříchu, který přivedl Ježíše na smrt – u náboženské nesnášenlivosti. 

Co jsme zač? Jak to, že s námi Ježíšova poprava patřičně nezacloumala? Kdyby umyl ženě nohy venkovský farář, zle by dopad; na papeže si jen tak někdo netroufne.
O to právě jde. Čím se řídíme ve svých krutých náboženských nebo ideologických soudech? Buď je něco dobré, nebo špatné, bez ohledu na to, kdo to dělá.
Jaké hrozné spory se vedly kvůli naprosto nepodstatným věcem. Např. když děvčata začala ministrovat. „Nikdy to tak nebylo!“
„Nebylo“, ale co to je za argument?

Nepřehlédněme důležité znamení takových sporů – nespravedlivý hněv.
Ježíš nás před ním přece varuje. 

Je správné usilovat o dobro, ale nechali jsme se ohloupit a omámit pocitem, že v životě je nejdůležitější „být šťastný“. A že štěstí dosáhneme pomocí peněz, slávy a zábavy.
Zapomínáme, že žijeme v porušeném světě. Vytěsňujeme vědomí, že máme sklon ke zlému. Odmala jsem věděl, že komunismus je zločinecký, přesto jsem byl velice zaskočen okupací v r. 1968.
Teď jsme zaskočeni zločinností Putina, nedodržuje žádná pravidla, na nic se neohlíží.
Každou chvíli jsme překvapeni, že se rozpadá manželství našich kamarádů …

Svoboda, spravedlnost a porozumění nejsou možné bez dodržování pravidel života. Nejen politici o nich nemluví. 

Ďáblovi se stále daří svádět lidi: „Nevaž se, odvaž se. Utrhni si, co chceš, nebude ti špatně, neumřeš, naopak získáš štěstí.“

Ve společnosti se už nedokážeme dohodnout na tom, co je dobré a co špatné, co je přirozené a co nepřirozené.

Každá společnost trestala určité zločiny poddaných (vládcové se snažili o svou nepostižitelnost).
Ježíš varuje i nás „zbožné“ před smrtelným nebezpečím falešné zbožnosti.
Nedáme na něj. V církvi zůstalo nepovšimnuté i podobenství o jílku mámivém.
Nikdo nespočítá, kolik skvělých lidí bylo zlikvidováno nejen ve starém Izraeli, ale i po Ježíšově Velkém pátku. Nenechali jsme se varovat Ježíšovým procesem. 

Čtení velikonoční vigilie jsou úžasná. Všimněme si, že „náš“ Bůh se s námi baví. „Na počátku bylo slovo, rozhovor.“ Za první přikázání můžeme označit: „Slyš, Izraeli“.
Bůh nám vypráví, proč a k čemu stvořil svět, jakou cenu pro něj máme a že nic není náhoda. On sám nás vysvobozuje z veškeré nesvobody a závislosti, od Abraháma až po Ježíše.

Není těžké naslouchat božím vyprávěním a odpovědět na ně. Třeba jen smeknutím klobouku.
Nevím, proč z modlitby děláme takovou vědu. Proč ta předepsaná slova a náboženské mechanismy.
Bůh se věnoval původně nevzdělaným Hebrejům a podařilo se mu je ovlivnit a vybudovat z nich lidštější lid než byli tehdejší pohané s jejich významnou kulturou.
Izraelité je předběhli v životní moudrosti a účinnému soucitu k bližním.

Ježíšovo vzkříšení a jeho vyhledání přátel (kteří se po „prvním svatém přijímání“ zachovali podle), je pro nás velikou úlevou.
Do konce světa bychom „chodili kanálama“, nejen za popravu Ježíše, ale i za další zločiny našeho lidského plemene.

Naše slovo láska jsme velice zdevalvovali. Co vše se dnes vydává za lásku?
Láska vytrvá až do smrti.
Ten, kdo z manželství lacino utekl, ať si přizná, že neumí mít rád. Kdo se zamiloval, ať nemluví o lásce.
Láska nehledí za každou cenu jen na své osobní štěstí, neutíká z těžkostí, je věrná, unese i zradu, jde až na smrt, dokonce až za hrob.
Potkáme-li někoho, kdo se o to s námi pokouší, jsme bohatí.

Žasneme nad obětavostí rodičů, kteří dobře hospodaří s darem rodičovské lásky. Pozoruji ale, že manželská láska vyžaduje víc osobní práce. Kdybychom mamince, jejíž dítě trpí rakovinou, řekli: „Chytněte ropuchu, ukousněte jí hlavu, spolkněte ji a vaše dítě bude zdravé“, mnoho matek by to udělalo. Kdybychom to řekli manželům, jejichž vztah onemocněl rakovinou, bylo by těch ochotných mnohem méně.

Otec dovolil svému Synovi jít mezi nás, i když věděl, že ho strašně ponížíme. Ale i Syn, který je naším Ženichem a Manželem obstál, projevuje nám stejnou lásku. Je skutečným „obrazem“ Otce.
Věrnějšího manžela nenajdeme.
Nechoďme pod svou cenu.

Boží přátelství smíme přijímat. Máme pak z čeho rozdávat.

Rozhovor s Bohem není obtížný, Bůh nám krásně a zajímavě vypráví. Jeho slovům můžeme porozumět a svědčit dětem a vnukům o Božím přátelství.

Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný.
Budeš milovat Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou.
A tato slova, která ti dnes přikazuji, budeš mít v srdci.
Budeš je vštěpovat svým synům a budeš o nich rozmlouvat, když budeš sedět doma nebo půjdeš cestou, když budeš uléhat nebo vstávat.
Uvážeš si je jako znamení na ruku a budeš je mít jako pásek na čele mezi očima. Napíšeš je také na veřeje svého domu a na své brány. (Dt 6:4–9)

	2008
VELIKONOCE	       březen 2008

Před pár dny jsem uvedl několik příkladů lidské obětavosti a ptal jsem se, který by se hodil na Ježíšovy Velikonoce. Téměř nikdo se neozval. Zkusíme to znova třeba za rok.

Češi, Francouzi i Němci pokládají za důležité se třeba ptát, jak to bylo za války. Kde stáli lidé z naší rodiny a kde máme stát my dnes. Nestačí si jen užívat dnešní svobody.
Mělo smysl se bránit proti Němcům, ptáme se my? Měli jsme bojovat, měl smysl atentát na Heydricha?
Proč po válce tolik lidí žádalo smrt Milady Horákové, jak je to s Mašíny, proč se obětoval Palach? … O tom všem dokážeme mluvit. Horší je to s otázkami po smyslu Ježíšových Velikonoc a hledání odpovědí.
Židovští kluci u sederové večeře kladou svým tátům několik otázek. A tátové umí odpovídat.
Kamarád položil dobrou otázku: „Proč přišel Ježíš mezi nás, proč nepřišel nějaký další prorok?“
Není jednoduché pro Boha získat nějakého člověka, aby byl jeho mluvčím. Většina proroků za tu odvahu zaplatila životem …
Už řeč o politice může být mezi námi tenkým ledem. O náboženství teprve. Neumíme snést jiný názor. Často nesneseme ani názory boží.
Naši starší bratři ve víře před 2 000 lety vytvořili z náboženství natolik vlastní systém, že se jim do něj Bůh už nevešel.
Po řadě proroků přišel mezi nás v Ježíši Bůh (srov. podobenství o zlých vinařích Mt 21:13–42). Kdo jiný by snesl takové nepřátelství zbožných od začátku až do konce? (Už za primiční kázání chtěli Ježíše zabít.)

Velikonoce nastavují zrcadlo naší zbožnosti. Naštěstí nejsou jen usvědčením naší náboženské pýchy, ale zároveň velikým a do té doby neslýchaným projevem bezmezného Božího přátelství.

O Velikonocích se po řadu dní krok za krokem snažíme nechat vtáhnout do toho velikého dobrodružství.
Už „Mojžíšovými Velikonocemi“ slaví Hospodin své přátelství se svým lidem.
Slavnost Ježíšových Velikonoc je ještě větší. Ježíš se projevuje vůči své nevěstě ještě velkoryseji. Nevěsta doby Ezechielovy je děvkou (srov. Ez 16. kap.), nevěsta doby Ježíšovy (ta doba stále trvá) se stala vražednicí.
I my patříme mezi pozvané, kteří mají být nevěstou …
Jsme nevěstou slavnou i neslavnou.
Slavnou tím, že o nás má Bůh zájem.
Neslavnou naší tvrdohlavostí.

Jsme nevěstou, které je třeba, aby dorostla lásky svého milého.
Neřekl jsem: „zasloužila“, to nelze a není toho – díky boží velkorysosti – třeba.
Ale na boží spravedlnost máme odpovědět svou spravedlností. Samozřejmě nejen vůči němu, i vůči lidem.
Na Boží věrnost máme odpovědět svou věrností Bohu i lidem.
Na Ježíšovu statečnost, statečností k lidem i k Bohu.
Na Boží lásku máme odpovědět láskou lidem i Bohu.

Jak se to dělá? Kde se tomu vyučit?
Když se dítě narodí, nejprve se dlouho rozkoukává. Pak skrze péči nejbližších zakouší libost. A pomalu se učí nejen brát, ale také dávat. (V dávání objevujeme zvláštní radost.)
Podobně si všímáme péče Boží. (Není úplně samozřejmé objevit přátelství druhých.) Přátelství nás ovlivňuje. Boží přátelství nám dodává motiv a sílu. (Ochotná služba druhým samozřejmě není privilegiem těch, kteří chodí do kostela.)

Bůh nezradil. Boží lid zradil. Boží láska se zaskvěla.
Podle spravedlnosti vrazi zasluhují smrt. 
Ježíš nejen nikoho neztrestal, ale nic ze své láskyplnosti neubral.

ZELENÝ ČTVRTEK       Ex 12:1–8. 11–14       1 Kor 11:23–26       J 13:1–15
Ježíš s námi slaví nové přátelství (novou smlouvu – obnovenou). Souvisí se starou smlouvou, ale v mnoha ohledech je nová. Všichni jsme zváni – i my z nežidů.
I proto se všem apoštolům dostává konkrétní zkušenosti s přátelstvím. (Apoštolové zastupují lid boží.)
Všem myje Ježíš nohy, Jidášovi i Janovi. 
Všem dává pít z kalicha. 
Ta zkušenost s Ježíšovou láskou – je „napsáním do srdce“. 
Zkušenost je poznáním. Jiným než intelektuálním pochopením. 
S Ježíšem jsme hmatatelně udělali (a děláme) svou zkušenost.

VELKÝ PÁTEK       Iz 52:13–53:12       Žd 4:14–16, 5:7–9       J 18:1–19:42
V poznámce  nabízím krásný překlad textu o trpícím božím služebníku ThDr. Radivoje Jakovjeviče.

Ježíš vytýkal svým současníkům, že si myslí, že lezením po kolenou nahradí spravedlnost. 

Německý stihač lituje, že za války sestřelil Exupéryho. (Jiné Francouze nelituje.)
My litujeme zavražděného Ježíše.
Jiné už tolik nelitujeme, nebo vůbec ne. (Tibeťané nám jsou vzdálení.)

Jak to, že my – stojící proti sobě – často čteme stejnou Bibli nebo Malého prince a přesto na sebe útočíme?
Dojímáme se stejnými příběhy, ale ponecháváme si svou nesnášenlivost.
Může s k nám Exupéry (nebo Ježíš) hlásit jako ke svým přátelům?
Ježíš vytýká jeruzalémským ženám, že jej litují, jaký je chudák. „Plačte nad sebou, jak jste zblblí a jak blbě jste vychovaly své děti“.

Ukřižování Ježíše ukazuje, že Ježíš nepřeháněl, když varoval, že Mesiáše zákeřně zavraždí zbožní. 

Na spravedlnosti a statečnosti stojí život. Ničím ji nelze nahradit. 
O Velikonocích se znovu rozhodujeme, že budeme usilovat o spravedlnost (v rodině především) a že si budeme cílevědomě pěstovat statečnost.

SLAVNOST VZKŘÍŠENÍ        (8 čtení vigilie Mt 28:1–10)
Je možné, že velekněz v životě nepřinesl ze školy jedinou poznámku a neukradl ani bonbón. Jak to, že „pro církev“ se dopustil těžkých podvodů (nejen okolo vzkříšení)?

Možná si pamatujete z Markových pašijí Květnové neděle: „A hle, chrámová opona se roztrhla v půli odshora až dolů, země se zatřásla, skály pukaly, hroby se otevřely a mnohá těla zesnulých svatých byla vzkříšena; vyšli z hrobů a po jeho vzkříšení vstoupili do svatého města a mnohým se zjevili. (Mt 27:51–53)

Je možné, že se třeba Kaifášovi zjevil zemřelý pradědeček (aby neměl výmluvu): „Já se za tebe stydím. Vedl jsi monstrproces proti spravedlivému, jako prokurátor Urválek proti Miladě Horákové“. 
Ti, co jsou přesvědčení o své pravdě a o svých dobrých úmyslech, nikdo nepřesvědčí. Ani milovaný pradědeček ani vzkříšený Lazar z Betanie ani samotný Mesiáš.

K víře (důvěře) vedou tři kroky: poznat, ověřit a přitakat.
Velekněží si podrobně nechali vylíčit události okolo Ježíšova hrobu. Ale Ježíšovi za pravdu nedali, nepřitakali mu. Nebyli spravedliví.

V náboženství používáme často vznešená slova. (Vloni jsem napsal: „Těšíme se na vzkříšení?“ Jak to, že o tom nemluvíme? Copak to je neslušné?)
Ukážu na něco zdánlivě primitivního. Ježíš dostal nové vzkříšené tělo. (Několikráte apoštolům říkal: „Syn člověka bude třetího dne vzkříšen, ukřižování nebude konečným řešením.)
Možná by Ježíš rád svým přátelům předvedl, jak vzkříšené tělo vypadá, aby se měli na co těšit.
Ježíš si vážil svého pozemského těla. Jako uživatel si vyzkoušel dílo, na němž se spolupodílel v týmu Stvořitele. To my bereme tělo jako něco samozřejmého. (My se modlíme všelijakými vznešenými slovy a zapomínáme žasnout a děkovat nad genialitou ruky, za to, kam nás nohy donesly, k čemu všemu nám slouží čich … Nestojíme užaslí nad tím, že tělo matky „vyrobí“ dítě …)

Ježíš zůstal člověkem a má vzkříšené tělo, radoval se ze všeho, co se mu povedlo.
My si představujeme Ježíše neslaně nemastně podle ne zdařilých obrazů v kostele a nevšímáme si, v jaké kráse nám Ježíše líčí evangelia.
Přece jako se my radujeme ze svého díla, úspěchu nebo daru, tak se raduje i Bůh z toho, co se podařilo nám nebo jemu. Zapomínáme na to, a proto se nám Bůh leckdy zdá cizí. Neumíme najít, co s ním máme společného. A mluvíme o Bohu vznešenými slovy, často prázdnými.
Ježíš si šel odzkoušet to svoje tělo, ale napřed čekal na lidi. Přišly jenom ženy (i když nepřišli na vzkříšení). Petr a Jan přišli až k prázdnému hrobu. Kdyby si řekli, půjdeme se podívat, co se tam vlastně stalo, zastihli by Ježíše. A Ježíš by jim rád ukázal vzkříšené tělo s novými vlastnostmi. Ale větší radost by pro něj byla, kdyby se tam na něj přišli podívat, šli si ho osahat: „Ježíši, my ti gratulujeme k vítězství nad smrtí. Tak ty jsi vstal z mrtvých, ukaž se nám, jak to vzkříšené tělo vypadá“.
Petr a Jan se šli podívat jen na prázdný hrob, ostatní se hádali se ženami.
Nejsme zvyklí ani takto uvažovat. Dovedu si představit, že si ledaskdo řekne, co zas Vacek blázní.
Z plných plic v kostele si zazpíváme nějakou tu velikonoční píseň z 19. století a máme pocit, jak jsme dobří a Kristu blízcí.
Jsme dobří na ten bugr fanoušků. Ať už „Hosana, Synu Davidovu“ nebo „Kdo neskáče, není Čech“.
Místo pořádné práce jsme jen fanoušky a už nevnímáme, že Ježíšovo vzkříšení bylo trochu smutné – pro nevěru těch, kteří se tolikráte dušovali jak jsou Ježíšovými blízkými přáteli.
Dejme si pozor, abychom nějakými průvody nenahrazovali skutečné porozumění Kristu.
Skutečné porozumění je pracnější než „hurá akce“.

Našim posláním je připravit se na setkání s Ježíšem. Měli bychom vědět, že máme v sobě řadu nedořešených věcí, pro které nám Ježíš není dost přitažlivý.
Někdo řekne: „Ale já po něm toužím celým srdcem!“ To si myslíme všichni. Jenže něco jiného je toužit po Ježíšovi, kterého neznám, a něco jiného je být s ním v pravidelném kontaktu. To je náročnější.
Je to podobné jako u lidské známosti. Když spolu chodí dva mladí lidé, jsou přesvědčení, že je to láska jako trám, ale později se ukáže, že být spolu nejsou jen slavnostní okamžiky, ale i spory, hádky, mrzutosti, třeba i rozvod.
Počítejme s tím, že při setkání s Ježíšem také může docházet ke střetu mezi člověkem a Bohem, člověkem a Ježíšem. Nebuďme povrchní.
Ale vězme, že si můžeme s Ježíšem poctivě porozumět a to je veliká krása.
	Zelený čtvrtek

	2020
Zelený čtvrtek       Ex 12:1–8. 11–14       Ž 116       1 Kor 11:23–26       J 13:1–15       9. dubna 2020

Tři tisíce let Izraelité slaví velikonoční svátky. My jsme s Ježíšovým národem velice spjati, vědomě nebo nevědomě. Sdílíme s nimi také touhu po životě s Hospodinem. Jeho přísliby živily všechny generace lidí, které žily v nejrůznějším ohrožení, ale k Bohu se s očekáváním obracely.

Izraelité vědí, co slaví, proč slaví a kým jsou.
Slavnostmi svátečních dnů dobrořečí Hospodinu. 
„Hospodine, zakusili jsme hořkost, strach, útisk a bezvýchodnost otroctví. Ty, Hospodine – budiž tvé jméno pochváleno – ses nad námi smiloval a vyvedl nás ze záhuby. Donutil jsi faraona, aby nás propustil a zachránil jsi nás před jeho vojskem. Nesl jsi nás na orlích křídlech a přivedl nás k sobě´ (Ex 19:4). Daroval si nám svobodu, znovu se smíme nazývat tvými milovanými dětmi. Po tisíciletí zakoušíme tvou přízeň a péči.“

S touto vděčností a děkováním se Ježíš sešel se svými přáteli k velikonoční slavnosti. Ale na sederovém rituálu ledacos pozměnil, a pak nám svou Hostinu daroval.
Ke slavení patří opakování příběhu, tak si něco připomeneme. (Podrobněji o tom píšu v knize „Pozvání k Večeři Páně“.) 

Ježíš nejprve všechny šokoval – když svým přátelům umyl nohy.
(Žid nesměl ani židovského otroka požádat, aby mu umyl nohy nebo vyčistil boty – to by bylo tenkráte ponižující. )
Ježíš je knížetem Pokoje (Šalom) – boural nesmyslné společenské a náboženské zdi ponižující slabší.
(My, jeho učedníci, máme činit stejně.)

Stolování začínalo lámáním chleba. 

Izraelité na začátku stolování děkovali Bohu a těm, kteří jídlo obstarali (to patří k naší kultuře). 
I Ježíšova hostina začala modlitbou nad chlebem a pohárem vína. Ale Ježíš tu hostinu povýšil na svatební hostinu Velikonočního beránka se svou nevěstou. – To Ježíšovým přátelům až postupně docházelo.

Dobrořečil nad chlebem a pak řekl: „Už to není obyčejný chléb, ale moje Tělo, které se pro vás a za vás vydává“ – a chléb rozlámal ... (bylo to srozumitelné).
Pak stolovali; s radostí jedli, pili, hodovali, a přitom si vyprávěli o Bohu, zpívali ….
Na konci hostiny, při dobrořečení nad čtvrtým pohárem vína, Ježíš řekl: „Přátelé, dnes to uděláme jinak. Při velikonoční hostině hostitel dává tomu, koho chce vyznamenat, napít ze svého poháru, ale dnes budete z mého poháru pít všichni! Jste boží nevěstou!“ (Při židovské svatbě ženich a nevěsta pijí víno z jednoho poháru.)
„Vezměte a pijte z tohoto poháru všichni – je to kalich mé krve, která se prolévá pro vás, do vás, za vás a za všechny na odpuštění hříchů. Obnovuji a ztvrzuji (toto je nová a věčná smlouva) manželskou úmluvu Boha s vámi – jeho nevěstou. Slavte ji na „památku“ mého přátelství.“

Učedníci měli oči navrch hlavy. Obraz nevěsty Hospodina Izraelité znali už od Mojžíše. Učedníkům docházelo, že Ježíšovo vyznání je svatebním slibem Mesiáše. („Já se ti odevzdávám a přijímám tě za svou manželku. Slibuji ti lásku úctu a věrnost na život a na smrt. Až za hrob. Navěky!“)

Když se pak učedníci z Ježíšova strašného ponížení, mučení a vraždy za tři dny – díky Ježíšovu zmrtvýchvstání – zmátožili, radovali se nevýslovnou radostí. Jim – kteří po Ježíšově zatčení selhali – Ježíš prokázal svou lásku až do krajnosti. Postupně jim čím dál víc docházelo, co všechno Ježíš do své Hostiny vložil.

Tuto největší slavnost, největší rituál v dějinách lidstva jsme dostali i my.
Je závratné, že nás Bůh má za svou nevěstu. Téměř neuvěřitelné.
Každý smíme patřit do množiny Boží nevěsty.
Vážíme si toho. Chceme být Ježíšovou nevěstou, která se mu bude líbit a která mu bude k ruce.
Proto pokaždé při Ježíšově slavení prosíme: „Bože, ať nás tvůj svatý Duch proměňuje do Ježíšovy podoby, abychom si čím dál víc osvojovali Ježíšovo jednání, mluvení i myšlení.“
Bez této osobní prosby každého z nás by Ježíšova hostina nedošla Ježíšova záměru, neboť on s námi chce být „jedno tělo a jedna duše“. 

Ježíšovo přátelství nás ovlivňuje – i my s ním chceme žít a pracovat pro uzdravování vztahů ve světě. Chceme také být chlebem vydávajícím se pro druhé. Chceme se dělit o svůj život s druhými. 

Můžeme porozumět Bohu více než židé. Už na začátku Bůh řekl Izraelitům: „Jsem jako táta, máma, ženich, manžel.“ V Ježíši vidíme, že se nám Bůh vydává „až do roztrhání těla“.
Bůh slouží nám, ne my jemu.

„Slavte tuto slavnost přátelství – manželství Boha s vámi často!,“ řekl Ježíš. 

Fascinuje mě, že Ježíš v situaci odsouzeného na smrt, svým přátelům uspořádal velikonoční slavnost nečekané hloubky a ceny. A přitom věděl, jak selžou.
Unesl to, neboť žil ve veliké blízkosti Otce a v jeho lásce. Věděl, že ho Otec nikdy neopustí.
(Slova: „Bože, proč jsi mě opustil,“ jsme si vysvětlovali.)

Ještě nikdy jsem na Zelený čtvrtek nemyl nohy (kněz to nemá předepsané, kdybych myl nohy ženám, zlí by mě pomluvili, že rád sahám na ženy). Pokaždé jsem ale při liturgii vysvětlil, co Ježíšův odvážný čin znamenal a jak podle Ježíšova příkladu měníme svět, složíme-li druhým. Místo mytí nohou jsem pozval do presbytáře řadu lidí, kteří nezištně slouží druhým (maminku pečující o děti s postižením, paní, sloužící člověku s rakovinou, sestry z Charity, dobrého tátu, učitele, lékaře, obětavého kostelníka, vedoucí skautů, paní uklízející kostel, kuchařky vařící na svatbách a při společných akcích, ty, kteří vedou spolky, atd.) Otočili se tváří k lidem v lodi kostela; děkoval jsem jim osobně i zástupně za ty, kteří slouží podobě. Políbil jsem jim ruku, dostali kytičku frézií a celý kostel jim tleskal. Pokaždé jsme děkovali více než dvanácti lidem, neboť Ježíšův příklad služby se šíří jako kola na vodě, když do ní vhodíme kámen. Třicet let jsme tak konali a vždy jsme měli komu projevit vděčnost.
Komu jsme vděční letos? Těm, co šijí roušky, vymýšlejí a vyrábí další pomůcky, obětavým zdravotníkům, těm, kteří řídí nutnou pomoc, hasičům, Vietnamcům, kteří zdarma hostili záchranáře, popelářům, rodičům učícím trpělivě své děti doma, Gretě Thunbergové za vyprovokování debaty …
Koho navrhujete vy?
Každý můžeme někoho ocenit a poděkovat mu. Nepochybuji o tom, že by někdo navrhl vás.

V letošní situaci nám může více dojít, že podstatnější než pouhá účast na liturgii v kostele, je porozumění tomu, co nám Bůh nabízí a jak my na jeho nabídku odpovíme. Modlitby a rituály nás mají přivést k jednání, k činu (jinak jsou mrtvé).

Komu poděkujeme?

	2017
Zelený čtvrtek       Ex 12:1–14       1 Kor 11:23–26       J 13:1–15       13. dubna 2017

Ježíš od začátku věděl, jak mezi námi (v pravé církvi) skončí. Při slavení velikonočních svátků se tím ale nenechal vnitřně rozložit. (Slova: „Buď silný a odvážný,“ o něm platí nejvíce.) Velikonoční (rodinnou) slavnost závratně obohatil a nám ji (jako rodinnou slavnost) daroval.

Ježíš při velikonoční hostině netajil svým nejbližším, jak dopadne, ale především pokračoval ve své „práci“: „Projevil nám svou lásku až do krajnosti.“

Bůh nám dal svobodu a ví, že se s ní potřebujeme naučit správně zacházet. Nejen nás snáší, ale milosrdně o nás pečuje. Stvořil si nás ke svému obrazu a trpělivě nás od prvních krůčků přes naše selhání vede dál a dál a výš a výš.

My starší na svém životě a na provinění druhých lidí vidíme, že neděláme jen to, co pokládáme za dobré. Vedle touhy po ideálech jsme také mnohokráte šlápli nejen do prázdna, ale na druhé, dokonce i na ty, kteří nás mají nejvíce rádi.
Co vše nás ovlivnilo? Potkali jsme lidi, kteří nám dali ušlechtilý příklad, ale také jsme se – z nám zprvu nepochopitelných důvodů – chovali špatně. Až později jsme rozpoznávali, čím nedobrým jsme také poznamenáni (třeba už z dětství), v čem jsme slabí, co ještě neumíme, proč jsme neobstáli. Kdo se ptá, proč si lidé ubližují, může objevit různé příčiny …
Kdo hledá pomoc, může ji najít.
Úsilí o ušlechtilost je krásné – a také pracné.

Asi znáte vyprávění indiánského náčelníka o dvou psech. Svůj vnitřní boj o dobré jednání přirovnal ke dvoum psům v sobě. Jeden pes je dobrý, druhý špatný a zlý. Špatný se s tím dobrým neustále rve.
Kdosi se náčelníka zeptal: „Který z těch psů obvykle vyhrává?“
Indián po chvíli přemýšlení pravil: „Ten, kterého krmím víc.“

Ježíš nás vyživuje:
 –	svou moudrostí a vyučováním
 –	svým přátelstvím, příkladem, službou, pomocí a milosrdenstvím
 –	svou hostinou.

Na nás je, zda pochopíme „mytí nohou“ a přijmeme je za své.
Ježíšovým atributem není zlatá koruna, ale pracovní zástěra „otroka“. 
Podle ní (podle jeho služby) se poznají jeho učedníci i jeho vyslanci (apoštolové). 

Ježíš nám dal příklad: „Služ druhému: manželce, dětem, potřebným jako otrok (bez nároků na odměnu – i nebeskou, na uznání a obdiv).

Apoštolové při mytí nohou o sobě ještě měli vysoké mínění. Až po svých selháních jim docházela velikost Ježíšova gesta a jeho přátelství.

Ježíš umyl nohy Petrovi, který bude za pár hodin tvrdit, že „toho chlapa v životě neviděl“ (nedávno tvrdil, že za Ježíše dá hlavu na špalek) a v budoucnu se dopustí velikých chyb.
Ježíš umyl nohy apoštolům, kteří od zatčeného Mistra zdrhli.
Janovi, který se jen opatrně kradl za Ježíšem vedeným k popravě a nezmohl se na nic víc.
Umyl nohy i Jidášovi …

Nedávno jsme přemýšleli, co znamená: „Dej košili tomu, kdo ti bere kabát, jdi druhou míli s tím, kdo tě donutil jít na jednu míli. Prokaž občas nějakou velkorysost druhému, možná ho získáš.“
Taková věc (typu umytí nohou) bude pro určitý druh lidí nezapomenutelná. (Zkusme si promyslet, na jaký druh lidí velkorysost zabírá.) 
Ježíšova služba je neobvyklá (my o ní sice odmala čteme, ale není nám ještě úplně vlastní). Ani apoštolové by do péče svého Mistra nedoporučili malomocné, natož takové hříšníky jako Zachea, Léviho, Šavla nebo ženy pochybné pověsti. Doporučili by nás? Mě?
Normálního chlapa může krása pěkné prostitutky přitahovat, ale „zbožný“ by to ve své společnosti nepřiznal. Pokrytci budou takovou ženu kvůli své slabosti(!) mstivě likvidovat, za to, že jejímu kouzlu, přinejmenším ve svém srdci, podléhají.
Kdo z nás by Ježíšovi doporučil Zachea? Velkého darebáka! (My už Ježíšovi milostivě dovolíme, aby k němu zašel na večeři – nás totiž neokradl.)
Z těch, kterých si Ježíš všiml, se zřejmě nestali přes noc světci (to platí i o apoštolech, i o nás).
Mimochodem na jejich další provinění důrazně poukazovali Ježíšovi kritici (moralisté, kteří jsou proti milosrdenství prokazovanému komukoliv jinému než jim).
My, „zbožní a spravedliví“ – starší bratři marnotratných synů – protestujeme proti otcovu milosrdenství.
Např. šmahem odsuzujeme muslimy, nepřipouštíme, že by byli našimi mladšími bratry ve víře. (Naši předkové je povětšinou automaticky pokládali za pohany. A mnoho muslimů pokládalo křesťany za nevěřící psy.)
Půldruhého tisíce let jsme židy – ty současné – prohlašovali za Ježíšovy vrahy.
Promyslet si jaký vztah a přístup má Ježíš k homosexuálům a feministkám je často nad naše představy.
(K novému přístupu k hříšníkům nám možná může pomoci kniha Ladislava Heryána „Exotem na této zemi“.)

Po otázkách, které jsem uvedl (a po otázkách, které napadají vás), je dobré si číst Ježíšovu řeč ze 13.–17. kapitoly Janovy.
(Je to obrovská porce závratných a zachraňujících informací; u některých je dobré se zastavit, k ostatním se můžeme během roku vracet – na rozdíl od našich předků máme Bibli doma.)

Těšíme se, jaké další překvapení v Ježíšově Hostině objevíme.
To, že nám ji daroval za dramatických okolností, nás vábí k hledání.

Na zítřejší první čtení nabízím krásný (srozumitelný a přijatelný) překlad „O Božím služebníku“.

	Čtení z knihy proroka Izaiáše.

Hle, můj služebník (doslovně: otrok) nakonec uspěje,
zvedne se, jeho vznešenost zazáří.

Mnozí nad ním strnuli úděsem!
Jeho vzezření bylo nelidsky zohaveno,
vzhled se nepodobal člověku.
Avšak on pokropí mnohé pronárody krví,
před ním si zakryjí králové ústa,
protože spatří, co jim nebylo vyprávěno,
porozumějí tomu, o čem neslyšeli.

Kdo uvěří naší zprávě?
Nad kým se pak zjeví síla Hospodinova?
Vyrašil před Bohem jako proutek,
jak oddenek z vyprahlé země.

Neměl královský vzhled ani důstojnost, abychom po něm toužili.
Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl.
Muž plný bolesti, zkoušený utrpením.
jako ten, před nímž si lidé zakrývají tvář.
Opovrhli jsme jím, nepočítali jsme s ním.

On však nesl naše trápení.
Obtížil se našimi bolestmi.
A my?
Mysleli jsme, že je zasažen, ubit a pokořen od Boha.

Jenže on byl proklán naší nevěrností,
zmučen naší nepravostí,
Nespravedlivý úděl snášel pro náš pokoj,
jeho jizvami jsme uzdraveni.

Byl týrán,
ale utrpení bez výčitek přijal,
jako beránek vedený na porážku,
jako ovce před střihači zůstal němý, neotevřel ústa.

Byl popraven bez vazby, bez soudu.
Kdo pomyslí na jeho čest?
Byl vyťat ze země živých
raněn nevěrností mého lidu.
Byl mu určen hrob se svévolníky.
Když však umřel, byl pohřben s boháčem.

Nedopustil se násilí a v jeho ústech nebylo lsti,
Hospodin dopustil, aby byl rozdrcen
a dal svůj život pro život druhých.

Spatří potomstvo,
bude dlouho živ
a co se Hospodinovi líbí, v jeho ruce se podaří.

Svou moudrostí dopomůže ke spravedlnosti mnohým.
Ponese jejich břemeno nepravostí.

Obdrží úděl spravedlivého.
Neboť mnohé zachránil před zkázou.
Aby druhé zachránil, sám sebe vydal na smrt.

		Překlad: Radivoj Jakovljevič

	2011
Zelený čtvrtek – večer       Ex 12:1–14       1 K 11:23–26       J 13:1–15       21. dubna 2011

Velikonoce jsou svátky svobody, přátelství, života a vzkříšení. (Svobody božích dětí, přátelství až na smrt, až za hrob, nového života.)
Židé vědí, že rodina je základem života. Zatímco ostatní velké kultury se snažili postavit veliké stavby (stavby přetrvají stavitele), židé se rozhodli dát přednost stavitelům. Staviteli budoucnosti jsou děti.
Tóra, sobota a rodina jsou životodárné.
Z Písma čerpáme boží moudrost k životu, slovo Boží nám vypráví kým je pro nás Bůh a kým jsme pro něj my.
Izrael není náboženským státem, a přesto v sobotu nejezdí veřejná doprava, obchody jsou zavřeny, veřejné záchody jsou otevřeny, ale bez obsluhy, izraelská letadla nikde po světě nelétají. Někdo by řekl, vždyť Židé prodělají. Kdepak, lidé si nakoupí, co chtějí v pátek, prodavačky mají být v sobotu u svých rodin. Lidé cestující letadlem se přizpůsobí, pěšky nepůjdou. Sobota je pro rodinu. Pro věřící rodinu je navíc sobota pro rodinu s Bohem.

Sederová hostina je pro židy největší slavností. Mnohem větší než naše štědrovečerní večeře.
Sederová večeře má veliký a nádherný obsah (slavnost vysvobození a svobody božích dětí), je plná vyprávění.
Počítá se s dětmi, ty kladou otázky, schovají kousek macesu …, pak dostanou dárky …

Ježíš zažil krásu a hloubku společného stolování v rodině. (I pro nás je největší slavností společné jídlo, především nedělní oběd.)
K naší největší slavnosti Ježíš použil rodinnou slavnost (velikonoční hostinu), povýšil ji a jako rodinnou slavnost ji ponechal! (To my jsme z ní udělali něco jiného, vtiskli jsme jí jiný charakter, tlačíme ji z jídelny na popraviště.) 
(Je dobré si přečíst něco o slavení sederové hostiny a o smyslu beránka.)

Péči o nohy a o boty židé pokládali za ponižující. Žid nesměl požádat židovského otroka, aby mu umyl nohy nebo vyčistil boty, tím by jej ponížil.
Ježíš bourá všechny přehrady. Posloužil apoštolům jako nejnižší otrok. 

Dětem vysvětlete rozdíl mezi služebníkem (zaměstnancem) a otrokem. Otrok nedostává plat.
Označit se za otroka v Bibli někdy znamená vyjádření nejvyšší oddanosti a nezištné služby.
Rodiče slouží dětem, ne děti rodičům … Bůh slouží nám.
V našem překladu Bible se mluví o božím služebníkovi (u Izajáše). V originále stojí „otrok boží“.
Kdo jím je?
My postavu božího otroka ztotožňujeme s Ježíšem. Nezištně nám slouží! Jako nikdo jiný.
Ale jeho program je i naším programem. Při naší svatbě ženich říká nevěstě: „Jsem tvým otrokem, jsem tu pro tebe.
Nevěsta říká totéž.
Rodiče bez slov takto slouží dětem.
Kdyby však někdo řekl o druhém: „Jsi můj otrok, otrokyně“, byl by to hřích do nebe volající.

Když Ježíš umyl apoštolům nohy, oblékl si svůj šat, opět se posadil a řekl jim: „Chápete, co jsem vám učinil?
Nazýváte mě Mistrem a Pánem, a máte pravdu: Skutečně jsem.
Jestliže tedy já, Pán a Mistr, jsem vám umyl nohy, i vy máte jeden druhému nohy umývat.
Dal jsem vám příklad, abyste i vy jednali, jako jsem jednal já.
Amen, amen, pravím vám, sluha není větší než jeho pán a posel není větší než ten, kdo ho poslal.
Když to víte, blaze vám, jestliže to také činíte.“ (J 13:12–17)

V Letohradě nohy nemyjeme. Každý rok pozveme k oltáři dvanáct až čtrnáct lidí, kteří nezištně slouží druhým (například maminku postižených dětí, pečujícího o staré a nemocné lidi, setru z ošetřovatelské charitní služby, obětavého, lékaře, učitelku, pečujícího o kostel, vedoucího skautů atd.). Poděkujeme jim (a všem ostatním, kteří podobně slouží druhým), dám jim kytičku, ženám políbím ruku a celý kostel tleská. Za dvacet let už to bylo veliké množství a stále máme komu děkovat – těm, kteří Ježíšova slova o službě jiným naplňují.

Boží království stojí na nezištné službě.
Mnoho z nás jsme v rodině z nezištné péče rodičů vyrostli.
A s dětmi si rád povídám. Kde je ve vejci kuře, z čeho vyroste, jak to bylo s námi. Jak děloha je maminčinou vnitřní náručí a jak nás maminka vyživovala krví přes pupeční šňůru a co nám krev předávala, jak mateřské mléko má souvislost s krví a jak jsme si pak už začali všímat obětavé péče maminky i táty. O krvi a transfůzi. A jak v Bibli dech a krev (a voda a oheň) jsou symboly Ducha božího.
A jak my přidušení potřebujeme občerstvovat dechem Božím a novou transfúzí Božího ducha skrze Ježíšovu krev.

Proč lidé stále tíhnou k představě, že Ježíš vylil svou krev jako oběť bohu na odpuštění hříchů.
Ježíš přece při Poslední večeři opustil symbol beránka (který má svou silnou výpovědní hodnotu), ač upečený beránek ležel na stole. Použil obraz chleba a vína.
Ježíš nevylil krev Bohu, ale nám – pro nás: „Vezměte a pijte!“ 
Potřebujeme si vyčistit uši, abychom dobře slyšeli!

Kdo slyší a nespokojí se jen se zbožným polknutím, kdo se otevře Duchu božímu, tomu nebude zatěžko znovu říci svému partnerovi: „Jsem tvůj otrok.“
Ano, jsou to silná slova, ale my si je můžeme dovolit, vždyť zakoušíme Ježíšovu oddanou službu na život a na smrt.
Pokorně říkáme: „Jsem tu pro tebe, chci ti nezištně sloužit. Jen tě prosím, buď ke mně shovívavý,  ještě to neumím tak, jako Ježíš.“
Kdo to řekne, prožije Velikonoce ve veliké radosti osvobození, přátelství, života a vzkříšení mnohého.

Židé při sederové večeři říkají krásnou modlitbu dajenu.
Slovo „dajenu“ vyjadřuje vděčnost z nezaslouženého daru, bránící nezřízené touze vlastnit. 

	MODLITBA DAJENU

Za kolik dobrodiní jsme Hospodinu vděčni!

Kdyby nás vyvedl z Egypta
a nevykonal nad nimi soud
		dajenu (bylo by nám to stačilo).

Kdyby nad nimi vykonal soud
ne však nad jejich bohy,
		dajenu (bylo by nám to stačilo).

Kdyby vykonal soud nad jejich bohy,
ale neusmrtil jejich prvorozence,
		dajenu (bylo by nám to stačilo).

Kdyby usmrtil jejich prvorozence,
nedal nám však jejich jmění,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nám dal jejich jmění
a nerozdělil by před námi moře,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby před námi rozdělil moře,
ale nepřevedl nás středem suchou nohou,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nás převedl středem suchou nohou,
nenechal však utonout naše pronásledovatele,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nechal utonout naše pronásledovatele,
ale nestaral se o nás na poušti čtyřicet let,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby se staral o nás na poušti čtyřicet let,
ale nadal nám jíst manu,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nám dal jíst manu,
nedal nám však šabat,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nám dal šabat,
ale nepřivedl nás k hoře Sinaj,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nás přivedl k hoře Sinaj,
ale nedal nám Tóru,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nám dal Tóru,
neuvedl nás však do izraelské země,
		bylo by nám to stačilo.

Kdyby nás uvedl do izraelské země,
ale nezbudoval by nám svatyni,
		bylo by nám to stačilo.

Ne tedy jedno, ale mnohá a mnohá dobrodiní
nám Všemohoucí prokázal:
Vyvedl nás z Egypta,
vykonal nad nimi soud,
vykonal soud nad jejich bohy,
usmrtil jejich prvorozence,
dal nám jejich jmění,
rozdělil před námi moře,
převedl nás středem suchou nohou,
nechal utonout naše pronásledovatele,
staral se o nás na poušti čtyřicet let,
dal nám jíst manu,
dal nám šabat,
dal nám Tóru,
přivedl nás k hoře Sinaj,
uvedl nás do izraelské země,
zbudoval nám svatyni,
aby smířil všechny naše hříchy.

Co vše nám Bůh dal?
Co my ke své modlitbě dajenu přidáme?

Velikonoce nám nabízejí také čas, abychom si svého nesmírného bohatství všimli, všímali, ocenili je a poděkovali druhým i Bohu.
Máme kolem sebe ty, kteří slouží i našemu životu. Máme co slavit.

Sám Ježíš nám nabízí jedinečný přípitek: „Na Život!“ (věčný).
	Velký pátek

	2020
Velký pátek       Iz 52:13–53:12       Ž 31       Žd 4:14–16, 5:7–9       J 18:1–19:42       10. dubna 2020

Text písně o Božím služebníku v prvním čtení našeho lekcionáře je poznamenán teologií o zadostiučinění zástupného utrpení. Nabízím překlad od biskupa Radivoje Jakovljeviče. 
Jak rozumíme prorocké výpovědi Ježíšova ukřižování?
Odvážíme se do dalšího, hlubšího porozumění?

K ránu jsem měl sen. Pro obyvatele jakési země postižené těžkou nemocí jsme dostali lék. Chtěli jsme jej rozdávat, ale Bohumil Bílý – náš významný biblista, který vždy bděl nad naším přesným myšlením – po nás chtěl, abychom nejprve kvalitu léku ověřili, zda je pravý a není napodobeninou s vedlejšími účinky. „Bohouši,“ pravil jsem mu, „ale ověřování léku nás zdrží.“ – Trval na svém pokynu: „Dáš-li podvyživeným lidem špatný lék, poškodíš je.“
Sen mi zapadl do našeho hledání smyslu Ježíšovy smrti. Ježíš přišel, aby nás obrátil a přivedl k Otci (když jsme se Bohu víc vzdalovali, než přibližovali). I apoštolové v něčem trvali na svých představách o Bohu a Mesiáši.

Ježíš jeruzalémským ženám, které ho litovaly, jak je dobitý, řekl: „Nade mnou neplačte, vydal jsem se svým katům svobodně. Něco vydržím. Ale plačte nad sebou – špatně jste vychovaly své syny a plačte nad svými syny, jsou z nich (zbožní) grázlové.

Jiný žid pravil: „Mír ve světě nastane, až židovské matky budou plakat nad tím, co potkalo německé a arabské matky a až německé a arabské matky budou plakat nad tím, co potkalo židovské matky.

Vícekráte jsme mluvili o významu a smyslu Ježíšovy smrti.
Našli jste někde v evangeliích, že by o ní Ježíš mluvil jako o oběti Bohu? 
 –	Pokud to říkáme, snižujeme tím svou vinu a maskujeme svou vlastní nebezpečnost. 

Nemusíme hrát podivnou hru na smutek nad Ježíšovým utrpením.
Ponořit se na jeden den do smutku by nebylo těžké, víme-li, že to v neděli ráno dobře dopadlo. Představa, že Ježíše potěší naše postní odřeknutí nějakého potěšení, by byla dětinská. Stejně tak, kdybychom si mysleli, že bude Bůh nadšen z několika milionů polibků kříže na Velký pátek.

Procházíme hlubším smutkem a větším vědomím viny než z jaké se zpovídáme.
Právem s námi otřásly sexuální skandály duchovních. Ještě více s námi zatřáslo zakrývání těchto skutků představenými církve, neochota vyslechnout oběti a nad to jejich umlčování. Pod tíhou důkazů konečně přiznáváme pravdu a svůj podíl na tomto zlu. (Někteří poctivě hledají nejhlubší příčiny těchto selhání.)
Ale mnohem hrůznějším proviněním je vraždění Ježíšova národa pokřtěnými po víc jak tisíce let – mluvil jsem o tom na Květnou neděli.
Připomeňme si bezpočet těchto nesmyslných křižování a přiznejme si, že nevíme, na čí straně bychom stáli my, kdybychom žili v některém minulém století. 

Ježíš své tělesné utrpení vydržel, nezhroutil se pod ním, nezatrpkl a nebyl námi, lidmi, zklamán.
Ale jeho trápení trvá, když stále opakujeme všechna ta selhání, která nám mají připomínat křížové cesty a památníky utrpení.
Nemyslím si, že náš dobrovolný jednodenní půst na Velký pátek má nějakou náboženskou zásluhu (bylo by to trapné). Pouze si jím připomínáme, že na světě ročně zemře 14 miliónů dětí hladem. Každé 4 minuty někdo hladem zemře. Víme, že v krajinách, kde je katastrofální nedostatek vody, některým lidem chybí voda k napití, nemohou se ani mýt.
Kdyby půst nás, kteří máme víc, než nutně potřebujeme k životu, nevyústil k činu – k rozhodnutí kolik peněz hned po Velikonocích věnujeme potřebným, byli bychom náboženští pokrytci, kteří si lžou do kapsy. 
I ti, kteří nemají peníze na rozdávání, mohou někomu potřebnému pomoci – láska je vynalézavá.

Je zvláštní, že jsme Ježíšovi dali do jeho „znaku“ především kříž (podobně našim mučedníkům atributy popravčích nástrojů, kterými byli zavražděni). Ježíš pro nás přece vykonal víc než, že prošel umučením.
Bylo by zajímavé, kdybychom s dětmi přemýšleli, jaký znak bychom těm obětavým hrdinům přisoudili. 

Myslím si, že mezi naše církevní poutě a pobožnosti křížové cesty bychom měli zařadit kající poutě na nějaké místo hromadného mučení nevinných (Terezín, Osvětim, Lety u Písku, památníky komunistického teroru).
Myslím si, že bychom měli jeden den v roce věnovat k přihlášení se k našemu podílu na zlu ve světě. A ten den by měl vyústit do nějakého dobrého činu.
K tomu se vrátím zítra – k hledání našeho programu Bílé soboty.

Doporučuji Vám Velkopáteční meditaci Tomáše Halíka.

	2017
Velký pátek       Iz 52:13–53:12       Žid 4:14–16, 5:7–9       J 18:1–19:42       14. dubna 2017

Veronika

nebylas tam, když mu plivali do tváře
a i kdybys snad byla
pak vojáci by zmařili tvůj záměr

vymysleli tě lidé středověku
nedokázali si představit
jak tam tehdy přešlapuje
jejich lhostejná nepřítomnost.

Waclaw Oszajca
překlad Fratišek Xaver Halaš

Ježíšovo utrpení na kříži umenšit nemůžeme. Můžeme zmenšit jeho trápení z pronásledování druhých. („Co dobrého nebo špatného jste učinili i tomu, koho pokládáte za nejnepatrnějšího, mně jste učinili.“)

Je namístě se stydět za to, jak Ježíš dopadl uprostřed lidu božího. Je na místě se mnohonásobně stydět za to, že jsme téměř nedotčení Ježíšovým příběhem. Jako stále opakujeme čtyři první hříchy z Gn 3.–11. kap., tak neustále křižujeme Ježíšovy bratry. (Kdo to nevidí, je slepý.)
Jak je to možné?
Jak to, že nás to nechává lhostejnými?
Kudy z toho ven?

Nejsme dobrými učedníky Ježíšovými.
Ve 20. století jsme se vytrestali. S hrůzou jsme zjistili, že náš hřích je větší, než jsme si mysleli (tak i apoštolové).

Říkali nám, že nás Ježíš vykoupil svou smrtí na kříži, a že máme druhým odpouštět, jinak nám nebude odpuštěno. Těchto dvou věcí bych si rád všimnul.

Po „Osvětimi“ jsme si znovu kladli otázky, jak je možné, že i křesťané jsou schopni páchat velké zlo, nebo k němu mlčet.
Proč v některých situacích nejsme schopní dostát svým ideálům?
Jak to je s naší žádostivostí po moci, bohatství, slávě …?
A jak je to se zneuznáním, ponížením, strachem, s vinou …?
K čemu má sloužit trest, náprava spravedlnosti, obrácení, odpuštění a smíření a jak k tomu dojít?
Odpustit viníkovi nám nikdo nařídit nemůže. Ani sám sobě si v tom nemohu poručit.

Díky Zimbardovu a Milgramovu pokusu jsme už konečně ochotní připustit, že patříme mezi ty, kteří za určitých okolností mohou jednat zvrhle. 
I Milgram psychologicky potvrdil to, co se po hrůzách minulého století obnažilo. Nespočetné statisíce vojáků, řemeslníků, obchodníků, úředníků, lidí chodících do kostela, milujících manželku a své děti – poslouchaly příkazy svých autorit. Omlouvali se: „Rozkaz je rozkaz, autorita ví, co, proč a z jakého důvodu to nařizuje.“ V každém národě, nejen v německém a ruském, to tak je, i v českém a židovském.
Kdo si myslí, že není mezi ohroženými, „už se veze“ (nebo je ohrožován zlem jiného typu).
(Ano, byli také tisíce těch, kteří s velikým rizikem pomáhali pronásledovaným.)
Kolikrát jsme i v církvi slyšeli: „Nadřízený zná důvody potrestání, vám to nebudeme říkat, šetříme pověst potrestaného.“ Charakterově vadní tato tvrzení rádi opakují (bývají rádi, že terčem nejsou oni).
A pak i oni znovu ponižují oběť, když jí radí, že jí trest má být k růstu. To je odporné!

Jak je to s oběťmi?
Naslouchal jsem řadě znásilněných (fyzicky nebo psychicky) …
Převážně se stydí mnohem více než jejich mučitelé. Proč? Stydí se za svou bezmocnost, za své pošpinění a ponížení. Za neschopnost ubránit neporušenost svého těla, za bezmoc neubránit svou čest, za to, že se neobhájili proti pomluvám a nespravedlivým nařčením. Někdy za ponížení, že jim nikdo nevěří.
„Vždyť se přiznali“, cynicky tvrdí dodneška někteří komunisté o obětech 50. let, které byly mučením donuceny vypovídat proti svému svědomí.
O ponížení židů, cikánů a dalších obětí za války, o ponížení ukřižovaných Armének v Turecku, o strašně ponížených obětech v Sovětském svazu, v Africe … už skoro nemám sílu mluvit.
Pokud mi bude rozum sloužit, nezapomenu na scény z některých filmů. Např. jak se ve filmu „Kladivo na čarodějnice“ kněží z děkanátu nezastali svého souseda faráře Lautnera u svého biskupa (a to nebyli u výslechu ani na mučidlech). Nezapomenu na film „Goyovy přízraky“ na bezmocnost a ponížení nevinných, na film „Je třeba zabít Sekala“ – jak byl zbitý ještě „pochcán“ mučitelem (omlouvám se za sprostý výraz).
Je možné, že se některých lidí taková ponížení nevinných netknou?

Ježíš byl znásilněn nehroznějším způsobem.
Ukřižování nebylo oběšením. 

Ukřižovaní pomalu umírali i řadu dní, když jim mučitelé dávali napít, aby se na mukách odsouzenců mohli kochat pocitem, že jsou bohy nad životem a smrtí popravovaného.
Ježíš byl nejvyšším veleknězem úředně, liturgicky, posvátně, neomylně prohlášen za největšího zločince a kacíře.
Nikdo se jej nezastal.
Něco jiného je strach – důvěrně svůj strach znám. Neodsuzuji apoštoly.
Pronásledování nevinného je strašné, jde-li o naše blízké, je to příšerné. Ale ještě horší by bylo, kdybych byl pronásledován a mučen já.
Jen mámy a řada dalších statečných na svůj strach nedbají.

Ježíš si zvolil ukřižování dobrovolně. Nebyl také vůči mučitelům bezmocný. Navíc žil ve veliké blízkosti Boha. Jeho utrpení je poněkud jiného druhu než ostatních znásilněných. (K tomu se ještě vrátíme v neděli.) Ale jeho smrt nás má vyburcovat k úsilí pracovat dnešního dne a následných dnů na lidštějším světě.

	2011
Velký pátek       Iz 52:13–53:12       Žid 4:14–16, 5:7–9       J 18:1–19:42       22. dubna 2011

Velikonoce jsou svátky svobody, přátelství, života a vzkříšení. (Svobody božích dětí, přátelství až na smrt, až za hrob, nového života.)

I o posledních Ježíšových velikonocích židé nadšeně slavili svátky svobody. Osvobození jejich předků z egyptského otroctví jim bylo nadějí svobody od římské okupace.
Slavili svátky Božího slitování, božího milosrdenství, a přesto se řada církevních pohlavárů snížila k nenávistné válce proti nazaretskému tesaři.
Židovský papež Kaifáš těžce nesl neúspěch svých kroků proti Ježíšovi. Strašně se Ježíšovi pomstil – žid nikdy nemohl být popraven barbarskou smrtí otroků.
Kaifáš děkoval Hospodinu za jeho milosrdenství – a hned na to se nemilosrdně a zlomyslně mstil.

Nám nejde o odsuzování druhých, ani Kaifáše.
Nám je třeba, abychom tu strašnou smrt nepřipisovali božímu scénáři.
A abychom nepodcenili své nesnášenlivé sklony k některým lidem, svou zbabělost a neústupnost svých náboženských názorů (peklem se hrozilo především těm, kteří měli jiné náboženské názory).

Ukřižování mluví o ponižování lidské důstojnosti – námi zbožnými(!). Nezakrývá bídu a selhání lidu božího (synagogy, církve).

Nemáme si na Velký pátek hrát na „jeruzalémské ženy“, které Ježíše litovaly: „Chudák, sotva plete nohama“.
„Naříkejte nad sebou a nad svými dětmi, špatně jste je vychovaly“, řekl jim Ježíš.

Ježíše už nebolí tělo. Trpí ve svých bratřích. „Co jste udělali komukoliv – udělali jste mně. Dobré i zlé.“

Všechny tři biblické texty jsou nadějné.
(Konečně máme slušný překlad Izajáše o božím služebníku/otroku. Janovy pašije nejsou Gibsonovým krvákem, ukazují Ježíšovo povýšeni – velikost Ježíšovy obětavosti pro záchranu hříšníků. Neodplivl si a neodvrátil se ani od Kaifáše.)
Poslední slovo nemá nenávist, hřích a smrt.

Kříž je hrůzným znamením. Pohoršujícím znamením. V rodině Milady Horákové by si nevystavili fotografii Milady Horákové na šibenici!
Zvolili jsme si to znamení z vděčnosti. Chtěli jsme mít před očima: „Tak daleko jde boží láska k nám hříšným!“.
(Že jsme kříž leckdy snížili na ornament, že byl používán ve válečných taženích jako korouhev, že se někdo nedbale žehná znamením kříže, je naše veliká bída a neomluvitelné zneužití).
Zvolili jsme si to znamení pokorně. Jako výstrahu pro sebe sama: „Tak daleko jde nesnášenlivost (i náboženská) k člověku!“

Kdybych mohl, navrhl bych, abychom se po přežehnání znamením kříže navíc pleskli přes levou i pravou ruku. Možná i přes pusu. Abychom tím znovu a znovu přijali rozhodnutí: „Nebudu ubližovat druhému“. (Kdybychom to deset let pokorně a poctivě dělali, třeba by to přispělo k zušlechtění našeho jednání s druhými.)

Židé si zacpávají uši, když slyší, že se Bůh stal člověkem. Vědí, že mezi velikostí Boha a člověka, navíc hříšného je obrovská propast.
My říkáme: „Bůh je tak veliký, že mu žádný člověk není malý“. Žasneme nad soucitem Boha k člověku.
Nikdy nepřišlo nikomu na rozum, že by Boží syn dal život pro to, aby se lidé mohli přesvědčit o jeho hodnověrnosti a nezištnosti. Aby mohli přijmout nový způsob života božího království.

Velikonoce nás vedou k obdivu a vděčnosti, jsou pro nás nejsilnější motivem …
	Slavnost Zmrtvýchvstání Páně

	2020
Slavnost Zmrtvýchvstání Pána                                                                             12. dubna 2020

Velikonoční slavení vrcholí z naší strany obnovou křtu. Tím můžeme projít i při domácím slavení.

Každou slavnost Vzkříšení jsme slavili ve tmě noci z Bílé soboty na neděli. Začíná zapálením ohně. Krása světla zazáří nejvíce ve tmě a teplo ohně je požehnáním pro ty, kterým je zima.
Pokud nemůžeme doma rozdělat oheň, svíci si zapálit můžeme. Toužíme se nechat prozařovat Ježíšovým světlem, abychom se sami světlem stávali („Vy jste světlo světa“).

V našem prostředí máme přemíru světla  a žijeme ve všemožném bohatství; o něčem takovém se našim předkům ani nesnilo.
(Škoda, že jsme to přijali za samozřejmost a marnotratně mrhali kde čím.)

Ale teď jedna nemoc ohrozila mnohé naše bohatství a mnoho lidí se ocitlo ve velikém strachu, který jsme dříve nepociťovali. A to nežijeme ve válce, naše domy nejsou rozstříleny, nikdo z naší rodiny nebyl zabit a nejsme na útěku. Vidíme takové tragédie v televizi, ale nemáme pocit, že by se mohlo něco podobného stát u nás.

Dnešní čtení jsou perlami z Bible – posilovaly naději mnoha generací.
Pro pochopení úryvku je vždy důležitý celek.
Podstatné je to, čemu porozumíme a přijmeme za své.
K textům nabízím malý úvod. (Čtený žalm v liturgií je modlitbou, odpovědí na předešlé čtení.)

1. čtení (Gn 1:1–2:2; Ž 104) není přírodovědeckou zprávou o stvoření světa, ale nádhernou básní o daru života a všeho stvoření, které jsme dostali darem od Tvůrce. (Nesmírně mnoho různých tvarů, barev, vůní … pro nás Bůh vymyslel, aby se nám na světě líbilo. Dal nám smysly k vnímání té krásy a rozum …, a srdce, které je schopno zájmu o druhého a nezištné přejícnosti.)
Kolikrát slyšíme: „Bůh viděl, že je to dobré,“ a „velmi dobré“?
Každý člověk je obrazem božím! Každý; nikoho nemáme odstrkovat.
Škoda, že jsme si pokyn: „Vládni a podmaň si zemi,“ vyložili po svém; židé si všimli, že to znamená: „Hospodař s tímto bohatstvím a střež je jako dobrý pastýř. Mohli jsme být příkladem v hospodaření s přírodou.
Písmo nás učí žasnout nad štědrostí Stvořitele. Kdo si každý den všímá, co vše od Stvořitele dostává, zakouší nesmírné bohatství a s radostí a vděčností za to dobrořečí.

2. čtení (Gn 22:1–18; Ž 16). Náš praotec Abrahám nám odkázal veliké dědictví: vědomí, že zem a děti jsou cennými dary od Hospodina (nejsme jejich majiteli).
Ale zkouška Abraháma s obětováním syna je šokující.
(Čím více otázek klademe a čím víc odpovědí nacházíme, tím lépe. Jen slepá víra se neptá; z nerozumu, ze zbabělosti a z lenosti.)
Už se nepohoršujeme. Jak má Bůh lidi přesvědčit, že Bůh slouží lidem a že od nich pro sebe nepožaduje oběti? Natož oběti lidské!!
(Izraelský král ještě v polovině 7. stol. obětoval u Jeruzaléma svého syna Hospodinu, aby ho pohnul k pomoci. Dodneška jsou některé děti obětovány moderním božstvům.)
Ponoříme-li se do tohoto dramatu, bude nám hrůzou stydnout v žilách krev, poslechneme: „Nevztahuj svou ruku na žádného člověka – každý je mým dítětem.“

3. čtení (Ex 14:15–15:1; Ex 15:1–6. 17–18) Také bychom vyděšeně křičeli, kdyby nás pronásledovali vojáci a před námi bylo moře. Lidsky viděno, naděje na záchranu nebyla. …
Nechat se připravit o svobodu je snadnější než se z otroctví dostat a pak svobodu udržet.

4. čtení (Iz 54:5–14; Ž 30). Jeruzalém je ženského rodu. Krásný obraz manželství použitý Hospodinem o jeho přátelství s Izraelem, je velmi starý. Ježíš za svou nevěstu přijal i nás, původně pohany.
Izaiášova slova patří i nám. Přijměme ruku Ženicha, kterou nám on sám nabízí a těšme se ze záchrany i z nově darované důstojnosti. (A neupírejme ji židům. Jsme jejich součástí.)

5. čtení (Iz 55:1–11; Iz 12:2–6). I my si pomalu začínáme vážit vody. Manželská Úmluva (Smlouva) Hospodina s námi je nerovnoměrná. Bůh slouží nám. Zadarmo. Jeho přátelství si nemusí zasloužit (jako v písni „Sedm let jsem u vás sloužil“). Náš Ženich nám nestanovil výši věna. On sám nás vyučuje novým způsobům jednání královských dcer a synů. V jeho škole neplatíme školné. Jeho přátelství nás životně ovlivňuje. Kdo touží po přátelství, kráse a lásce, s vděčností přijímá jeho nabídku i jeho životodárná slova.

6. čtení (Bar 3:9–15. 32–4:4; Ž 19)
Hospodin ve své Manželské Úmluvě sepsal, co všechno nám – své nevěstě – nabízí. „Budu o vás tak dobře pečovat, že si mě zamilujete celým svým srdcem. Bude se vám ve všem dařit a nic vám nebude chybět. Budu vás chránit. Pokusí-li se někdo vás napadnout, se zlou se potáže. Řeknu vám, jak se budete chovat ke mně a jeden k druhému. Pokud budete páchat zlo, nebudu k tomu mlčet, odtáhnu od vás svou ochrannou ruku …“ Izraelité odpověděli: „Budeme dělat vše, co nám říkáš!“ (Ex 19:8)
Opakovaně a dlouhodobě svá slova porušovali a opakovaně se ocitali v otroctví.
Baruch se jich – a nás – ptá: „Co myslíš Izraeli, proč se ti nedaří? Kdo udělal chybu ty, nebo já? Přemýšlej, hledej příčinu, obrať se a navrať se k moudrosti, kterou se u mě můžeš vyučit.
Kéž bychom si teď začali víc vážit vztahů s druhými a všeho dobrého.

7. čtení (Ez 36:16–17a. 18–28; Ž 42) – Toto čtení je jedno z vrcholných textů Hebrejské Bible.
Hospodin se nám zasvětil – žije pro nás. Ale my jsme znesvětili kde co: zemi, zvířata i lidi.
Přesto se nad námi Hospodin smilovává. Očistím vás od vašich nečistot a model. Dám vám svého ducha a nové srdce.
Je taková náročná a život zachraňující operace možná?
Je, Bůh si umí získat naše srdce.
Kolik operace stojí? – Je zdarma, z věrné lásky.
Jak ta operace probíhá? – Při plném vědomí. Bez uspání.
Ale z naší strany přece jen něco vyžaduje: Souhlas pacienta. Touhou po novém životě. Velikou spolupráci s Operujícím. Rehabilitaci vztahů a trvalou a zdravou životosprávu.
Jen bláhový by o něco takového nestál.

8. čtení (Řím 6:3–11; Ž 118)
Při obřadu křtu jsme se nechali ponořit do Ježíšovy obětavé lásky, abychom jí nasákli, přijali ji za svou.
Už se nemusíme zachraňovat za každou cenu, paktovat se s mocnými a přikrádat si z cizího.

9. čtení (Lk 24:1–12), nebo řada dalších úryvků evangelií.
Nikdo z Ježíšových přátel Vzkříšení Mesiáše nečekal.
Nepomůže nám prohlášení: „Ježíš je Mesiáš a Syn Boží“ (to řekne i ďábel). Nic nebude platné klanění, ale jen následování.
Ženy byly i tenkráte přehlížené a tak byly otevřenější než chlapi. Pánové si zakládali na svém vědění, postavení, na své zbožnosti a svých názorech. Petr se měl za největšího provinilce, jeho selhání mu srazilo hřebínek z hlavy (mitru ani tiáru nenosil), ale to otevřelo vnímání pro další možná překvapení.
Přeposílám vám k tomu text Jana Rybáře. 
Se vzkříšením nemáme žádnou zkušenost.
Ježíšovo vzkříšení si nemůžeme ověřit přímo. Ale ověřování si pravdivosti jeho slov a ovoce, které jeho učení přineslo světu i nám, nám může přispět k očekávání všech jeho příslibů.

Obnovu křtu – potvrdit manželství Boha s námi – můžeme každý.
Při křtu nám bylo zvěstováno:
 1.	„Bůh ti navždy nabízí svou otevřenou náruč.“
 2.	„Jsi navždy moje milovaná dcera, můj milovaný syn.“

	2017
Slavnost Zmrtvýchvstání Pána       J 20:1–9       16. dubna 2017

Připomínám, že velikonoční událost je projevem velikého přátelství Boha k nám. Obsah jednotlivých dnů nám ten obrovský dar rozkládá, jako skleněný hranol ukáže světlo ve spektru barev. 

Léta je důležité zkoumat a znovu přepočítávat, zda je pravdou, že Ježíš vstal z mrtvých.
Potřebujeme pro to získat pádné důvody blížící se co nejvíce k jistotě.
(Ježíš byl buď podvodníkem, bláznem nebo má pravdu.)
Je důležité vědět, zda je Ježíš Pánem nad životem a vítězem i nad smrtí našich drahých a nad smrtí naší.
Tuto důvěru si pak udržujeme, aby nám ji nějaká nečekaná a nevítaná životní katastrofa úplně nerozbila. Velikonoční události přece vyšly z velice dramatických situací a my nepatříme mezi ty, kteří by vytěsňovali možnost nemocí, neštěstí a smrti.

Než se dostanu k úryvku evangelia, něco předešlu.
V pátek jsme mluvili o ponížených (o Ježíšových sestrách a bratrech, kteří byli poníženi).
Nemáme se nutit do zbožných pocitů nad utrpením Ježíše a jeho nejbližších. Náš soucit s trpícími nás má pohnout k činům v současnosti.

Jak pomoci potřebným? Jak dojít k našemu uzdravení z ponížení a vlastního zla?
Zneužitý, znásilněný, ponížený, je zraněn, stydí se, trpí strašným pocitem, že selhal, neobstál proti zlu a násilníkovi. Většina znásilněných o svém ponížení nemůže mluvit. Kdo z nás by chtěl, aby se někdo o našem ponížení dozvěděl? (Už malí kluci obtížně přiznávají, že jsou ve škole šikanováni.)

V pátek, než jsem pověsil Ježíšovo tělo na šibenici, poslal jsem děti mladší 13 let ven z kostela, protože dívat se na popravu nebo popraveného je drastické. 
Rodina znásilněné/ho – pokud to ví – asi rok nese jeho ponížení s ním (také si vyčítají, že tomu nemohli zabránit). Když se ale znásilněný neuzdravuje, někdy se na něj začnou jeho nejbližší zlobit.
Chápu to, oběť jim připomíná i jejich „selhání“. Podobně se zlobíme na ty, kteří připomínají provinění a nezahojené rány ponížených v církvi. Připomínají nám naši vinu, naši zbabělost nebo naše mlčení ke zlu. 

Co může přispět k uzdravení ponížených?
Ne naše hraběcí rady, ani ty zbožné!
Ponížení většinou neprahnou po pomstě ani trestu. Potřebují obnovit spravedlnost, která jim byla ukradena. Velmi jim může pomoc, slyší-li pachatele, že lituje svého činu!
Dobrým lidem, kteří nevyžadují oko za oko, život za život, to vrací jejich důstojnost. Mějme to na paměti.

Voják zastřelil kamaráda! Byl vinen. Slyšel jsem maminku zastřeleného, která, když viděla na soudu plakat viníka, přimlouvala se u soudce, aby upustil od trestu pro provinilce.
Když znásilnění (třeba ne vždy fyzicky) potkávají – nejen u soudu – pachatele sebejisté, povýšené, nedotknutelné, vysmívající se svým obětem, nebo lhostejné, jsou opět ponižováni zatvrzelostí pachatelů a znovu zakoušejí svou bezmocnost a nemožnost dosáhnout vlastního ospravedlnění a práva na svou čest. Když pachatel od soudu vyklouzne bez trestu, jsou znovu poníženi.
Vícekrát jsem toho byl svědkem a slyšel to i od lidí, kteří přežili koncentrák. Vícekráte jsem viděl, jak lítost pachatelů a jejich slzy pomohly obětem k uzdravení – jejich ponížení pominulo.

Naopak jsem slyšel u soudu soudce, ptajícího se mladistvé znásilněné, jak byla v den činu ustrojená – tím soudce ponížil oběť! V Americe by si to nemohl dovolit. I kdyby vedle nás byla žena nahá, nebyla by to polehčující okolnost …

Radíme-li poníženému, aby své trápení obětoval Bohu, znovu jej ponižujeme a rouháme se!
Radí-li někdo poníženému, že mu jeho bolest pomůže k duchovnímu růstu, sype mu do ran pepř a sůl – ponižuje ho a rouhá se Bohu!
Může s námi jet do Osvětimi; uvidělo by se, zda by to opakoval na adresu těch, po kterých zůstaly jen násilím ostříhané vlasy, ukradené berle, protézy, prázdné kufry a spálené děti.

My starší už trochu víme, jak to s námi je. Ovlivňuje nás jednání druhých, jednání dobré i zlé. Šikanovaný se (bez účinné pomoci druhých) stává šikanujícím. Oběť i pachatel jsou v nás prorostlí jako siamská dvojčata.

Slyšíme, že nás Ježíš přišel z této nešťastné někdy tragické bídy zachránit.
Čím a jak se mu to může podařit?

Slyším-li, že za nás přijal trest za naše hříchy, nerozumím tomu. 
V čem by trest – který prý měl na Ježíšovi spočinout – měl být?
Ve fyzické bolesti? 
V psychické bolesti? 
V ponížení?
Nespočetné množství lidí strašně dlouho trpělo fyzicky, byli déle mučeni než Nazaretský, mnoho jich bylo nepředstavitelným způsobem dlouhodobě zneužíváno, ponižováno … Jejich strašný pocit opuštěnosti od lidí a Boha ničil ty nejcitlivější a nejzbožnější psychicky i duchovně.
Ježíšovo utrpení není zapsáno v Guinnessově knize rekordů, nestalo se, že by bez jídla trpěl na kříži třeba měsíc. Tudy cesta zřejmě nevede.

Ježíš žil v neochvějné lásce se svým Otcem. Byl i nábožensky znásilněn (byl proklet do pekla jako největší zločinec bez možnosti být vyslechnut a obhájit se), ale neprožil bezmocnost těch, kteří byli zadupaní do země. Ježíš věděl, že může kdykoliv požádat Boha o pomoc a dostalo by se mu jí. Věděl, že jeho modlitby – na rozdíl od našich – by byly vyslyšeny. Neměl krizi důvěry k Otci. Věděl, že se ho Otec zastane, počítal se vzkříšením.

Ježíšovo ukřižování je pro mne – jak mu zatím rozumím – porodem do nového života. My jsme mu naordinovali umučení a ponížení až na smrt. V takových beznadějných situacích si mnoho lidí už přeje raději smrt a konec. Ježíš stále – bez konce – pracoval pro životy druhých. I na kříži pečoval o druhé (o teroristu popravovaného s ním, o své nejbližší), všem přál poznání božího přátelství, milosrdenství, obrácení a nápravu života.
My jsme mu porod do života věčného strašným způsobem „osladili“, hrozně jsme mu pustili žilou, přibili za nervy a škrtili posměchem, že jsme neomezenými pány nad jeho životem. Vysmívali jsme se mu (často v jeho bratřích), že je prolhaným zkrachovancem a trapnou nulou. Snažili se nad ním triumfovat prohlášením nejvyšší církevní autority, že pravými božími služebníky jsme my! Tak se to podobně opakuje.

Ježíš se ale ničím a nikým nenechal odradit od přátelství a služby člověku.
Ujímá se obětí a nabízí pomoc i provinilcům. Poníženým vrací jejich důstojnost a čest. Kdo o jeho pomoc stojí, neprohraje.
Ježíšovo morální vítězství nás velice ovlivňuje a posiluje – víc než obětavost a vítězství všech ušlechtilých a statečných lidí, kteří svou obětavostí sloužili svobodě, spravedlnosti a důstojnosti druhých. Jeho možnosti jsou větší než naše – o tom častěji mluvíme.

Pozdrav Vzkříšeného „Pokoj Vám“ není laciný, naivní ani utopický. Nikdo mu nemůže předhazovat, že nezná tvrdost života, nespravedlnost mocných a lidských krys.
Podařilo se mu větší dílo, než kdyby kraloval v Jeruzalémě, byl mírumilovným králem na dlouhá léta a založil novou dynastii.
Ukázal nám, co obnáší království boží. (Obsah toho pojmu zkoumáme, je nám přijatelný a líbí se nám.)
S Ježíšem jsme silnější. Jeho přání Pokoje – jako souhrnu všech dober od Boha – není pouze lidským přáním. Věříme, že jeho Pokoje se dostane navždy těm, kteří budou stát o osvojení si jeho životních postojů.

Život je příležitostí k našemu růstu, prověří nás, ukazuje se, kdo je kdy šlechetný k druhým.
Ujímá se i nás hříšných.
Ježíš nám nebere svobodu, ale nabízí nám svou velikou pomoc.

Vzkříšený nás stále překvapuje. Vyhledal své přátele – kteří se před tím nezachovali podle svých představ o přátelství. Kdyby přišel k nám, do naší rodiny – kolik času bychom mu věnovali? (Nevymluvili bychom se, že máme svůj bohatý program? Barvení vajíček, pletení pomlázek …)
Jaké otázky bychom mu položili? 

Při slavení jeho Hostiny mu můžeme odpovědět. (Třeba se rozhodne s námi pobýt …)

Závidím východním křesťanům jejich pozdrav "Kristus byl vzkříšen!".
A Lužickým Srbům jejich jízdu na koních se zvěstováním Zmrvýchvtání.

(Nestihl jsem znovu připomenout podmínky ke smíření a odpuštění. Často šidíme ty, kterým jsme ublížili nebo je ponížili. Pokusím se o to za týden.)

	2011
Slavnost Zmrtvýchvstání Páně – vigilie       24. dubna 2011

O Velikonocích má farář nejvíce práce. Rád bych někdy stihl napsat alespoň úvody k biblickým textům vigilie. Ta čtení jsou vzácnými perlami a stojí za to se k nim vrátit.

Napíšu alespoň pár bodů ke vzkříšení.
Přesto, že jsme Mesiáše zločinným způsobem zlikvidovali, Bůh nám jej znovu daroval. Vzkříšeného.
Víme, že už od stvoření nám byla nabídnuta možnost podobat se Bohu. Nic tak vznešeného jsme nikdo nečekal.
Později nám Hospodin nabídl „manželství“. (Manželství Hospodina s lidmi je samozřejmě bližším a krásnějším stavem než manželství mezi lidmi, je to nerovnoměrný stav, pro nás nesmírně důstojný a výhodný.)
To, že nás – nevěrné a krvežíznivé – znovu Ježíš po vzkříšení vyhledal – a vyhledává – je mimo lidskou představivost a spravedlnost. „Vinaře, kteří zabili syna hospodáře, hospodář bez milosti zahubí a vinici pronajme jiným vinařům …“, řekli Ježíšovi posluchači. 

Bůh na nás není závislý. Není jako matinka nezdravě upnutá na zvrhlého synáčka, kterému cokoliv zlého odpouští.
Bůh je partner trvalých vztahů.
Ptáci a zvířata se věnují svým mláďatům jen nějaký čas (pěnkava několik týdnů, srna vodí koloucha rok, slonice několik roků). Ale pak se už nepotkávají ve vztahu matka a syn, vnučka a dědeček.
Hinduisté a budhisté se ve vztahu k druhému šetří. „Drž své city a blízkost k druhému na uzdě, vždyť tě brzy čeká odcizení a ztráta. Vztah maminky a dítěte je vztahem jen na chvíli, rozpojí se, zanikne. Nevkládej do vztahů příliš, jinak ti zbude jen trápení z nenaplněných očekávání. Za pár let bude tvoje maminka možná rosničkou, pak třeba ťuhýkem, jinou osobou, a pak zase něčím jiným. Potkáváme se jen na pár let.“
Křesťanská kultura nám ukazuje jedinečnost lidského života a zve nás do blízkosti s druhými navždy. Manželům Písmo říká: „Stanete se jedním tělem – jednou bytostí.“
„Nešetři na vztahu s druhým, přidej do kroku, přidej plyn.
Neboj se. Neboj se ani smrti.“

My lidé dostáváme jeden druhého navždy. Děti jsou pro nás (na rozdíl od mláďat) velikým a jedinečným bohatstvím (děti jsou Božími i našimi dětmi). Jistě, že rodičovství přináší také starosti, práci, obětavost a někdy i trápení, ale také radost navždy. (Na výchovu a život dětí nejsme sami.)

Potkal jsem několik lidí, kteří ztratili vztah s Bohem a naději na vzkříšení. Když jim zemřel milovaný partner v manželství, zakazovali si na zesnulého myslet, protože by si jinak zoufali. Měli za to, že navždy přišli o to nejkrásnější, co se jim podařilo vybudovat.

Některým lidem bylo dáno nové jméno, když se stali nebo měli stát někým novým – byli povoláni k novému poslání.
(Robinson dal novému společníkovi jméno Pátek.
Jákobe, už se nebudeš jmenovat Lstivý, ale Izrael – Za-tebe-bojuje-Bůh.
Šimone, budu ti říkat Skálo – na /tvém/ vyznávání Mesiáše vybuduji základy církve).

Rusové říkají neděli vaskresenie. Neuplyne týden, aby neslavili Ježíšovo vzkříšení – které je zároveň příslibem našeho vzkříšení.
Každý z nás – pokřtěných – jsme dostali také další jméno: Vzkříšení.
Každou neděli slavíme Den Páně – den Ježíšova vzkříšení. Kdo se dožije 70 let, má z toho 10 let vzkříšení.
„Já jsem vzkříšení i život. Kdo věří ve mne, i kdyby umřel (kdyby ho třeba zabili), bude žít.“ (J 11:25) Co Ježíš řekl, platí.
Zvykáme si žít jako ti, nad kterými nemá smrt trvalé moci.

Kdybychom o vzkříšení více mluvili, pak by řada katolíků nepošilhávala po převtělování (před pár léty průzkum mezi katolíky ukázal, že jich 38 % věří v převtělování).
Mnoho lidí se bojí smrti. Se starými lidmi, s umírajícími lidmi, s těmi, kteří mají ze smrti strach, se setkávám. V dnešní společnosti se o tomto svém trápení a nejistotě bojí mluvit.

Těšme se z příslibu vzkříšení. Buďme zvěstovateli naděje na konečné setkání.
Čtyřicet dní jsme se připravovali na Velikonoce, padesát dní je teď budeme slavit.
Velikonoce jsou svátky svobody, přátelství, života a vzkříšení. (Svobody božích dětí, přátelství až na smrt, až za hrob, nového života.)

Velikonoce jsou větším vítězstvím, než když na mistrovství světa vyhrajeme hokej, větším vítězstvím než konec 2. světové války!
Tak proč to my křesťané bouřlivě neslavíme?
Nevěříme? Stydíme se? 

Židé o některých náboženských svátcích tančí …
A to jsme jim zabránili dostat se ke zprávě o vzkříšení.
	2. neděle velikonoční

	2020
2. neděle velikonoční       Sk 2:42–47       1 Petr 1:3–9       J 20:19–30       19. dubna 2020

Židé slaví Velikonoce 8 dní, z toho 3 dny jsou velké svátky. I my slavíme velikonoční oktáv (vyšli jsme ze židů), máme co promýšlet a proč slavit.

Židé dodneška slaví Velikonoce s vědomím, že byli vysvobozeni z otroctví. „Vypravuj svému synu,“ říká pokyn hagady vycházející z Tóry o velikonočním slavení, „o vysvobození z Egypta. Naši slavnost konáme pro to, co pro mne Hospodin učinil, když jsem vyšel z Egypta.“
Každá generace a každý jedinec se mají považovat za ty, kteří jsou vyváděni z Egypta.

Tak slavili Velikonoce i učedníci s Ježíšem.
Ale nepřehlédněme, že Ježíš (jako nový Mojžíš) vysvobodil své učedníky z jejich otrockého jha. Říkáme si, že Izraelité ke svému otroctví v Egyptě také přispěli svým podílem. 
Podobně se Izraelité sami nechali zotročit zákonickým myšlením a propadli se do náboženské pýchy, kterou trápili druhé.
Ježíšovy Velikonoce osvobodily učedníky od jejich touhy vypalovat samařské vesnice, povyšovat se nad ženy, pohany a slabší, vládnout druhým, zakládat si na svém postavení, kárat druhé a myslet si, že jsou hodni božího království.
Poučme se z těchto upadnutí do otroctví i z trvalé nabídky Hospodina vysvobozovat nás.
Slova z Ezechiela: „Proto prorokuj a řekni jim: Toto praví Panovník Hospodin: Hle, já otevřu vaše hroby a vyvedu vás z vašich hrobů, můj lide, a přivedu vás do izraelské země,“ – neztrácejí na významu.
Nepřehlédněme to, prosím!
Ale vraťme se k evangeliu.

Ježíšovou smrtí se učedníkům natolik zhroutil celý svět, že Ježíšovo vzkříšení nečekali.
Ježíš jim pomohl, aby se narovnali.
Právem na adresu apoštolů řekneme: „Proč jste nepřišli v neděli ráno k hrobu, vždyť Ježíš tolikrát mluvil o své smrti i o vzkříšení?“ 

(Každý rok se snažím víc promýšlet, co znamená umřít.
Ten, kdo se nechá vést Písmem, může dojít k novému náhledu na život a k prozření.) 

Ježíšovo vzkříšení nebylo triumfální. Ani pak se nekonal nějaký vítězný pochod městem.
Setkával se jen s přáteli. Ti prošli velikým prozřením. Zkrotli ve své sebejistotě i v touze po moci a lesku. (To my jsme ještě namyšlení a vymýšlíme všelijaké okázalosti a prodáváme je za oslavu boží.) 

Jak Ježíš žil a jednal před smrtí, tak žil i po zmrtvýchvstání. I podle toho jej učedníci a učednice poznávali. Podle laskavého způsobu řeči, podle jeho zájmu o druhé a velikého naslouchání druhému. Připojoval se k nim na cestě, při práci, těšil smutné a bezradné, přinášel radost, odvahu a naději.
I nám Ježíš pomáhá nahlédnout na nás samotné, abychom si na nic bláhově nehráli, abychom se nestyděli, že jsme teprve na cestě a že se – díky jemu – můžeme poučit ze svých chyb.
I nám pomáhá nalézt smysl života – krásnější a větší, než na jaký bychom kdy sami pomysleli.

Evangelisté i apoštolové nás vedou k promýšlení důvodů, které vkládáme do přitakání zprávě: „Ježíš vstal z mrtvých.“ Ježíše jsme sice neviděli, ale můžeme si v nějaké (nezanedbatelné) míře ověřit poctivost učedníků, kteří o Ježíšově vzkříšení svědčí.
Každý vztah je určitým rizikem, i vložení své důvěry Ježíšovi. Ale každý vztah nese ovoce, a jakost ovoce ukazuje, zda byla volba dobrá.

Snad každý rok k Ježíšovým slovům: „Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, a komu je neodpustíte, tomu jsou zadrženy,“ připomínám, že ta slova platí pro Ježíšovy učedníky šířeji než jen pro svátost smíření. My jsme až velice pozdě o těchto slovech prohlásili: „Ježíš ustanovil další svátost,“ ale Ježíš nás už před vzkříšením vyučil cestě k odpuštění, nápravě a smíření.
Opakuji, že v prvním tisíciletí křesťanství se lidé „zpovídali“ – vyznávali své viny nejen duchovním. Dokonce i ženám. Pak obě strany společně prosily o odpuštění. (Pochopitelně, že k tomu lidé vyhledávali důvěryhodné Ježíšovy učedníky a učednice. Vždyť uvěřit v odpuštění vlastních vin není pro odpovědného člověka něčím samozřejmým.)
Tento způsob projevu božího milosrdenství má svá pravidla stanovená Ježíšem … („Vyblít“ své provinění kamarádovi, je něčím jiným.)
Stanovení Tridentského koncilu, o „zpovídání se řádně ustanovenému knězi“, mělo své opodstatnění (i dnes by měla být odebrána licence některým zpovědníkům), ale zapomnělo se na mimořádné situace. Ze strachu o „platnost svátosti“ jsme o Ježíšových slovech neřekli všechno a lidé mnoho let věznění bez vězeňských kaplanů trpěli tím, že nebyl nikdo, kdo by jim svátost smíření poskytl.

Ježíšovo poselství změnilo učedníky a pak postupně se měnil i svět …
Teď se mluví o změně našeho života po koronaviru. Mluvme spolu, jak jsme tu krizi využili, co nám – křesťanům – o našem způsobu života došlo.
Teď je k tomu čas příhodný.
(Za chvíli se lidé horečně vrhnou na vše, od čeho byli odtrženi – tak se stalo po válkách a politických převratech.)

Léta se mluví o závažných věcech (o nemocném životním prostředí, o nedostatku vody v krajině, o krizi manželství, o nedostatku kněží …), ale mnoho se pro jejich nápravu nedělá. Ta slova jsou ale vodou na náš mlýn. Hlásíme se do práce.
Od války jsme nabádáni k modlitbám za nová kněžská a řeholních povolání – přesto jsou semináře a kláštery čím dál prázdnější …
František mluví o církvi, která má sloužit – mluví nám z duše.
Koronavirová karanténa nás přivedla i k promýšlení našeho duchovního života. Znovu jsme si připomněli, co znamená domácí – rodinná církev. A že máme bohatší výbavu ke křesťanskému životu než jen církevní provoz v kostelích, na který se – k naší škodě – smrskl.

Nedávno jsem tady mluvil o účelu uchovávání Těla Páně – který nepatrně využíváme.
Naše povědomí o královském kněžství – kterého se nám dostává při křtu – je zakrnělé.
Někdo říká, že muž je knězem v rodině – ženu vynechává – ale prakticky z toho mnoho neplyne.
 –	Opět připojuji text o dospělém křesťanství. 

Jaké možnosti máme? Nemusíme všechno vymýšlet znova, můžeme se poučit z historie dávné i blízké.

Pro vás, které by to zajímalo, mám k tomu něco připraveného, možná to pošlu ještě dnes. Ale nejdříve se věnujme promýšlení textů dnešní neděle.

Zopakuji Tomášovu chybu. Tvrdohlavě zůstával ve svém zklamání nad Ježíšovým chováním – že se nechal ukřižovat. Nechtěl si znovu „přepočítat“ důvody apoštolů, k jejich tvrzení: „Ježíš Mesiášem je, vstal z mrtvých – jak to už i dříve říkal.“
(Hlavně nevypínejme prsa a nevztahujme lacině na sebe Ježíšova slova: „Blahoslavení, kdo neviděli, a přesto uvěřili,“ dokud jim neporozumíme.)

	2020 (O užitku krize koronaviru a výhledu do budoucna)
K 2. neděli velikonoční – o užitku krize koronaviru a výhledu do budoucna       19. dubna 2020

V neděli jsem připomínal, že nám současná krize může k ledasčemu posloužit.
Kdosi znalý řekl, že sucho, je daleko větší hrozbou než koronavirus. Je toho více, co nás ohrožuje.
A není za pět minut dvanáct, nýbrž půl druhé.

Zdalipak bychom uměli říci, před čím nejvíce nás Ježíš varuje?
„Jestli se neobrátíte a nenapravíte se, dopadnete podobně jako ti, které zmasakroval Pilát nebo jako ti, na které spadla věž v Siloe.“ Ježíš nevyhrožuje, varuje.
Podaří se nám z té karantény vytěžit něco pro nápravu našeho mdlého křesťanství?

Řekl jsem, že nemusíme všechno vymýšlet znova, ale můžeme se poučit z historie dávné i blízké.
Bůh si pro své dílo vytváří podmínky, ale čeká, až bude někdo připraven. Mesiáš přišel mezi Izraelity, protože byli připravení, vzdělávali se v boží moudrosti. Během několika měsíců si Ježíš ke své misi připravil učedníky. 
Svým vzkříšením jim pomohl přestát strach. Byli připraveni se postavit vedle rabínů.

I my se můžeme u Ježíše vyučit … K tomu nabízím dva texty z Ježíšovy výuky.

 1.	„Zmrtvýchvstalý se zjevil samým jedenácti, když byli u stolu; káral jejich nevěru a tvrdost srdce, poněvadž nevěřili těm, kteří ho viděli vzkříšeného.
A řekl jim: ‚Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření. Kdo uvěří a přijme křest, bude zachráněn; kdo však neuvěří, bude odsouzen. Ty, kdo uvěří, budou provázet tato znamení: Ve jménu mém budou vyhánět démony a mluvit novými jazyky; budou brát hady do ruky, a vypijí-li něco smrtícího, nic se jim nestane; na choré budou vzkládat ruce a uzdraví je.‘
Pak byl vzat vzhůru do nebe a usedl po pravici Boží. Oni vyšli, všude kázali; a Pán s nimi působil a jejich slovo potvrzoval znameními.“ (Mk 16:14–20)

Na Ježíšova kárání jinak reagovali učedníci, jinak (pozdě) reagoval Nikodém (J 3:10), jinak farizeové a saduceové.
Ten, kdo není chudinka, kdo není zbabělý a urážlivý, ten si Ježíšovo pokárání vztáhne na sebe, unese je, přijme je a bude se snažit o nápravu.

I nás Ježíš vzdělává – nejen k našemu potěšení – a posílá nás k lidem.

 2.	Při Ježíšově mesiánském vjezdu zástupy volaly: „Hosanna Synu Davidovu! Požehnaný, který přichází ve jménu Hospodinově! Hosanna na výsostech!“
Ježíš vešel do chrámu a vyhnal prodavače a kupující v nádvoří, zpřevracel stoly směnárníků i stánky prodavačů holubů; řekl jim: „Je psáno: `Můj dům bude zván domem modlitby´, ale vy z něho děláte doupě lupičů.“
I přistoupili k němu v chrámě slepí a chromí a on je uzdravil.
Když velekněží a zákoníci viděli jeho udivující činy i děti volající v chrámě „Hosanna Synu Davidovu“, rozhněvali se …
Opustil je a vyšel ven z města do Betanie; tam přenocoval. Když se ráno vracel do města, dostal hlad. Spatřil u cesty fíkovník a šel k němu; ale nic na něm nenalezl, jen listí. I řekl mu: „Ať se na tobě na věky neurodí ovoce!“ A ten fíkovník najednou uschl.
Když to učedníci viděli, podivili se: „Jak najednou ten fíkovník uschl!“ Ježíš jim odpověděl: „Amen, pravím vám, budete-li mít víru a nebudete pochybovat, učiníte nejen to, co se stalo s fíkovníkem; ale i kdybyste této hoře řekli: `Zdvihni se a vrhni se do moře´ – stane se to. A věříte-li, dostanete všecko, oč budete v modlitbě prosit.“ (Srov. Mt 21:1–27)

Co znamenají ta poslední slova: „Věříte-li, dostanete …“?
Modlíme se za nová duchovní povolání, za mír ve světě, za moudrost pro politiky, za obrácení morové rány, za déšť … Kdekdo vyprošuje druhým vše možné – zasvěcuje národy a svět Ježíšově matce, žehná krajům z letadel a kostelů … – a přesto naše upřímné modlitby, posty a oběti nepřinášejí vyhlížené ovoce. Zavíráme před tím oči a nechceme hledat, kde je chyba. 
(Když duchovní něco neví, zbožně si umyje ruce prohlášením: „To je tajemství.“ – V zaměstnání by skončil.)

Nechápeme-li slova z dřívějších vyučovacích lekcí Ježíše, jak porozumíme smyslu jeho ukřižování, zmrtvýchvstání a poslání: „Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření.“?
Jak rozumíme uschlému fíkovníku? 

Ptal jsem se druhých, jak prožívali tento čas karantény ve své rodině. A zda pro sebe objevili něco přínosného. 

Napíšu, jak žijeme my. 

Mnozí učedníci Mojžíšovi i Ježíšovi neměli zdaleka tolik možností, jako máme my, a přece jejich vztah k Bohu byl živý a silný. (Veliký učedník Ježíšův M. Gándhí nebyl ani pokřtěn, a přesto pro boží království vykonal mnoho.)

Nemusíme tedy ani v této určité nouzi strádat „podvýživou“. Naopak ta nouze nám může pomoci rozhoupat se ke krokům, ke kterým nás Duch boží už dlouho pudí.
Ptám se (sebe nejprve): Je vyslyšení našich modliteb prubířským kamenem naší „víry“ nebo ne?
Co nás čeká? Skončíme jako neplodný fíkovník? Jako sůl, která nesolí a bude pošlapána?
Budou z nás jen konzumenti kostelního konzumu?
Co předáme svým dětem a dalším generacím?

Náboženský život katolíků byl v mnohém jen přijímáním. 

Máme veliké bohatství, včetně zkušeností Izraele, z kterých můžeme čerpat.
Jen v odkazech připomenu alespoň několik věcí.
Synagoga znamená především náboženskou obec. Byla vytvořena svatými muži k celoživotnímu vzdělávání a slavení. Židé byli vedeni k samostatnosti a dospělosti. 

Proč současný nedostatek kněží nikdo neřeší? Jen jsme stále vyzýváni k modlitbám.
Prvokřesťané neměli kněze, ale starší (presbytery) a episkopy. 

Krize církve (nejen trojpapežství) vyvolala reformaci.
Kolik katolíků ví, jaké bohatství reformace přinesla a jak ovlivnila katolíky? 

Po krizi první světové války vzniklo ve Francii kněžské dělnické hnutí, které přineslo důležité ovoce.
Během krize druhé světové války k nám přišel chorvatský profesor Kolaković SJ, a začal na Slovensku a v Čechách vytvářet kroužky „Rodina“, především v řadách vysokoškolské mládeže …
V padesátých letech komunisté veliké množství kněží uvěznili nebo poslali do továren. Řada z nich v této krizi promýšlela program pro novou situaci. Velcí teologové vykonali mnoho práce, včetně tajného vyučování a samizdatu. Křesťané se začali po skupinách scházet … Někteří řeholníci, především salesiáni, obdivuhodně pracovali.
Skupiny skryté církve žily obdivuhodně bohatým životem. Jejich biskupové vzdělávali novým způsobem kandidáty služebného kněžství. Osvědčené ženaté muže světili na kněze v řeckokatolickém ritu (biskup Davídek vysvětil i několik žen).
Některé komunity křesťanů žijí dodneška a poskytují si navzájem mnohem víc, než nabízejí naše farnosti.
Krize je příležitostí a někteří odvážní křesťané využili tehdejší krizi navzdory velikému slídění a pronásledování komunistické tajné policie a udavačů.
Z tohoto bohatství a ze zkušenosti z jiných zemí, dob a křesťanů z jiných církví, můžeme mnohé využít.

Je možné, že křesťané budou v blízké době žít v malých církevních komunitách, v nichž se budou dobře znát a budou si i rozumět. (Už Izraelitům se osvědčily malé synagogy, je známé, že pastýř dokáže dobře pečovat nejvýše o 120 duší.) O nedělích budou slavit bohoslužby se svým presbyterem („starším“).
Jednou za měsíc by všechny skupiny slavily bohoslužby společně.
Presbyter by mohl předsedat slavnosti „Večeře Páně“. (K takovému vzdělávání máme co nabídnout.)
Kdyby byl „starší“ jen o jednu lekci vpředu, už tím by mohl být užitečný „mladšímu“.) Podle stupně svého vzdělání a další úrovně by mohl sloužit druhým lidem – například by mohl lidem posloužit k odpuštění vin „nesvátostným způsobem“ (viz moje Poznámky z neděle 19. 4. 2020) nebo formou svátosti smíření, pokud by byl schopen kajícníkovi posloužit „teologickou supervizí“ jako „zpovědník“.

Nelze vyloučit, že křesťané takový model přijmou. Máme být připraveni i pro takovouto možnost, jako byli připraveni Izraelité pro působení Mesiáše.
Možnosti máme veliké. 

Kdo rozumí prorockým textům,  je otevřený Duchu a je ochotný pracovat pro Krista, ten se připravuje. I kdyby nedošlo k uskutečnění této vize, žádné poznání a žádná dovednost se neztratí, vše dobré bude naplněno nejpozději v království nebeském.

Tak vám svou vizi předkládám k uvážení a rozpravě. Tím, co jsem napsal, nesu kůži na trh.

Četl jsem na internetu text 12ti nápadů Martina Jaroše: „Pojďme využít krizi k restartu Česka“

Čekám na jeho text také reakci všech možných chytrolínů, kteří vždy jen kritizují, aby „nemuseli hnout svou línou prdelí“ – to je citát z divadelní hry Pygmalion. Tak bylo s textem Charty 77 a dalších výzev. Vždy se ozývali zbabělci: „Kdy v textu nebylo to a to slovo, a kdyby tam bylo to a to, souhlasil bych.“
Místo ztrhání dobrého nápadu máme přidávat další nápady a společně hledat další cestu.

	2017
2. neděle velikonoční       Sk 2:42–47       1 P 1:3–9       J 20:19–31       23. dubna 2017

Svatý Otče, je spravedlivé ti dobrořečit zvláště o Velikonocích.
Obdaroval jsi nás – hříšné – vzkříšeným Kristem.
On svou láskou přemohl hřích a smrt,
jeho vzkříšením je všechen život vzkříšen.
V něm nám vyšlo Slunce, které osvětluje všechno,
v něm se nám otevřela brána vedoucí k tobě, Bože.
Skrze něho vstoupila do světa nová radost.
		Upravená preface velikonoční.

(Poznámky jsou obsáhlé. První část míří k velikonoční radosti. Druhá část je opakováním o setkání se Vzkříšeným. Pokročilým nabízím třetí část o odpouštění a smíření.)

Bůh nás stvořil k svému obrazu. Být božími dětmi je pro nás ctí i programem, máme si osvojit jednání synů a dcer z královského rodu.
Jako boží děti máme ale časem dorůstat do krásy snoubenky.
Bůh o manželství s námi velice pečuje – vrcholně se to projevilo Ježíšovým životem.
Bohu jsme vděční, že od nás neodstoupil. Nedivili bychom se, kdyby se s námi rozvedl.

K prvnímu a druhému čtení.
Ježíšovo vzkříšení učedníky velice ovlivnilo v jejich vzájemných vztazích a v soužití (pro nás příkladně).
Postupně se smiřovali s rozdílem mezi svými představami o Mesiáši a Ježíšovým působením.
Za Ježíšova života si mysleli, že Mesiáš zařídí v Izraeli ráj. (Jenže Boží království se neprosazuje násilným politickým převratem, ale přichází do srdcí těch, kteří svobodně přijímají Ježíšův životní styl.)
Po vzkříšení si mysleli, že Ježíšův druhý příchod nastane už za jejich života. Proto prodávali svůj majetek a peníze rozdávali. – To nebylo dobře, peníze se brzy rozkutálí …
I v Petrově listu slyšíme: „Jen krátký čas budete procházet trápeními a zkouškami …“

Čtyřicet dní jsme se připravovali na Velikonoce, padesát dní slavíme velikonoční dobu.
Mluvíme o velikonoční radosti. Co to znamená, jakého je charakteru, kde a v čem pramení?
Jak a kde k ní můžeme přijít?
Proč se s ní někdo nepotká?

Velikonoční radost má zvláštní krásu i náročnost (všechno krásné, blížící se dokonalosti, je pracné, proto je tak cenné).
Nám se dostalo osvícení, vidíme, že svět spěje k lepšímu (i když pomaleji než by mohl a jak bychom si sami přáli). Smíme počítat s boží péčí a s Ježíšovým vítězstvím (nad zlem a smrtí).
„Kristus je naše naděje“, zpíváme rádi v jedné gotické písni.
Velikonoční radost nemá nic společného s běžnou zábavou (kterou máme rádi a které nám je také třeba), bývá tišší, o to je však silnější (srov. J 16:22).

Není pro nás snadné vstoupit do smutné nálady pašijové – Velkopáteční (zvláště, když příroda kvete a je teplé počasí). Ale možná je ještě náročnější radovat se ze Vzkříšení – někdy navzdory něčemu velice těžkému, co na nás třeba osobně dolehlo.
Vyžaduje to ochotu a schopnost naslouchat nejen tomu smutnému v životě a ve světě, ale i velkou nezištnost a silnou důvěru v Boží přísliby.
Velikonoční radost přichází k tomu, který je ochoten hledět do očí i smrti – i sám Ježíš se nechal ponořit do smrti. Ukázal nám, že s ním můžeme skrze smrt projít ke vzkříšení. (Srov. 1 K 15:55)
Ježíš tu radost přirovnal k radosti matky při narození dítěte po porodu (J 16:21–22).
Ta může být také vyčerpaná a poraněná porodem, ale už víc myslí na „nový život“.
Zvláštním důvodem k velikonoční radosti je odpuštění hříchů.
Ježíš velkoryse vyhledal své přátele (kteří jej po zatčení opustili), aby je znovu obdaroval svým Duchem a odpuštěním je osvobodil od jejich výčitek, dluhů a vin.

Do velikonoční radosti se nelze nutit. Ale i v bolesti, zmatku, strachu, bezradnosti a opuštěnosti se v nás může objevit naděje a důvěra v boží přísliby.
Ježíš řekl: „Přináším vám svůj šalom.“ (Srov. J 14:27)
Jeho pokoj se v nás někdy může projevit jen jako jiskřička dalšího očekávání …
Kdo si pěstuje věrnost Bohu, nevylučuje možnost naplnění jeho slov (srov. Iz 66:13).

Radost učedníků vyvěrá z nového porozumění Ježíši (už porozumění s druhým pokládám za jeden z největších zážitků), z nového osvícení, z blízkosti Milujícího a milovaného, z možnosti dál růst a spolupracovat na velikém díle Mesiáše.
Nová radost vyrůstá z porozumění božímu slovu a Ježíšově hostině (její obsah je nevyčerpatelný). Ježíšova touha být s námi „jednou bytostí“ je překvapující. Je jinde neslýchaná. Ježíš o nás stále stojí (navzdory naší povrchnosti, šnečímu pohybu, navzdory našim vinám a dluhům).

Z velikonočních událostí se učedník může mnoho přiučit.
Učedníci byli vícekráte „nechápaví“ (to nebyl intelektuální nedostatek, ale postoj toho, který si myslí, že všemu rozumí lépe než učitel).
Říkali jsme si už, v čem byla příčina, že Ježíš nemohl učedníkům dříve „otevřít mysl“ (a co to znamená pro nás).

Stručně připomenu naše starší úvahy, proč učedníci nepoznali Vzkříšeného.
Byl to záměr skvělého Učitele. Kdyby se nechal učedníkům poznat hned, propadli by „hurá efektu“,  neposlouchali by Ježíše, nemohl by s nimi znovu procházet texty Písma, které zanedbali. Nenechali by si vysvětlit, kde a v čem nedávali ve vyučování pozor, co podcenili, v čem přecenili sami sebe.
Ježíš jim pomohl poznat, kde se dopustili chyb a mohli se z nich poučit.

Ježíš učil své učedníky jak a kde Vzkříšeného potkávat. 

Dnešní text evangelia je opět stručný, „heslovitý“. Popisuje dvě setkání během sedmi dnů.
Z ostatních zpráv o setkání se Vzkříšeným si doplňme, jak učedníci reagovali. 

Učedníci pokládali Ježíše za strašidlo (Ježíš jim dokazoval, že není nějaký duch – pojedl rybu) …
Ježíšovo setkání s učedníky a jeho nové vyučování trvalo zřejmě déle a bylo obsáhlejší než jen pár vět popsaných v evangeliu. Přátelé si na sebe dopřáli dostatek času.
Ježíš s učedníky znovu procházel texty Písma, které o jeho konci dopředu mluvily. Písmo je pro nás rozhodující autoritou. Kdyby důvěra stála jen na vnitřním zážitku, mohla by být v budoucnu otřesena nějakou těžkou situací. 
Osobní zkušenost je nepřenosná, ale druhému můžeme ukázat biblickou cestu k poznání a porozumění. Říkáme si k čemu a kudy a jak nás k „víře“ Bible vede podle zásady: „Poznat, ověřit a pak přitakat (životem).“

Ježíš probral s učedníky důležité otázky (to mohlo trvat třeba několik hodin), znovu jim přál šalom, a připomněl, že k pokoji podstatně patří odpuštění. Byla to další vyučovací lekce …

Pak v evangeliu čteme stručnou zmínku o nepřítomném Tomášovi a jeho tvrdohlavosti (promýšleli jsme jeho chybu – nechtěl slyšet argumenty apoštolů a nechtěl si z Písma nic ověřovat …, trucoval).
Následující setkání se Vzkříšeným se odehrálo za týden…
„Blahopřeji těm, kteří neviděli a uvěřili“, bylo by laciné si myslet, že Ježíš blahopřeje nám. (Možná si někdo vzpomenete, co jsme si k tomu říkali. Nejprve je nutné zkoumat, co si pod slovy „uvěřit“ představuje Ježíš.)

Učedníci měli dveře na závoru před církevní vrchností. Ne před Ježíšem. Proto je Ježíš vyhledal.
Velekněžské přívržence nenavštívil, už dávno zabarikádovali dveře svého srdce vůči Ježíšovi …

Říkali jsme si, že v Petrovi a v ostatních apoštolech zřejmě hrklo, když uvěřili, že Ježíš vstal z mrtvých. Čekali, že jim Ježíš vyčiní za jejich zbabělost. Dostalo se ale jim obrovského překvapení; Ježíš se neusmíval, jakoby se nic nestalo, ale nic učedníkům nevyčítal, viděl, jak je jejich selhání mrzí.

Obdarování pokojem často doprovází odpuštění.
Ježíš využívá zážitek apoštolů při odpuštění.
Dříve mu zalívali, že při odpouštění hříšníkům své milosrdenství přehání – teď na vlastní kůži zakusili krásu a sladkost odpuštění. 

Šalom (je plností božích darů) často souvisí s odpuštěním. Ve svém pozdravu Ježíš obdarovává apoštoly svým Duchem (o tom jsme také mluvili), a připojuje velice zásadní pokyn: „(Zadarmo jste dostali, zadarmo dávejte), odpouštějte jeden druhému.“
(Léta si říkáme, že se to v první řadě týká našeho vzájemného odpouštění, zdaleka ne jen odpouštění při svátosti smíření). Odpuštění má velikou moc. Životodárnou. Odpouštěním se podobáme Bohu.

Kdo si někdy uvědomil své obrovské dluhy vůči Bohu, zakusil obrovskou úlevu a radost z odpuštění. 

Oceňme znovu Ježíšův laskavý přístup k nám hříšným. Učí nás, co máme učinit, aby nám mohlo být odpuštěno a došlo ke smíření.
Mám hledat, kde jsem pochybil, najít příčinu selhání, vinu přiznat, poprosit poškozeného o odpuštění a napravit to, co jsem způsobil. K nápravě chyby, ale nemůže dojít, pokud jsem neobjevil příčinu svého selhání.

Někdy nám lidé vytýkají, že se sice vyzpovídáme, ale už se nenapravujeme. Může to být pravda. Někdy zapomínáme, že nemůžeme prosit Boha o odpuštění, pokud jsme se před tím nesmířili s tím, koho jsme poškodili.
Znovu si uvědomme, že stojíme-li někomu na noze, necítíme bolest toho, kdo má nohu vespod.

Ježíš nám rozumí, zná naši bolest (vždyť sám zakusil, jak zraňuje jakýkoliv hřích). Rozumí nám. Nikdo není tak citlivý, jako on. U něj se můžeme vyplakat (aniž by nad námi sentimentálně lkal).

Jako my potřebujeme, abychom druhému mohli říci, co nás bolí, jak a v čem nás zranil, ponížil, urazil …, – tak i ten druhý potřebuje, abychom vyslechli jeho …
Poskytujme si to navzájem. Omluvme se, řekněme, co zlepšíme.
Prokažme druhému nějakou pozornost, službu, obdarujme ho …
Ne nadarmo dal Stvořitel lidem sexualitu (nejen k rozmnožování) jako jedinečnou možnost obdarovat druhého. Kdo z manželů nezažil jak sladké je po vzájemném usmíření, se pomilovat? Čím jiným se chudí manželé mohli obdarovat, když ani jídla neměli nadbytek?

Víme, jak dopadá nedostatečné smíření. Viník dostatečně nevyslechl ublíženého, možná se mu ani neomluvil, nepoprosil o odpuštění, dostatečně ho nepolitoval, nesnažil se zlepšit své jednání, atd.
Zraněný na duši se snažil druhému odpustit. Ale při dalším větším ublížení znovu vyčetl provinilci jeho minulé provinění. Také tím jste překvapení, že ten druhý vytahuje „staré“ šrámy?
Hledejme chybu: tím, že jsem ránu druhého nedostatečně ošetřil, se pouze zajizvila, ale nezahojila se! Svou nešetrností a novým selháním jsem ji znovu otevřel.
A ještě se cítím ukřivděn.
Ne každému se stejně rychle hojí rány …

Kdo z nás nezakusil bolest ze zranění, neporozumění a ponížení?
„Pamatuj a střez“, říká Písmo.
Pamatuj si, že i druhý člověk je citlivý. Jako jsem zraňován, tak zraňuji já druhé. Mám střežit i své nedobré sklony.
Znovu nabídněme nejbližším dostatečný čas a otevřené srdce, aby nám mohli říci, čím jim ubližujeme. Vyslechněme se navzájem. Dávejme jeden druhému možnost, aby se mohl případně obhájit.
Hledejme společně pravdu. Většinou bývá někde mezi druhým a mnou v různé vzdálenosti.
Zkuste se zeptat sami sebe: „V kolika procentech mívám při sporech s nejbližším pravdu?“
Pamatujme, že naše pocity o ublížení (na které máme právo) nemusí být objektivní, máme s nimi spravedlivě nakládat.
Hledat spravedlnost – i o sobě – je velkou ctností.

Vžít se do druhého, i do jeho zranění a bolesti, je ovocem vcítění. Sociální inteligenci a praktický soucit si máme pěstovat. S touto dovedností se většinou nerodíme, jsme k ní vedeni naší velikou židokřesťanskou kulturou. Už jako malé děti jsme byli vedeni k lidskosti podle obrazu božího.

Milosrdný Samaritán je naším ideálem.
Největším Samaritánem je Ježíš, citlivě jedná s každým zbitým, poníženým a okradeným, jemně ošetřuje naše rány …
Jeho šalom nás velkoryse obdarovává do nové plnosti darů a k nové radosti.

Je pěkným zvykem si blahopřát k narozeninám, ke svatbě, jubileím, k úspěchům ve studiu, práci, sportu, výhře …
Máme proč si vzájemně blahopřát ke Vzkříšení.

	2014
2. neděle velikonoční       Sk 2:42–47       1 P 1:3–9       J 20:19–31       27. dubna 2014

40 dní jsme se připravovali na Velikonoce, 50 dní slavíme velikonoční dobu. Co je jejím obsahem?
Co můžeme čekat od Boha? Co se čeká od nás? 

Evely říká: „Ochotně procházíme pobožností křížové cesty, ale s Ježíšem a jeho přáteli se odmítáme radovat.“
Pobožnost radosti ani nemáme. Je to projevem masochismu, že nevěříme Bohu odpuštění našich vin?

Kdysi jsme si říkali, že oslavné řeči o apoštolu Tomášovi jsou uspěchané. 
Nespěchejme.

Bůh Ježíše rehabilitoval vzkříšením.
Kdyby mu poradil: „Už se k lidem nevracej, nestojí ti za to, ani u hrobu tě nikdo nečeká“, nemohli bychom ani ceknout.
Kdyby Ježíš po vzkříšení nevyhledal své přátelé, do konce života a do konce světa bychom se trápili vědomím svých vin (nejen za smrt Ježíšovu, u té jsme neasistovali).

Ježíš nepřišel k učedníkům jako výčitka. Nepřišel s prázdnou, obdaroval je Pokojem.
Potřebujeme prozkoumat, co Ježíšův Pokoj obnáší. 
Pokoj je harmonií a přátelstvím se sebou samým, s druhými, s Bohem …
K tomuto bohatství patří také odpuštění, smíření a nové navázání přátelství. Nic z toho si nemůžeme pořídit sami, Pokoj přijímáme jako nezasloužený Boží dar. K tomu je ale zapotřebí i naše součinnost.

K pokoji tedy patří odpuštění!

Dříve jsme Písmo často používali jen jako základ k našim teologickým tvrzením. O slovech: „Komu hříchy odpustíte …“, jsme řekli, tady Ježíš ustanovil svatou zpověď.
To by bylo zúžením, to bychom se šidili. To slovo je výzvou ke každému z nás. Každému, kdo nás prosí o odpuštění, máme odpustit.

Apoštolové potřebovali odpuštění.
Nedopustili se žádného zločinu, ale selhali jako přátelé. 

Ledaskdo z nás jsme zažili tíhu viny. A pak vysvobození, úlevu z odpuštění. 
Pokoj přináší i smíření.
V modlitbě při svátosti smíření slyšíme: „Bůh ti milosrdně odpouští hříchy a naplňuje tě pokojem“.

Odpuštění není lacinou záležitostí. Snad každý jsme někdy zažili, když jsme měli odpustit, že odpuštění něco stojí.
I Boha odpuštění něco stojí.

(Proto jsou ve svatebním slibu Mesiáše slova: „… To je moje tělo, které se vám, za vás a pro vás vydává. Krev, která se za vás a pro vás prolévá.“ Vy jezte a pijte, vy jste potřební, ne můj Otec. Svůj život dávám vám a pro vás.
Ano, svůj život jsem také dal kvůli Otci, řekl jsem mu, že si získám vaše srdce a přivedu vás do jeho náruče. Otec mě neposlal na smrt, mě zardousili (církevní) vlci! Otec poslal mě k vám, pro vás. Jsem dobrý pastýř, který dává svůj život za své ovce.
Svůj život jsem položil kvůli sobě, nejen český král z boje neutíká.“)

Odpuštění má svá pravidla. 
Boží dary nás nesvazují, ale zavazují, dostali jsme totiž tolik, že máme z čeho rozdávat.
Dar odpuštění nás zavazuje odpouštět těm, kteří nás prosí o odpuštění (a přijal kající pravidla). 

K Večeři Páně jsme zváni jako Ježíšovi nejbližší přátelé. Víme, co nám je nabízeno … Mimo jiné také nové, další obdarování Ježíšovým pokojem.

Na slavnost se umíme patřičně ustrojit, naladit, připravit (do divadla, na ples, na promoci, na svatbu, na pohřeb, natož k Večeři Páně). I na konkurz, na olympiádu se umí lidé připravit, aby získali co nejvíce. Zlatou medaili může získat jen jeden, při Večeři Páně můžeme mnoho získat všichni.
To nás samozřejmě nevede k bačkorové kultuře. Znovu řeknu, boží dary nás nesvazují, ale zavazují, neboť nám Bůh dává i pro druhé.

K Večeři Páně přicházíme jako hříšníci, jako ti, kteří velice(!) touží po odpuštění a Ježíšově pokoji.
Ježíš nám radí, jak se připravit: „Přinášíš-li svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar. Dohodni se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce žalářníkovi a byl bys uvržen do vězení. Amen, pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře.“ (Srov. Mt 5:22–26) 

Před třiceti lety se křesťané častěji zpovídali než my. 
Ale množství zpovědí nestačí. Jde o naše neustálé obracení se ke Kristu, o naši kajícnost! O vědomí proč přicházím slavit Večeři Páně. S vědomím vlastního neumětelství a nedostatečnosti. S touhou po odpuštění a pokoji.
Ježíš nás vzdělává (každou neděli máme zdarma 1 vyučovací lekci, za rok jich je přes 50 a za 10 let víc jak 500). Ježíš nám ukazuje jak být tvůrcem pokoje, obdarovává nás tak mnoho, abychom měli z čeho rozdávat.
S tím vším mám spolupracovat s Bohem (člověk není jako kleště nebo klavír).
I rostlina umí naložit s vláhou.

Požehnání není jako papírový ubrousek, s kterým si utřeme špinavou pusu nebo boty.

Rodiče dávají svým dětem peníze na obědy a ne k tomu, aby si za ně kupovali blbosti.

Vzkříšený Ježíš nám přináší převzácný dar.

„Pokoj vám! Jako mě poslal Otec, tak i já posílám vás …“

„Gratuluji, blahopřeji tvůrcům pokoje, budou nazváni syny Božími.“ (Srov. Mt 5:9)

Zachráněný (vykoupený) není ten, za koho byl zaplacený dluh, nebo kdo si odpykal trest, ale ten, který důvěřuje Bohu a učí se od Ježíše jeho způsobu mluvení, myšlení i jednání.

	2011
2. neděle velikonoční       Sk 2:42–47       1 P 1:3–9       J 20:19–31       1. května 2011

Náš čas rychle běží (už je za námi zase třetina letošního roku).
Ale zpráva o Vzkříšeném je mimo ubíhání času. Je pro náš náhled na život podstatná.
Ježíš po vzkříšení vyhledal své přátele. Nevnucuje se, ani nevyčítá. Je Pánem přátelství a radosti. Je naprosto svobodný, nezávislý a přitom dávající se.

Apoštolové přiznávají, že sami zůstali pod míru svých ideálů.
(Máme pro ně pochopení, způsob příchodu Mesiáše byl – přes všechnu přípravu židů – přece jen víc než překvapivý. My jsme se narodili v kultuře, která vědomosti o Ježíši už 2 tisíce let hlásá – a přesto nám řada věcí nedochází).

Apoštolové ve své veliké nezištnosti, přejícnosti a pokoře nám i na svých chybách ukazují, kudy vede přímá cesta k pochopení a přitakání Ježíšovi. 
Ale zklamali bychom je, kdybychom se z jejich poctivého přiznávání chyb nepoučili.

Máme sklon vytěsňovat selhání svá i selhání svých oblíbenců.
Rádi přecházíme Petrovo odporování Ježíšovi („To se ti nemůže stát!“), natvrdlost a nezájem učedníků na Hoře proměnění, zaťatost apoštola Tomáše. 
Za tím vším je strach, aby se nám nezbořil náš pracně zbudovaný domeček „víry“.

Ale dům naší víry přece stojí na věrnosti Boží a nekácí se našimi chybami!
Nemusíme své oblíbence omlouvat: „Petr to myslel dobře“, „apošolové byli unavení“, „Tomáš vyznal víc než ostatní apoštolové“ …

Procházíme-li Ježíšův příběh znovu a znovu, pokaždé nám docházejí některé věci.
Chyby apoštolů můžeme převést na jednoho jmenovatele:
	„Nelze míchat staré učení a nové“.
Když to Ježíš vyučuje podobenstvím o záplatování šatů a o víně v měších, většinou jeho slova podceňujeme: „O čem mluví? Proč to říká? K čemu to je pro nás dobré?“ 

Na jednání apoštolů si můžeme znovu ukázat, jak Ježíš nikdy nemluví do větru a jak se nám vymstí, když Ježíšovo vyučování podceníme.
Apoštolové záplatovali své náboženské znalosti z mládí Ježíšovou moudrostí. V něčem dali na své učitele náboženství a církevní autority a v něčem na Ježíše.
Vyznávali, že Ježíš je Mesiáš, viděli jeho znamení,
sami učení svých náboženských učitelů kritizovali
a v něčem stejně dali více na své náboženské autority než na Ježíše.
To je duchovní schizofrenie!
Evangelia nám na jednotlivých učednících ukazují, jak se jejich důvěra v Ježíše – jako Mesiáše –postupně trhala. (Znovu si to letos stručně připomeneme.)

Ježíšovo zatčení a poprava všem apoštolům zbourala jejich přesvědčení, že Ježíš je Mesiáš.
To není lehké. Vybudovat si o něčem představu je pracné, podobně jako stavět dům …
Pracně jsme si svou představu budovali (obětovali jsme čas, snažili se zapamatovat učitelův výklad, někdy potlačovali vlastní námitky …) a pak jsme byli zdrceni nebo rozlobeni, když něco nedrželo, padalo nebo nám něco někdo zboural.

Vzkříšený apoštolům pomáhal najít chyby na jejich stavbě poznávání Mesiáše a postavit znovu a lépe to, co neobstálo.

Tomáš zbytečně smutnil a uraženě zůstával ve svém zranění z Ježíšovy popravy. Jeho chybou bylo, že přestal hledat a od nikoho si nenechal vysvětlit, co o lidské zlobě vůči Mesiáši říká Písmo.
Tomáš si od nikoho nechtěl nechat poradit, sám nejlépe „věděl, jak to je“. Odmítl naslouchat emauzským učedníkům, Petrovi, Janovi, ostatním apoštolům. (Písmo bylo pro židy stěžejní, mnohokráte si ve svých dějinách vyzkoušeli, že Hospodin je spolehlivý a jeho slovo je pravdivé.) 

Je třeba si ověřit pravdivost Ježíše z Narareta a slov:
„Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.“ (srov. J 1:1–18)
A je-li to pravda, pak jednou pro vždy přijmout zásadní rozhodnutí:
 –	Nikdo nezná Boha tak, jako Ježíš!
 –	Ježíš je nejvyšší a nejpřednější autoritou!
A podle toho se jednou pro vždy(!) zařídit.

Kdo patří mezi „Blahoslavené, kteří neviděli a uvěřili“?
Ti, kteří se šli přesvědčit. 
Kdo hledá, nalézá.
Ježíš má rád přemýšlivé lidi – ti jsou schopní spolupráce a hlubokého vztahu.

Ježíš je Přítel.
Nepřátelé nebo lidé, kterým nejsme sympatičtí, často číhají na naše chyby, radují se z nich a hned o nich všude mluví. Naše chyby jim přece potvrzují naši špatnost.
Přítel nám nabízí svou pomoc.
Ježíš přišel k apoštolům, kteří se provinili, styděli se, strachy byli celí schlíplí, byli jako tělo bez duše.
Ducha božího poněkud poztráceli, proto Ježíš přichází nejen s úsměvem, ale i s pozdravem: „Pokoj vám“. Židé vědí, co ten pozdrav znamená, že obsahuje také odpuštění.
Apoštolům bylo srozumitelné i gesto dechnutí. Do člověka vdechl Stvořitel svůj „ruach“ (dech, duch, vítr). 
Ježíš nám přináší novou dávku svého Ducha (astmatici dnes dostávají kyslík). Apoštolům postupně docházelo, co Ježíš vkládá do své Hostiny a co myslí slovy: „Toto je moje krev, pijte ji všichni“. Krev (podobně jako vzduch) je také nezbytná pro náš život. Obraz krve v Bibli souvisí s Duchem božím.

Ježíš přichází na pomoc k apoštolům v jejich nouzi s odpuštěním. Nepřišel, jakoby se nic nestalo, ale nikoho nepostavil na pranýř. Jeho věrnost je větší než naše slabost.
Nevyčítá, ale využije chvíli svého obdarování apoštolů odpuštěním k tomu, aby nám znovu připomněl, jak důležité je naše vzájemné odpuštění.
Slova: „Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, a komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nejsou“, nejsou slovy ustanovení svátosti smíření, ani pověřením pro zpovědníky. Platí všeobecně pro naše vzájemné odpouštění. (Židé dobře věděli a vědí, že nelze prosit Boha o odpuštění, pokud jsme se přinejmenším nepokusili usmířit s tím, vůči komu jsme se provinili. Starý zákon zná „zpověď“.)

Ježíš se od nás neodklání. Nikdy si nemusíme zoufat.
Náš svět upřednostňuje technický výkon. Ale v božím království jsou ještě jiné hodnoty. Co je platné, že někdo měl ve škole samé jedničky, nebo vydělává mnoho peněz, není-li dobrým člověkem?

Bůh pracuje pečlivě a zodpovědně, ale ví, že my, lidé, žijeme v porušeném světě. Bere na nás ohled a není netrpělivý, když děláme chyby.
Bůh je přítel. Nepoužívá drezúru, ví o svém bohatství – jeho přátelství je nakažlivé, samo nás zve blíž a výš.
„Přišel, abychom měli život v hojnosti“ a těšili se z přátelství božího.
Letos jsem poprvé při velikonočním chvalozpěvu nezpíval: „Vpravdě nezbytný byl hřích Adamův, který Kristus zahladil svou krví. Ó šťastná vina, pro kterou přišel vykupitel tak vznešený a veliký! 
Židé by nikdy nic takového neřekli, dobře vědí, že hřích je vzpourou proti Bohu.
Copak by jinak Bůh nepřišel mezi své děti?
Ježíš přece přišel z lásky, aby nám ukázal krásu boží tváře, blízkost, přejícnost a věrnost Boha člověku, a abychom viděli, jak vypadá lidskost podle božích představ.
Proto nám Ježíš tolik a tak krásně o Bohu vyprávěl, proto vykonal mnoho ušlechtilých činů a zboural tolik zdí (které jsme si mezi sebou pyšně vystavěli). Nepřišel jen vykrvácet.

Jak bychom jinak poznali, že mu můžeme důvěrně říkat: „Ty“, „Táto“, „Mámo“, „Příteli“, „Bratře“, „Sestro“… 

Boží zájem a slitovnost nás uchvacuje a posiluje.
Ježíšovo přátelství, je silnější než smrt, jde až za hrob. Ježíš si své přátelství nenechá skácet selháním učedníků.

Ježíšovo přátelství je tak veliké, čisté a krásné, že mě neponižuje.
Proto mě nezahanbuje postavení učedníka a začátečníka.
Ježíšovo přátelství můžeme každý přijmout.

Až Ježíšovo přátelství přijmeme, prostoupí nás radost, že to i lidé okolo nás poznají.
Zatím se v nás radost mnoho neprojevuje. Ve velikonoční době při Večeři Páně pouze po závěrečném požehnání říkáme dvakráte: „Aleluja“. 

Velikonoce jsou rodinnými svátky, Bůh nás počítá do své nejbližší rodiny a stojí o soužití s námi, v naší rodině. Žije s námi 24 hodin denně. 
Bůh je rád, když si všímáme jeho přítomnosti, úsměvu, přejícnosti a jeho darů.
Jen přísní napomínají, že se s radostí má šetřit.

	2008
2. neděle velikonoční       Sk 2:42–47       1 P 1:3–9       J 20:19–31       30. března 2008

Dnešní lekce předbíhá text příští neděle o emauzských učednících, ale to není podstatné. Alespoň si znovu všimneme, co je k víře potřebné.
Evangelia jsou nabitá informacemi a události po vzkříšení zvláště.

Co znamenají slova: „Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“?
Často používáme některé věty z Písma jako náboženské fráze.
Asi by nešlo psát v kostele občas písemky, ale možná by bylo užitečné, kdyby někdo vytvořil test na nějaké náboženské téma, které by nám ukázalo, jak na tom jsme s porozuměním Ježíšovu vyučování. Nechcete se toho někdo ujmout?

Nedívejme se na Tomáše zpatra, ale považujme si poctivosti Písma. My sami, neradi slyšíme kritiku na sebe. Písmo neodsuzuje člověka, ale zve nás k vyučování, k porozumění a k přátelství.
Lenoši se ohánějí náboženskými frázemi, „tajemstvím“ a tvrzením, že Písmu nemůžeme rozumět.

„Blahoslavení, kteří neuviděli a uvěřili“. Zdá se to jasné, ale bohužel často špatně vykládané.
Když něčemu věřím, měl bych vědět, čemu věřím. Uchází-li se někdo o mou důvěru, měl bych jej poznat. (I Hitler si hrál na spasitele.) Když podepisuji stvrzenku, přečtu si, kolik a komu platím.

Někteří rádi namítnou, že se nedá všechno změřit a zvážit a že Pán Ježíš říkal: „Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“. Těm nelze danou věc vysvětlit, nevědí a nezkoumají za jakých okolností Ježíš tuto větu říkal. Jsou přesvědčení: „Já musím věřit, o tom nesmím přemýšlet, musím se modlit za dar víry“. Tím se ale dostávají do odmítavé pozice (nevěřícího Tomáše). 

Tak si i letos něco opět zopakujme.
Už při Ježíšově zatčení se učedníkům začalo hroutit přesvědčení, že Ježíš je Mesiáš. Smrt Ježíše byla tečkou za jejich „vírou“. 

Učedníci – podle rabínského vyučování náboženství – nemohli přijmout předpovědi utrpení Mesiáše. Natož řeči o jeho zmrtvýchvstání. „O co jde, to je úplný nesmysl, proč by vstával z mrtvých, ten nás přece všechny přežije, bude kralovat na Davidově trůně …“

Petr za všechny prohlásil: „Nic takového se ti nestane“. Nikdo z učedníků tuto informaci nepřijal, úplně ji vytěsnili (přesto, že se k ní Ježíš mnohokráte vracel).
V této otázce byl Ježíš v očích apoštolů „malý“ proti rabínovi. Rabínovi by si učedníci netroufli dříve říci: „Kdepak takhle to není“.
S Ježíšem měli diskutovat, protože diskusí (společným hledáním) se prohloubí vědomosti.
Petr byl (s Janem) nejlepší a jak dostal vynadáno.

U židů existovaly dva rozdílné pohledy na Mesiáše. Pohled proroků (zapomenutý) a Ježíšův – a pohled rabínů. Oba si dělali nárok na pravou náboženskou výuku.
Tomáš i Petr byli prolezlí rabínskou naukou, i když to mysleli dobře. Tam, kde do jejich představ nezasahovala rabínská nauka, tam přijali Ježíšovo vyučování bez problémů. Ale v oblastech, které učedníci „znali z náboženství“, z vyučování rabínů, tam se Ježíš u učedníků neprosadil.

Ježíš při zatýkání ukázal učeníkům, že by se mohl bránit. Utekli strachy. Zřejmě jim tento zázrak nic neřekl. (Zázrak nevyrábí víru.)
Z naprosto nepochopitelných důvodů – pro apoštoly – se nechal Ježíš svázat.
Mysleli si, že Ježíš také nějak selhal, udělal chybu. „Ale nás proháněl!“ („Této noci se nade mnou pohoršíte“).

Učedníci snížili Ježíše ve svých představách z Mesiáše na pouhého proroka. (Ve své „víře“? Co to bylo? Jak bychom to pojmenovali? I slovo „víra“ používáme, aniž pořádně rozumíme, o co jde.)
Degradovali tedy Ježíše na proroka, vždyť proroci byli zabíjeni, a proto ho nemůžeme odsuzovat.
Se vzkříšením nepočítali v žádném případě.

Nejdříve ženy viděly anděla – (nepochybovaly o jeho slovech) …
Petr a Jan šli a zjistili, že hrob nebyl vykraden – začínali pomalu věřit ve zmrtvýchvstání …
Pro Kleofáše a toho druhého bylo vše absurdní, oni si „zachovali chladnou hlavu“, ženské blázní, už i Petrovi a Janovi přeskočilo, jdeme pryč, dokud nás tady nezatkne veleknězova stráž.
Ale cestou dokázali diskutovat s „cizincem…“
To je pokrok!
Předtím apoštolové nikdy Ježíšovi nedovolili, aby jim vysvětlil jak a proč to s Mesiášem bude! Hned na začátku mu skákali do řeči. Nenaslouchali, nechtěli si nic nechat vysvětlovat. Věděli jak to je. Věděli to správně. TENTO PŘÍSTUP JE VELICE NEBEZPEČNÝ, K TOMU BYCHOM SE MĚLI ČASTO VRACET A KONTROLOVAT SI, JAK SI V PODOBNÝCH PŘÍPADECH POČÍNÁME MY.

Teď konečně emauzské zajímalo, co je v Písmu o Mesiáši psáno!
Předtím jen opakovali, co se naučili v náboženství.
Ježíš „dělal drahoty“, ale oni ho dokonce přinutili, aby jim dopověděl své názory.
Pak v cizinci poznali Ježíše. Okamžitě se vrátili a potvrdili apoštolům, že Petr a Jan, i ženské, mají pravdu.
Mezi učedníky se strhla pře – na jedné straně Petr, Jan, Kleofáš s kamarádem a na druhé straně ostatní učedníci. (Tomáš tam nebyl.)
Když byla hádka v plném proudu, přišel Ježíš. Ta druhá část učedníků si myslela, že je to strašidlo. Ježíš je musel přesvědčit, povídal, jedl s nimi …
Když se přesvědčili, že Ježíš vstal z mrtvých, když si nechali vše vysvětlit podle Písma a došlo jim Ježíšovo vítězství, velice se radovali. Zřejmě Ježíše poplácali po ramenou, možná jej nosili na ramenou a vyhazovali vzhůru.
Všimněme si, že učedníci měli s Ježíšem neliturgické, neformální jednání a vztahy. 

Tomáš stále vzdoroval (poslední). „Dokud si nesáhnu, neuvěřím,“ neřekl proto, že by si chtěl ověřit, co apoštolové tvrdili. Nějaké vzkříšení v žádném případě nepřipouštěl. Stále zůstával v rabínských názorech na Mesiáše.
Ježíš přišel kvůli němu: „Tak si, Tomáši, sáhni“. A Tomáš zkroušeně a zahanbeně řekl: „Pán můj a Bůh můj“.

Blahoslavení Petr a Jan – ti si šli ověřit tvrzení žen ke hrobu a neustrnuli v rabínské mentalitě. Blahoslavení ti, kteří mají pružnou mysl, nevězí tvrdohlavě ve svých názorech a jsou schopni si je opravovat.
Blahoslavení Kleofáš a jeho druh, kteří byli ochotni diskutovat s „cizincem“.
Ježíš chválí lidi schopné diskuse o náboženství.
Blahoslavení, kteří se nepotřebují s Ježíšem srazit, zakopnout o něj, blahoslavení, kteří jsou schopní bez krizí a havárií přijmout pravdu.
Blahoslavení Petr a Jan, kteří dovedli vyhodnotit minimum informací (plátna srovnaná v hrobě) a opravit své názory.

Být psychicky pružný a diskutovat o svých názorech je ctností!
V žádném případě zde není vychvalováno slepé přijímání pouček víry, ale naopak, promýšlení toho, co nám Písmo nabízí. Než mohu DÁT BOHU ZA PRAVDU, potřebuji tomu rozumět.

Tedy ne blahoslavení naivní, kteří věří všemu, co se jim řekne, ne blahoslavení „ortodoxní“, kteří se něco naučí a celý život s nimi nic nehne. Ale blahoslavení, kteří mají svůj přístup k Bohu uvážený, dovedou ho celý život opravovat a vylepšovat. Blahoslavení, kdo se dokáží učit z vlastních chyb i chyb druhých (například Ježíšových učedníků).

Ideálem jsou pro nás Petr a Jan. Ti dokázali na začátku nejasností vyhmátnout správné řešení.
Kéž bychom byli alespoň jako Kleofáš, který si v diskusi od „cizince“ dal říci.

Je jenom na nás, jaký způsob hledání a „víry“ přijmeme. To za nás nikdo neudělá.
Dobré je být Kleofášem, ideálem je Petr a Jan.

Tomáš byl z náboženství od pana rabína skálopevně přesvědčen, jak to s Mesiášem bude. Vše nové rozhodně odmítal: „S tím na mě nechoďte. Dokud si na něj nesáhnu, nevěřím.“
Tomášovi chybělo: „Já si to chci ověřit.“
Nepřipouštěl hledání: „Já se s vámi o tom bavit nehodlám“.

„Blahoslavení, kteří neviděli a uvěřili“ – blahoslavení pružní duchem, kteří se dokáží zamyslet nad slovy proroků, kteří se ptají, kteří vědí, že nevědí vše.
Blahoslavení, kteří nemají postoj stáda ani nábožného davu, který slepě odkývá tvrzení autority.

Začíná to ve škole. Blahoslavený student, který nepapouškuje něco, čemu nerozumí, nespokojí se jen s dobrou známkou, ale snaží se vyučované látce porozumět.
Blahoslavený, který se nespokojí jen s opakováním vět Katechismu, ale zamýšlí se nad všemi zprávami evangelistů – neboť u každého je vylíčeno něco. A kdo hledá, nalézá.
Jistě, že je to trochu náročné, ale někomu to za námahu stojí. Porozumět fyzice i nejbližšímu člověku dá práci, natož porozumět Ježíši. Někomu Ježíš za námahu stojí.
A Ježíš má rád přemýšlivé lidi – jsou schopní spolupráce a hlubokého vztahu.
	3. neděle velikonoční

	2020
3. neděli velikonoční       Sk 2:14. 22–28       1 Petr 1:17–21       L 24:13–35       26. dubna 2020

Jinak se učí v jednotřídce a jinak ve třídě stejně pokročilých žáků. V kostele jsou posluchači různé úrovně poznání. Poznámky pod čarou jsou určeny „nižším ročníkům“.
Odpovídám na dotaz o tvrdohlavosti apoštola Tomáše. 
Četl jsem některé komentáře kamarádů omlouvajících apoštola Tomáše v jeho přístupu k Ježíšovu vzkříšení. 
Koronavirová karanténa nám pomohla objevit hodnotu Slova božího. Nikdo nemůže říci, jako dřív: „Nemám na Písmo čas.“ Kázání při bohoslužbách rychle plyne, ale Slovo boží máme vytištěné a můžeme se k němu znovu a znovu vracet a promýšlet ho.

K prvnímu čtení. Biblické slovo „vydat“ potřebuje promyšlení. Myši byly vydány kočkám, mouchy pavoukům a vlaštovkám. Rostliny a zvířata byly vydány lidem. Rodič a učitel se vydává dětem. Ten, kdo mluví, se vydává kritice posluchačů. Bůh nám vydal svého Syna. Bůh se nám vydává. O Ježíšově smrti rozhodl Kaifáš a Pilát. Kdyby Bůh neposlal Ježíše, nedovolil by jeho vydanost, nikdo by se o Ježíše nemohl otřít ani slovem. Svoboda nám ale nebyla dána ke zneužití, nýbrž k dobru. Bůh nám nedal Ježíše k umučení, poslal ho k naší záchraně.

Každý rok se snažíme hlouběji porozumět setkání emauzských učedníků se Vzkříšeným.
Rychle se z Jeruzaléma vypařili, přece nebudou čekat, až je Velerada z hnízda apoštolů vybere.
Společníkovi na cestě, neřekli: „Dlouho kážeš, zkrať to,“ jako my svým kazatelům. Nemluvil nudně, sdělil jim podstatné. „Hořelo jim srdce“ tak, že utíkali za svými přáteli.
Nadšení převážilo nad jejich dřívějším strachem. Jestli budou zatčení, je vedlejší. Ježíš jim vzkřísil důvěru v Mesiáše, která jim po ukřižování umřela.
(Postupně se jim také vracelo zdravé sebevědomí: „Jsme učedníky největšího Rabiho.“)

Nepřehlédněme, co znamená: že Ježíš s nimi „lámal chléb“. „Dobrořečení nad chlebem a vínem“ je u Izraelitů častým rituálem. Ale Ježíš tento rituál povýšil a nám daroval. Řekl při něm jiná slova … slavil s nimi svou Hostinu (Beránka se svou nevěstou). Pro ně to byl ještě silnější zážitek než při poslední večeři.
Mesiáš není beránkem vedeným na jatka, je Beránkem, který se nám obětavě z lásky vydává do krajnosti (až na smrt a až za smrt, navždy).
Je Beránkem, který byl z toho strašného ponížení vzkříšen, povýšen, rehabilitován.
A tento Beránek slaví své přátelství – manželství se svou nevěstou, která není nevinná, ale dopustila se ostudného jednání, byla nevěrná.

Z evangelií jsme pochopili, že podle Ježíše naše „víra“ má znamenat přitakání Mesiáši způsobem našeho života.
Ptejme se:
 –	Co znamená Ježíšovo vzkříšení pro nás? 
 –	Co je smyslem našeho života?
 –	A jakou perspektivu má náš život?

Ježíš (a cele Písmo) nás vede k hledání co nejhlubšího smyslu života.
Od Gándhího jsem si zapamatoval: „Pravda je to, co mě činí lepším.“ 

Ptám se, co pro mě – kristovce – znamená Ježíšovo vzkříšení, jak mě ovlivnilo?

Kdyby se za války u mých dveří objevil pronásledovaných člověk, vím, jak bych měl jednat, ale nevím, jak bych se zachoval.
Kdyby například moje žena nesouhlasila s přijetím pronásledovaného do domu a nechtěla tím smrtelně ohrozit naše děti, musel bych se pokusit najít jiný úkryt.
Mnoho lidí, i nekostelových, za takovou pomoc zaplatilo životem svým i své rodiny. Pokládali to za svou lidskou povinnost a nikdy nemluvili o oběti (jako o oběti stále mluví mnoho katolíků).
Nevím, jak bych se zachoval, ale vím, že si mám pěstovat odvahu a vůli ke smyslu, k co nejhlubšímu smyslu svého života.

Radost z Ježíšova vzkříšení a jeho vítězství nad smrtí vysvobodila mnoho křesťanů od ochromujícího strachu. Už si nemusíme chránit pozemský život za jakoukoliv cenu.
(Pravoslavní neříkají 8. dni: „Nedělání“ jako my, ale: „Vzkříšení“.)

Po Velikonocích, po Ježíšově vzkříšení, čteme jinak slova Ježíše a Marty u Lazarova hrobu:
Ježíš řekl Martě: „Tvůj bratr vstane.“
Marta mu odpověděla: „Vím, že vstane při vzkříšení v poslední den.“
Ježíš jí řekl: „Já jsem vzkříšení i život. Kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít.
A každý, kdo žije a věří ve mne, neumře navěky. Věříš tomu?“
Řekla mu: „Ano, Pane. Já jsem uvěřila, že ty jsi Mesiáš, Syn Boží, který má přijít na svět.“

Letos jsme prožili Velikonoce jinak. Budeme je slavit jinak už napořád?

Příloha:
Fejeton Jana Rybáře. 

	2017
3. neděle velikonoční       Sk 2:14. 22–28       1 P 1:17–21       Lk 24:13–35       30. dubna 2017

S naší představou o výkupné oběti je potíž. Kdyby nás slyšeli židé, jak mluvíme o obětech Bohu, kroutili by nad námi hlavou a možná by řekli: „Inu, vždyť to je pohanská sekta.“

Říkáme si o rozdílu mezi pohanskou obětí a „obětí“ biblickou. 
Kdo se nenaučí biblickou řeč a biblické myšlení, čte Bibli pohanskýma očima a pohanským myšlením, nemůže Bohu porozumět. 

Skutky apoštolské a epištoly jsou kázáním apoštolů – mají jiný způsob řeči (je to 18ti karátové zlato, evangelia jsou 24 karátovým zlatem). Ježíš je dokonalý Učitel, jeho slova jsou jinak pravdivá – on sám je Pravdou!
Kázání apoštolů nejsou naší dogmatickou řečí, jsou jiným literárním a pedagogickým druhem. Čteme-li je ovšem „pohansky“ a překládají-li je překladatelé z originálu podle svého – „pohanského“ myšlení (nechci se nijak dotknout překladatelů), dostaneme se na slepou kolej.
Bůh nepotřebuje naše potrestání (natož mstu). K odpuštění našich hříchů nepotřebuje krev a oběť, ani mrtvolu svého syna. Bůh nebyl uražen. Těší se na naše obrácení, proto nás zve na cestu „metanoia“ (obrácení).
Nikomu tyto názory nevnucuji, má-li někdo rád Boha „krvavého“, nebudu mu to vymlouvat.

Bůh má v Písmu také mateřské rysy (srov. Iz 66:13) a Ježíš jedná podobně. O tom se znovu přesvědčujeme na jeho jednání s učedníky po vzkříšení.

Po staletí se katolíci procházejí pobožností “křížové cesty“. Proč jsme si nezavedli „cestu Vzkříšeného“? (Kolik jste v evangeliích napočítali setkání se Vzkříšeným? Každou neděli doby velikonoční si můžeme doma postupně prohlubovat jedno z nich.)
Vždy jsem „záviděl“ židům, jak po nocích společně naslouchají biblickým textům a nadšením pak chválí Hospodina („Kdo studuje Tóru, jakoby korunoval Hospodina,“ říkají.)
Nikdy nezapomenu na setkání nad Písmem s Bohumilem Bílým, 7 až 8 hodin jsme promýšleli texty evangelia. Bylo to dobrodružné, krásné a radostné. Pochopil jsem, co znamenalo, že se Ježíš celou noc „modlil“ – „notoval si“ s Otcem.
Někdy mě text Písma natolik zaujme, že z toho nemohu usnout – tak si ho dál dlouho do noci promýšlím. Je to zážitek krásy nesmírné …
(Je to tak výživné, že z toho nejsem druhý den ospalý. To se ví, že nelze takto ponocovat příliš často, každý máme náročnou práci.)
Mám rád setkávání s kamarády a přáteli. Ale není mnoho těch, s kterými se dá mluvit o Písmu …

V dnešním úryvku se Ježíš připojil k učedníkům emauzským. Vyhledal je, přišel je doučit, potěšit, odpustit jim a u stolu je znovu obdaroval svým „svatebním slibem“ – opět jim „lámal chléb“ svého života („lámání chleba“ je jedno z nejstarších pojmenování Večeře Páně).
 –	Co to s učedníky udělalo, jsme znovu slyšeli: „Hned v noci se sebrali a spěchali k apoštolům.“ Velikonoční radost, dobrá zpráva, nás pudí rozdělit se o ni s druhými, šířit ji dál! 

Bůh i Ježíš pečují o své „manželství s námi“ – setkání Ježíše s emauzskými to opět potvrzuje.

V Letohradě máme na 7. května smluvenou obnovu manželských slibů. Proto po dvě neděle místo „Poznámek“ napíšu pár bodů ke kázání – abychom se na obnovu manželství připravili.

Bůh nás dovedl k manželství s jedním partnerem na celý život (a na celou věčnost).
Nezakul nás do manželských okovů, ale řekl: „Ukáži ti, jak vybudovat vztah s nejbližším.“
Jako se od něj učíme umění rodičovství, tak se od něj učíme, jak pečovat o vztah s manželkou a manželem. Kdybychom tuto péči svému manželství nevěnovali, nemuselo by se nám povést.
Kdo boží recept nepoužije, tomu manželství přestane chutnat (nedivme se, že se tolik manželství rozpadá, bez práce nejsou koláče). 

S vděčností jsme přijali boží péči.
Každou neděli nám Bůh zdarma nabízí vyučovací lekci moudrosti jak budovat pěkné vztahy (za rok to je 50 vyučovacích hodin).
Víme o důležitosti a nezbytnosti vody k životu. Z nedostatku vody může naše tělo onemocnět nebo dokonce umřít.
Někteří lidé si nosí vodu z dobrých studánek nebo léčivých pramenů domů.
Nám pramen vody živé nabízí Ježíš zdarma (J 4:10).
Rozumíme hygieně a vypěstovali jsme si hygienické návyky. Nenapili bychom se vody, která není pitná. 
To, co do sebe přijímáme, nás ovlivňuje – i v duchovním životě.
Vybíráme si, co čteme, odkud čerpáme, s kým se setkáváme, o čem spolu mluvíme.

Vzděláváme se: nejprve jsme se učili kultuře jednání, pak mluvení a nakonec kultuře myšlení.
Pokud se sami u Pána Boha vzděláváme, ukazujeme dětem cestu, kde voda živá pramení.
Dobře víme, že „víra“ se nedědí, pokud někdo – včetně našich potomků – nebude z tohoto pramene pít, jaké manželství se jim podaří z vlastních sil nebo jiných zdrojů, vybudovat?

Bůh o nás pečuje mnoha způsoby.
Čínské přísloví: „Nehladíme-li kočku, vysychá jí mícha“, jsem si upravil na nás, lidi.
Bůh není Číňan, ale ví, co potřebujeme a nezanedbává nás.
Jako Ježíš vyhledal emauzské (celou cestu – dvě hodiny – je vzdělával) a pak s nimi slavil hostinu svého přátelství. Chlapi viděli, že Ježíšovo přátelství k nim neochladlo.
Ježíšovu „svatebnímu slibu“ porozuměli víc než u „prvního svatého přijímání“. 

Kdo se snaží víc a víc pochopit záměr Ježíšovy hostiny (sjednocení s ním a s bratřími), má nesmírný zdroj bohatství ze kterého může čerpat sílu k budování svého manželství. 

	2014
3. neděle velikonoční       Sk 2:14. 22–28       1 P 1:17–21       Lk 24:13–35       4. května 2014

Bůh souhlasil s tím, aby se jeho Syn vydal mezi nás a přivedl nás do jeho náruče. Otec věděl, jak mezi námi dopadne, ale také věděl, co pro něj může udělat – vzkřísit jej z mrtvých.

Snažíme se rozumět evangeliím. 

Víme, že evangelia jsou pro nás životadárnými slovy života. 

Proto nás zajímá, jakou chybu udělali apoštolové před Ježíšovým ukřižováním.
Jakou chybu udělal apoštol Tomáš po Ježíšově vzkříšení?
Jakou chybu udělat Jidáš po svém provinění?
Které kroky k odpuštění udělal a který krok mu scházel?
To vše máme umět svým synům a vnukům říkat. To nám Bůh svěřil, když nám dal potomky. Nechat děti pokřtít nestačí. 

Jak dlouho chodili učedníci s Ježíšem?
Proč jim musel Ježíš otevřít mysl?
Co to znamená otevřít mysl? Je to jako otevření konzervy, lebky nebo dveří? 

Nestačí chodit do kostela a odříkávat předepsaná slova.
Modlitba je rozhovorem (který se povedl).
Emauzští učedníci rozmlouvali s neznámým pocestným a ukázalo se, že Ježíši neporozuměli. Ve škole by propadli, v životě se s Ježíšem míjeli.
Ježíš se jim znovu věnoval. Bylo to možné jen proto, že jimi ukřižování Ježíše tak otřáslo, že řekli: „My už ničenu nerozumíme“. I pro ně „musel“ být Ježíš ukřižován.
Až když neznámému pocestnému naslouchali, až když mu neskákali do řeči, až když si nechali vše vysvětlit, pak došlo k jejich otevření mysli. Před tím tvrdili, že úkolu Mesiáše rozumí lépe než nazaretský tesař.

Abych si mohl povídat s Bohem, rozuměl si s ním, nemusím do kláštera. Nenechme si namluvit, že modlitba – rozmlouvání s Bohem je těžké. Ježíš nám ukazuje, jak Bůh myslí, přichází nás vyučit novozákonnímu myšlení a způsobu života.

Buďme kritičtí, řada slov v našich modlitbách je nepřesných, míjejí se s Božími názory. 

Naše modlitby vlastními slovy mohou být pouze virtuálním rozhovorem s Bohem. Můžeme se s Bohem úplně míjet. 

Emauzští mluvili cestou s Ježíšem, ale jejich slova se míjela s tím, co jim Ježíš před ukřižováním říkal o Mesiášově smrti.
Samozřejmě, že tenkráte slyšeli, co jim Ježíš o smrti Mesiáše říkal, nebyli nedoslýchaví, jenže si ponechávali svou představu o Mesiáši. Stáli za tím, co se v náboženství o Mesiáši učili („vyžene Římany a dosedne na Davidův trůn“), vůbec si nepřipouštěli, že by mohl být Mesiáš zavražděn.

Uvědomme si, že učedníci nebyli lidmi z davu, Ježíš si je vybral pro jejich kvality, ale i oni v některých názorech byli zatvrzelí.
Tu zatvrzelost jim rozbil až šok ze strašné popravy jejich Mistra.
Ale všimněme si, řekli pouze: „My už ničemu nerozumíme.“ Vhled do celé situace, do důvodu ukřižování, jednání velerady a zbabělosti učedníků jim umožnil Ježíš. To byl osvícený a osvobozující vhled.

Ježíš byl pro učedníky záchranou. Znovu je vyhledal, znovu se jim věnoval, znovu je vyučoval. 

Učedník si nehraje na Mistra, ještě všemu nerozumí. 

Čím více budeme rozumět Písmu, tím víc budeme rozumět Bohu, tím méně se budeme s Bohem v našich rozhovorech míjet.

Evangelia – apoštolové a učedníci Ježíšovi – mě naučila to, co mi duchovní vůdci neřekli: jakmile podcením náročnost situace a přecením sám sebe, hrozí mě, že snadno udělám chybu.

Apoštolové svá selhání nezamlčovali.
To, že si římský biskup František nehraje na „svatého“, nás osvobozuje a ukazuje cestu ke skutečnému pokroku.

Před týdnem: „Pokoj“ je pozdravem a programem židů i muslimů. Ježíš jej povýšil, ukazuje nám, jak můžeme být tvůrci jeho pokoje. Někteří lidé nepracují s Ježíšovým pokojem.
S některými lidmi nežiji v míru (nejen s Putinem), mrzí mě to, …

Bůh nám nejen daroval svobodu, jeho moudrost je návodem ke svobodnému životu, jak si svobodu udržet a jak ztracenou svobodu znovu získat.
Bůh nás učí jak vycházet s lidmi, kteří stojí a dobré soužití.

Máme-li někoho, na koho se můžeme v nouzi obrátit, jsme bohatí.
Naši přátelé nám ale nemohou kdykoliv zvednout telefon.
Víme-li že existuje někdo, kdo nás vždy slyší, jsme zachráněni. Jen je důležité mu naslouchat a porozumět mu.

	2011
3. neděle velikonoční       Sk 2:14. 22–28       1 P 1:17–21       Lk 24:13–35       8. května 2011

To se po smrti bin Ládina zase vyrojilo chytrolínů…
Čteme, posloucháme, koukáme na televizi, diskutujeme …
A co Ježíšova smrt?
Svět to nezajímá.
Nás také ne.
„Aleluja, vstal z mrtvých, šťastná vina“. „Na zdraví!“
„Tak to je! Není co řešit! Nerejpej!“

Emauzští prohráli, Ježíš není Mesiášem. „Nebudeme čekat, až nás tady velerada vybere“.
Ježíš je naštěstí věrný přítel…
Emauzští mu, přes jejich selhání, dál stojí za přátelství.
Ježíš po zmrtvýchvstání vyhledal jen některé lidi. Podle jakého klíče? Ke Kaifášovi nepřišel.

Emauzští řekli: „My už ničemu nerozumíme“.
Konečně!
Před tím se hádali: „Ježíši Kriste, ty tomu nerozumíš!“
Konečně jim Ježíš mohl otevřít mysl (rozum)!
Co myslíte, vyhledal by Ježíš nás?
Jak se to pozná?

Ježíš emauzským učedníků a pak i apoštolům znovu v biblické hodině zopakoval, co Písmo předvídalo o střetu Mesiáše se zbožnými. Tomáš odmítl: „Dejte mně s tím pokoj! Nechci nic slyšet!“ (Za to jej Ježíš káral.)

Zajímá nás, jak to bylo s Ježíšovou smrtí?
Emauzští přemlouvali neznámého pocestného: „Přespi u nás, já si lehnu na podlahu, ty vykládáš úžasně Písmo, dopovídej nám to.“

Zajímá nás „smysl Písma“?
Co znamenají slova: „že Mesiáš musel trpět?
Proč musel, kdo to nařídil? Nic přece nemusíme (jen zemřít).

Co vyprávíte dětem o Ježíšově smrti?
Umíme děti přivést k tomu, aby se ptali?
Nebo se tváříme i doma (jako v kostele), že všemu rozumíme?
Jak dlouho může dětem takový přístup vydržet?
(Nebudou-li Ježíši rozumět, stačí pár otázek zvenku a jejich chatrná konstrukce víry se jim zbortí.)

Jedno idylické vánoční kázání o narození Ježíška ve svaté rodině zakončil „Důstojný pán“ prohlášením: „A keby to aj pravda nebola, veď je nám tu dobre“.

Připadám si podobně, když i od některých přátel (kteří se už nějaký čas namáhají číst tyto Poznámky) slyším reakce typu: „Ale vždyť ti naši svatí apoštolové, Tomáš, Petr a apoštolové byli přece skvělí a šikovní, co proti nim máš?“

Byl bych poslední, kdo by chtěl apoštoly kritizovat.
Ale proč jim Ježíš řadu věcí vytýká a kárá je?
(Na jedné straně se už umíme zbavit biče výkonnosti, ale na druhé nechceme apoštoly slyšet, když mluví o svých selháních.)
Všímejme si, za co Ježíš někoho chválí a proč někoho kárá. Pokaždé hledejme proč.

Ježíš přišel dopomoci židům k náboženské reformě. 

Apoštolové ukazovali židům, později i pohanům, co je třeba na židovství změnit („spása je ze židů“), čím se židé ve vztahu k Hospodinu míjí a co a jak je třeba zreformovat.
V evangeliích učedníci zapsali Ježíšova slova o důvodech ukřižování.

Když nám popsali svá selhání, měli k tomu důvod. Nikdo se jen tak nechlubí svými chybami.
Proč tedy nebereme evangelia vážně?

Představme si, že se nám někdo vážený svěří se svým životním selháním – aby nám pomohl neupadnout do podobných chyb nebo nepřeceňovat sám sebe – a my bychom mu odpověděli laciným ujišťováním o boží lásce.
Takového člověka bychom zarmoutili, jeho poctivé vyznání a starost o nás bychom zlehčili. 
Zapomínáme, že naše provinění má většinou sociální dopad.
Jestli se rozvedu, nejsem zasažen jen já a partner, nepřijdu jen o peníze, ale jsou zasaženy děti, příbuzní, široké okolí a veřejnost. Sám se mohu nějak poučit, ale co se spáleništěm okolo mě?

Trochu se přeme, zda je použitelný starý výraz z velikonočního chvalozpěvu „šťastná vina“ (posvěceném staletím, také chvalozpěv mnoho let rád zpívám).
Je to poetické vyjádření, ale nikdy jsem zdrcenému kajícníkovi, ani jediné znásilněné, ani jedinému vrahovi nemohl říci: „Šťastná vina“.
V kostele nám ta slova nevadí, ale zkuste je vyslovit, až budete v Osvětimi u hromad vlasů, kartáčků na zuby a bot …

Apoštolové nikdy nezlehčili Ježíšovo ukřižování. Zvraceli nad sebou, nad svou zbabělostí.
Když je Ježíš vyhledal a potěšil, skákali radostí.
Byli svému Mistrovi vděční, že jim nic nevyčítal, ale kvůli své poctivosti (i pro ty, které pak měli doprovázet do božího království) chtěli vědět, kde udělali chybu.

Nedávno jsem četl přednášku váženého křesťana a akademicky vzdělaného člověka, také mluvil o důvodu Ježíšova ukřižování.
Ale místo, aby vyšel z Ježíšových slov, použil příměr z kázání sv. Pavla, že „Ježíš na sebe vzal naše viny“, aniž by vysvětlil, co ta slova mají znamenat.

Ten dobrý bratr na přednášce řekl: „Ježíš na sebe vzal hříchy světa skutečně, ne jakoby, a prožíval tedy i pocit viny a odpovědnosti. Na něm leží vina za gulagy, koncentráky, za každé znásilňování a vraždění nevinných dětí, tím vším je oddělen od Otce. Proto na kříži ve smrtelných mukách volá: „Bože, můj, Bože můj, proč jsi mě opustil.“

Prosím Vás, můžete mně někdo vysvětlit, co znamená, vzít na sebe vinu druhého?

Někdy se mluví o trestu za druhého.
Ale jak mohu vzít na sebe vinu vraha, který znásilnil a zavraždil Aničku J. Nebo jak vzít vinu Heydricha a Eichmanna za „konečné řešení židovské otázky“?
Jak se mohu postavit před oběti a říci: „Beru vinu na sebe, vinen jsem já!“ 

Apoštol Pavel ve své lásce ke svým souvěrcům jednou řekl: „Přál bych si sám být proklet a odloučen od Krista Ježíše za své bratry, za lid, z něhož pocházím“. (Ř 9:3)
Víme, co tím chtěl říci, ale rozumíme také, že to nemyslel do důsledků. Zavržen je ten, kdo proklíná Boha. Pavel to přece nemyslel tak, že by řekl: „Když už chcete proklínat Boha, buďte ticho, já budu proklínat a vy nepůjdete do pekla. Vlk se nažere a koza zůstane celá.“

Jak je to s potrestáním za druhého? To by snad šlo – pokud by soudce neznal skutečného pachatele!
Ale, „odsoudí náš zákon někoho, aniž ho napřed vyslechne a zjistí, čeho se dopustil“ (srov. J 7:51)?
Natož Bůh, copak může odsoudit nevinného? Kde by byla spravedlnost vůči Ježíši?

Trest má sloužit k nápravě. Pokud se trestanec nenapraví, trest se minul účinkem. Napraví-li se, může mu být trest zmenšen nebo prominut. I světský soud zná milosrdenství. Trest často neodčiňuje provinění.

Jak jedná Bůh? Jakou představu o něm máme? Je Bůh pedantské monstrum, které vyžaduje odpykání trestu do poslední špetky?
Jaký trest by měl vytrpět Hitler, aby byl odpovídající jeho vině?
Navíc trest nenapraví škodu.
A copak je Bůh vázán na nějaký vyšší princip přísné spravedlnosti, která je nad Bohem a z které se nemůže vymanit?

Copak Bůh nemůže být víc než spravedlivý – totiž milosrdný?
Bůh nevyžadoval trest smrti za Ábelovu vraždu. 
Bůh nevyžadoval trest smrti ani za prodání Josefa do otroctví, ani za Davidovy hříchy, ani za egyptské a babylonské zajetí, ani za viny nás – „marnotratných synů“.

Světský soudce je vázán zákonem, ten je pro něj nejvyšší normou. Bůh je svobodný ve svém milosrdenství.
„Bůh nechce smrt hříšníka, ale aby se obrátil a žil.“

Ti, kteří nechtějí přemýšlet, prohlásí: „To je tajemství, Boží jednání nemůžeme pochopit“.
Každý slušný rodič se snaží, aby děti pochopily jeho myšlení, jeho jednání, rozpoznaly pravidla, dobro a zlo, spravedlnost a nespravedlnost.

Je mi občas trpko, když někdo jen tak shodí některá má tvrzení. Já bych si to vůči jeho odbornosti nedovolil, ani k zedníkovi, ani k účetnímu, ani k fyzikovi. S lékařem by tak nejednali. Ale to už je úděl kněze uprostřed věřících. (Místo, aby se ptali, shodí faráře jak chlapi v poslední hospodě.)
Ale budiž. Mnohem více mě ovšem mrzí, když nebereme vážně slovo Písma. (K této naší závažné nemoci se ještě vrátím.)

Smrt bin Ládina nás zajímá víc než smrt Ježíše. Není to ostuda?
Zpěvem: „Tebe ctíme, milujeme celým srdcem, Maria“, to nezachráníme.
Marii Ježíšova smrt bytostně zasáhla.

Za totality jsme na soudy svých přátel chodili, nelitovali jsme času ani nebezpečí. Proces s nimi nás zajímal.

Koho zajímá rekonstrukce biblické hodiny, kterou vyslechli emauzští a pak apoštolové?

Příloha (článek z Lidových novin):
TEN PÁNBÍČEK JE HORŠÍ NEŽ HAVEL
„Chyby minulosti se ale neustále vracejí," říká muž, po jehož úderu zemřel jeho otec Josef Odložil.
JESENÍKY/PRAHA Léta žije pod pahorky Jeseníků, stará se o lesy: uklízí po těžbě i bojuje s kůrovcem. Martin Odložil (37) začíná pracovat v šest a končí odpoledne, podílí se na péči o roční dcerku. LN ho vyhledaly kvůli vůbec prvnímu rozhovoru po smutných událostech z 90. let. Žádost neodmítl, ale fotit se nechtěl. "Tyhle lesy mají jedinečné kouzlo a já mám štěstí, že pracuji s lidmi, kteří mají les rádi a disponují i výjimečným smyslem pro humor.

LN Lidé z vašeho okolí říkají, že jste se změnil. Změnil jste se tedy?
Myslím, že jsem prodělal slušnou genezi. Blížím se ke čtyřicítce, viděl jsem kousek světa a snad i našel trochu pokory. Život už pro mě není výzva k boji s překážkami a nepřáteli, mám dost co dělat sám se sebou. Došel jsem ke zjištění, že největšího nepřítele si paradoxně hýčkám v sobě. Velmi si vážím přátel, kteří se mnou moje příběhy šílenství prožili, a přesto se nenechali zapudit. Začal jsem vnímat podstatně širší spektrum barev, dnes vím, že dřív jsem viděl svět dost černobíle.

LN Lidi kolem vás, ale také sebe jste zatížil velkým břemenem. Je hodně těžké s ním žít?
Dost dlouho mi trvalo, abych si vůbec připustil, že jsem zabil člověka. Myslím, že jsem prožil bolest, snad si umím představit, jak chutná utrpení, ale pocit, který ve mně zanechal rok 1993, s ničím srovnat neumím. Myslím, že musí být neuvěřitelně těžké vyrovnat se s tím, že člověk zabije někoho cizího, ale když to udělá člověku, jehož tvář a život jsou součástí jeho, ať jsou okolnosti jakékoli, vyrovnat se s tím nedá. Kdyby to jakkoli šlo, události bych vrátil. Nezničil jsem přece život jenom sobě, zničil jsem ho třem sourozencům, mojí matce, tátově manželce, jeho příbuzným i přátelům.

LN Prý jste tátovi u hrobu v obci na Jesenicku postavil velký kámen. Prozradíte, kdy a jak k tomu došlo?
Promiňte, ale na tuhle otázku nechci odpovídat. Nechci z hrobu svého otce dělat atrakci. Za pomoci několika lidí jsem tam dovalil kámen z místa, o němž si myslím, že mohlo být otci drahé. Nechci z té věci udělat gesto. Její význam je moje soukromí, do kterého nikomu nic není.

LN Už jste se dotkl otázky vaší viny. Můžete o tom ještě promluvit?
Nějakou dobu jsem byl označován za vraha, pardon, otcovraha, řada lidí se mi snažila dokázat, že jsem měl úmysl otce zabít, pardon, zavraždit. Taková, nevím přesně, jak to říct, křivda mě postavila do role, v níž jsem si připadal jako oběť, a úplně mi utekla podstata. Zemřel člověk, a nebýt mne, nejspíš by žil.

LN Když vám v lednu roku 1997 udělil prezident Havel milost, setkala se vaše maminka s velkou kritikou. Jak to vnímáte dnes?
Řada lidí si myslí, kdovíjak mi Václav Havel pomohl. Jeho rozhodnutí si vážím a děkuji mu za něj. Nedávno na Slovensku syn naběhl otci na nůž a zemřel. Myslí si někdo, že toho otce lze ještě něčím potrestat? Já zabil svého otce a mámu dostal do blázince. Myslím, že být někde, kde bych se nemusel dívat na následky svých činů a třeba si mohl namluvit, že jsem si trest vězením vybral, by pro mne bylo nejspíš dost jednodušší.

LN Jak jste vůbec vnímal maminčin osud?
Maminka celý život dělala bez jakéhokoli kompromisu a ohledu na sebe to, čemu věřila. Je-li bůh, je-li v každém z nás a je-li naše svědomí naším rádcem, u mé maminky mu nerozumím. Ona byla skutečně za každý dobrý skutek velmi důsledně potrestána.
LN Ještě k milosti prezidenta Havla. Setkal jste se s kritikou také sám?
Že bych po tom všem ze sebe ještě dělal nějakou oběť a chudinku, které někdo nespravedlivě nafackoval? Vážím si lidí, kteří řeknou otevřeně svůj názor. Lidé, kteří v takovém projevu zajdou k násilí, si možná neuvědomují, že jejich jednání je minimálně stejné jako to, za které mne chtějí "potrestat".

LN Hovoříte z vlastní zkušenosti?
Před dvěma lety mně v Týništi nad Orlicí policisté, kvůli mému jménu a bez jediného mého projevu agrese, nasadili pouta, na zemi mi šlapali na krk, nohou mi zasunuli hlavu pod auto a kopali do mě takovým způsobem, že se mi u ledvin modřina táhla přes celá záda. Inspekce věc odložila s prohlášením policistů, že jsem sebou po nasazení pout začal na zemi zmítat, odřeniny a modřiny za krkem, na hlavě a zbytku těla jsem si prý udělal sám. Test na drogy i alkohol jsem měl negativní. Paranoidně jsem se potom půl roku skrýval v přesvědčení, že mě chtěli popravit. Dodnes nevím, jestli to udělali pro zábavu, nebo mě zachránilo, že přišli cizí lidé. To je jediný příběh, který chci v této souvislosti říct, a to hlavně proto, abych upozornil, co si parta lidí v uniformě může bez problémů dovolit.

LN Jak dnes vzpomínáte na svého otce?
Naučil mě jezdit na běžkách, na kole, hrát šachy, chytat ryby do ruky, ukázal mi Jeseníky. Nikdy si přede mnou nestěžoval a neřešil se mnou své osobní problémy. Kdybych řekl, že hodně ublížil mé mamince a sestře, musel bych se zabývat i tím, jestli třeba někdy neublížily také ony jemu. Ale došel jsem k závěru, že mi takové komentáře naprosto nepřísluší. Tohle je asi tak všechno, co o něm můžu říct a považovat to za nezprostředkovanou informaci.

LN Hodně lidí, kteří vaše rodiče znali, říká, že maminka byla ve výchově příliš láskyplná, zatímco otec zase velmi přísný. Jak jste to cítil vy?
Maminka dodnes bere to, že mi v dětství táta chtěl koupit zimní boty o pár čísel větší a vycpat je novinami, za něco nepochopitelného.
Bylo to po našem pobytu v Mexiku, kde rodiče svojí pílí a dřinou vydělali nějaké peníze a nejspíš měli dost na koupi dětských bot každý rok. Nosil jsem je pár dní na horách. Nemyslím, že by mi ty noviny nějak zkomplikovaly život. Když jsem nezvládal něco ve škole, maminka mi sehnala doučování. Dávala mě do sportovních kroužků a kupovala mi do nich pomůcky, platila soustředění a naprostou většinu našich potřeb včetně jídla. Je opravdu nezbytné, abych takhle rozebíral jejich soukromí?

LN Existuje něco z toho, o čem se v 90. letech psalo, co vyloženě nebyla pravda? Nebo proti čemu byste se chtěl ohradit?
Článků byly stohy a pravdy tam nebylo ani deset procent. Soud vycházel také z posudku znalce, kde se tvrdilo, že jako judista znám místa na těle člověka, kde lze úderem, bodnutím či vpichem zavraždit. Judista je vyloučen i z nedůležitého zápasu, když má ve vlasech byť jen gumičku s kovovou sponkou. Nechtěl jsem zabít svého otce, ani ho jakkoli zranit. Nepoužil jsem žádnou zbraň ani likvidační techniku. U soudu mi z asi osmi k mému případu případných polehčujících okolností soudkyně přiznala, že jsem byl blízko věku mladistvých a že jsem do té doby vedl v podstatě řádný život. Do té doby ani po ní jsem nebyl projednáván pro trestný čin ani přestupek s výjimkou špatného parkování a o pár kilometrů vyšší rychlost. Mockrát jsem se chtěl zeptat, jak se vede v podstatě řádný život.

LN Máte roční dceru. Jaký model výchovy byste pro ni nejraději vybral? Maminčin? Tátův?
Hlavně bych chtěl, aby vyrůstala v lásce.

LN Maminka se po letech života v ústraní už druhým rokem opět pohybuje na veřejnosti. Máte z toho radost?
Obrovskou. Větší bych mohl mít, snad jen kdyby mohla na všechno zapomenout. Její odchod do ústraní mě velmi mrzel, bylo to kvůli mně.

LN Stýkáte se s nevlastními sourozenci?
Jiří Voskovec kdysi napsal moc hezkou věc o statečnosti. Že statečnými rozhodnutími člověk roste, zatímco těmi ostatními se křiví a zmenšuje. Já nebyl ani na pohřbu vlastního otce, jeho dětem jsem se nikdy neomluvil, nepodíval do očí. Zvláštní, tak stateční rodiče, a vychovají takového zbabělce. Ne, nestýkám se s žádným sourozencem.

LN Co cítíte nejvíc?
Dřív jsem miloval sporty jako lyžování v lavinových polích nebo surfování ve vlnách. Těm sportům vůbec nerozumím. Tolikrát už to vypadalo, že si mě ďábel vezme, ale ten pánbíček je horší než tehdejší prezident Havel. Pořád mě tady nechává se na sebe koukat.
JIŘÍ JAKOUBEK, LN, 5. 5. 2011

	2008
3. neděle velikonoční       Sk 2:14. 22–28       1 P 1:17–21       Lk 24:13–35       6. dubna 2008

Vyprávění o emauzských je krásné, ale nebuďme povrchní.
Ano, už se nemluví o utrpení, ale pozorný čtenář si všimne, že to tak úplně slavnostní není. (Např. Ježíš těm dvěma vyhuboval: „Jak jste nechápaví, těžkopádní, že nevěříte všemu, co říkali proroci“. Nepřehlédněme, že se Ježíš někdy zlobí. A všímejme si, proč se zlobí.)
Nenechme si zbožnou náladou vytvářet nějaké iluze o setkání s Ježíšem. Učedníci měli mnoho zanedbáno. Kdopak z nich byl na „čtyřku“? Doučování nebývá jednoduché. Pro apoštoly bylo velice bolestivé. Selhali a styděli se.
O tom jsme mluvili. („Této noci se nade mnou pohoršíte“.)
Ježíše po zatčení apoštolové degradovali z Mesiáše na proroka.
Oznámení žen o Ježíšově zmrtvýchvstání se učedníkům zdálo nesmyslem.
Jan a Petr se šli podívat ke hrobu, ale ostatní ani potom neuvěřili.
Většina apoštolů nevěřila ani vyprávění „emauzským“ ani když se jim Ježíš ukázal – to se vyděsili, že si pro ně přišla smrt.
Petr a Jan (zejména) chápali, že Ježíš vstal z mrtvých až u hrobu. Viděli, že to není vykradený hrob, ale že tam někdo jenom přespal.
Začali znovu věřit, že Ježíš přece jen Mesiášem je.
Petr si vzal poučení z toho: „Já tě nezapřu!“ V duchu si možná říkal: „Ten nám asi vynadá, když přijde, ale hlavní je, že přece jen tím Mesiášem je“.

Jenže ostatním nepomohlo ani tvrzení Petra a Jana, hádky pokračovaly, až se nakonec Kleofáš se svým druhem rozhodli, že půjdou domů, že v tom blázinci už nemohou vydržet.
Je třeba si tu atmosféru dokázat představit.
Tedy – žádná velikonoční pohoda.

Úžasná je ovšem velikost Ježíšova přátelství – jak vychází člověku vstříc. Jednou jsme s mužskými bádali nad tím, jak Bůh zasahuje do našeho života – ještě víc a lépe než nejlepší rodiče do života svých dětí.
Na setkáních se vzkříšeným si všimněme stanoviska učedníků i to, jakým způsobem jim šel Ježíš naproti. Jeho stylu, jeho způsobu práce. Mnoho se můžeme naučit.

Z hlediska věrnosti dopadli nejhůř „emauzští učedníci“.
Všemu je konec, prorok Ježíš popraven, Mesiáš v nedohlednu, každou chvíli můžeme čekat pronásledování. Nenecháme se pobít, jdeme domů.
To Tomáš je věrná duše, zůstává s kamarády. (Při ztrátě víry nás může podržet věrnost. Věrnost je jednou ze stěžejních projevů lásky.)

Všimněme si ale, jak je i vztah něčím živým, v pohybu. Kleofáš a jeho kamarád probírají, co se stalo (jsou toho plní) a Ježíš „jde kus cesty s nimi“, vychází jim vstříc, přichází jim naproti, aby se „přestali vzdalovat a obrátili se!“

Díky ukřižování prohlásili, „my už ničemu nerozumíme“. (Tady začíná ukřižování nést plody – předtím se hádali: „Ježíši Kriste, ty tomu vůbec nerozumíš!“) – Jak to máme my?

Díky otřesu z ukřižování byli schopni naslouchat i cizímu chlapíkovi. – Jak to máme my?

Ježíšovo vyprávění jim bylo lahodným zpěvem. (Ježíšova slovy nejsou příjemná každému, a ani učedníkům nebyla vždy přájemná. Některá Ježíšova slova před ukřižováním je dráždila jako červený hadr bejka). – Jak to máme my?

Emauzští nejen přestali „machrovat“, ale přemluvili neznámého, aby jim dovykládal, jak to v Písmu o Mesiáši je.
Už je zajímalo Písmo a ne jen to, co slyšeli v náboženství a v kostele. – Jak to máme my?

Dovolili neznámému, aby jim otevřel oči. – Jak to máme my?

Nepovyšovali se nad neznámého, že oni jsou učedníci posledního (nejnovějšího) a největšího proroka (většího než byl Jan Baptista), neřekli: „Co nám! může někdo cizí vykládat o Ježíši a o Mesiáši? Kdo toho ví více než my?“ – Jak to máme my? 

V něčem byli emauzští „horší“ než Tomáš (odešli od apoštolů), ale tady zareagovali lépe než Tomáš. „Předběhli“ jej (říkal jsem víra je živá je v pohybu, můžeme klesat i růst).

Emauzští se obrátili (celoživotní proces). Nejen tím, že se vrátili do Jeruzaléma.
Využili příležitost a zpracovali ji. – Jak to máme my?

Ježíš je vyhledal, dal jim příležitost, ale svůj podíl si museli „odpracovat“, to za ně nikdo neudělá. – Jak to máme my?

Získali novou radost, nový motiv, novou šťávu do života. Přestali se bát a získali potřebu si nenechat pro sebe to nádherné a opojné vítězství! – Jak to máme my?

My často mluvíme o víře, že je darem a milostí.
Nechme si svá moudra odposlouchaná od těch, kteří se tváří, že ví.
Nechme se vyučit slovem Božím.

Mám-li dobrého učitele, mohu si gratulovat. Od něj se mi dostává daru informací a daru jeho přátelství, ale já mám to vše zpracovat a odpovědět.
Nikdo si nevyprosí hezké manželství, žádná maminka si nevymodlí dobrý oběd pro děti.
Bez práce nejsou koláče. 
Toto vše potřebujeme promýšlet.

Když se to naučíme (vše je třeba se naučit, nelze si to vyprosit), budeme objevovat, že i k nám bude přicházet Ježíš („v přestrojení“).
Půjde s námi kus cesty a snad mu budeme naslouchat. Nepřichází ve zlatém rouchu, ani s křídly, zřejmě nepřijde jako otužilec se stigmaty…
To lenoši nepromýšlejí pracnou cestu apoštolů k porozumění, nepracují a jen žebrají. Mají obě ruce levé jako někteří bezdomovci a jen žebrají. 

Kdyby víra byla jen darem, neměl by Ježíš právo zlobit se na učedníky a hubovat je. („Jak jste nechápaví, těžkopádní, že nevěříte všemu, co říkali proroci“.)

Samozřejmě, že lidem, kteří si myslí, že Ježíš za nás zemřel jako sv. Maxmilián Kolbe za pana Gajovníčka, připadá všechno toto uvažování zbytečné.
Ježíš nás na kříži vykoupil a hotovo. Proč spekulovat? Zpívejme často „aleluja“ a je to. 

Jenže ti lidé už nedomyslí, že tento přístup dělá z Boha stvůru, jakou byl nacistický velitel koncentráku, který vyžadoval mrtvolu, aby vězni patřičně poslouchali. 

Představme si, jak asi mohl vypadat rozhovor mezi emauzskými a cizincem. Cizinec se tvářil, jakoby nic nevěděl. Hoši se rozpovídali, třeba: „Ježíš byl tak mocný prorok, že jsme si mysleli, že je to Mesiáš“. Ježíš si to nechal vylíčit, pak jim vynadal (a učedníci to unesli, neurazili se – Jak to máme my?)
A pak jim začal vysvětlovat, že v Písmu je přece napsáno, že Mesiáš dopadne tak, jak dopadl Ježíš. Ještě nebyl hotov se všemi proroctvími o Mesiáši, ale to už stáli před barákem, kde mínili učedníci přenocovat.
Ježíš by byl určitě odešel, kdyby ho nepřinutili (naléhat je slabé slovo), chtěli, aby jim to dopověděl. Nepřehlédněme to!
Nikdo nás do nebe nebude přemlouvat. Chceš nebo nechceš? Co jsi pro to sám ochoten udělat?

Nežijme v iluzi, že když se setkáme s Ježíšem, že všechno bude hladce a bezpracně probíhat.
Potřebujeme prozřít, uvidět to, co jsme nechtěli vidět.
Kdo nerozpozná, k čemu slouží kříž, kdo nad jeho smyslem nechce přemýšlet, kdo se jím nenechá uzdravit, nikam se nedostane.
Zamilovanost novomanželů má své omezené trvání. Bez práce nejsou koláče.

Emauzští potkali neznámého, s kterým zavedli řeč. Neznámý jim pomohl k porozumění Písmu. – Jak to máme my? O čem jsme schopní a ochotní diskutovat, ptát se a naslouchat?

Emauzští se před časem hádali s Ježíšem, s Mesiášem.
Teď už dokázali vyslechnout neznámého.

Nezáleží, kdo nám něco říká, ale jestli je pravda to, co říká?
Není jednoduché objevit pravdu a dát jí za pravdu. Zvlášť když to říká někdo, koho neuznáváme za autoritu.

O Písmu se lze přesvědčit, že má jinou výpovědní hodnotu než knihy jiných náboženství. (To dá práce mnoha hodin. K maturitě také nikdo nedošel za jeden rok.)

Ježíš se dal emauzským poznat až když s ním ušli kus řeči v jeho vyučování. Kdyby jej nepozvali, minuli by s námi!!
Tak to je a bude i s námi.

Písmo je nám dostupné jako žádné jiné generaci před námi. Času máme více než lidé dříve. 

Podoba Ježíše je nedůležitá, důležité je hledání, naslouchání a snaha porozumět. Pak to přijde. Takový je Ježíšův přístup, pracovitému se dává poznat.

Ježíšovo přátelství je skvostné – ale přátelství něco vyžaduje i od nás.
	4. neděle velikonoční

	2020
4. neděle velikonoční       Sk 2:14a. 36–41       1 Petr 2:20b–25       J 10:1–10       3. května 2020

Také teď po Velikonocích lépe rozumíte některým Ježíšovým slovům?
Každý rok čteme třetinu Ježíšových slov o dobrém pastýři (tak je to hutné).

Nebudeme spěchat (v karanténě už neříkáme: „Nemám čas.“).

Ježíšovu moudrost o dobrém pastýři by se teologové možná pokoušeli uvěznit do nějaké definice, ale dopadlo by to, jako když mráz spoutá vodu ledem, ten studí a nedá se pít.
Bible k popsání boží moudrosti a krásy nepoužívá jazyk „matematiků“ a „právníků“.
Biblická řeč k uvedení do smyslu určité pravdy používá krásu příběhů, přirovnání, obrazů, podobenství … (ty jsou vystavěny jinak, než jak by je zachytila kamera). Této orientální poetické řeči můžeme porozumět i my, neorientálci.

Mějme na zřeteli celý text „o dobrém pastýři“.
Už předešlá kapitola nám nasvítí důvod Ježíšových slov.

Oslavujeme Dobrého pastýře a snadno si myslíme, že je z nás Ježíš nadšený.

Něco stručně zopakuji.
Doma nemáme vrátného, ale máme klíč od zámku našich dveří. K blízkému soužití s druhým jsme získali klíč od jeho srdce. Jako si rodiče svou péčí o děti získali jejich důvěru, tak si Hospodin získal naši důvěru.
Dětem dáváme v určitém věku klíč od našeho domu, aby mohli sami vcházet a vycházet.
Zloděj klíč nemá, vloupává se.

Ježíš si získal naše srdce, je jedním z nás, nepovyšuje se, s laskavostí nám slouží (jako maminka dětem). Přišel k nám známými dveřmi Písma. Mluví s námi srozumitelně, navazuje na ověřené slovo boží.
Nabízí nám další dveře – on sám je pro nás dveřmi – vedoucími do ještě většího porozumění Otci, než dveře „Mojžíšovské“.

Kdo skrze Krista vchází a vychází, je u Boha doma. Ví, že Bůh je v nejvyšší míře s ním. Nadechuje božího ducha a vydechuje ho (třeba svým dětem).

(Každé slušné náboženství je dveřmi vedoucími vzhůru, ale ne každá cesta vede stejně vysoko. A ne každý člověk vystoupá s Ježíšem k Otci stejně vysoko.)

Od dětí si přejeme, aby nám důvěřovaly a poslouchaly nás. Od dospělých dětí očekáváme, že do svého života přijmou zásady, které jsme objevili jako životadárné.

Máme vypozorováno, že v určitých situacích se lidé řadí do třech skupin: Pachatelé, oběti a diváci. Kdo nevchází skrze Ježíše a nevychází s ním k druhým, tomu hrozí, že se stává pachatelem nebo divákem. (Divák mlčí ke zlu, hledá si důvody, proč nemůže vůči zlu zasáhnut (viz kněz a levita u „milosrdného Samaritána“).
Ten, kdo nevchází skrze Ježíše a nevychází s ním ven, nemusí včas rozpoznat nebezpečí a hrozí mu, že skončí jako oběť.

Teď v času nouze (koronavirové krize) mnoho lidí znovu hledalo dobrého pastýře. Tím Bůh a Ježíš jsou.
Ale očekávají od nás víc než pastýř od stáda ovcí.

V našem úryvku stojí: „ovce slyší hlas pastýře“ a „znají jeho hlas“.
Zvířata, která jsme si ochočili, nám důvěřují, znají určitý počet našich slov, ale naší řeči nerozumí. Pozorují nás a vnímají, jakým způsobem k nim přistupujeme a jednáme a v jakém „tónu“ s nimi mluvíme (klidně nebo netrpělivě, se strachem, laskavě …). 
Člověk má schopnost ve velké míře porozumět Bohu a získat k němu důvěru.

„Slyšet“ a „poznat“ v Bibli znamená druhému bytostně porozumět, „naladit se na jeho notu“, „srovnat si s ním krok“, přitakat druhému svým životem, sjednotit se s ním.
Slovo „poznat“ Bible používá pro celostní porozumění manželů, „budou jednou bytostí“ („jedním tělem a jednou duší“). Ježíš mluví o sjednocení, když vysvětluje, k čemu slouží jeho Hostina („Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm.“ J 6:56).

Abychom pochopili, co pro ono biblické – „Slyšet“ a „poznat“ – máme udělat, nabízím nejprve nebiblický text:

Jednoho dne se potkala lež s pravdou.
Dobrý den, řekla lež.
Dobrý den, odpověděla pravda.

Nádherný den, řekla lež.
Pravda se rozhlédla, aby se podívala, jestli je to tak. Bylo.
Nádherný den, řekla tedy pravda.

Ještě krásnější je to jezero, řekla lež.
Pravda se rozhlédla, aby viděla, jestli je tomu tak a souhlasila.

Lež běžela k vodě a řekla.
Ta voda je ještě krásnější. Plavme.
Pravda se dotkla vody svými prsty a opravdu byla nádherná a důvěřovala lži.

Obě si vysvlékly oblečení a klidně plavaly.

Po chvíli lež vyšla, oblékla se do šatů pravdy a odešla.

Pravda, neschopna obléci se do šatů lži, začala kráčet bez oblečení a všichni se jí děsili, když ji uviděli.

A tak se to stalo, že dnes lidé raději přijmou lež oblečenou
za pravdu, než nahou pravdu.
Jean-Léon Gerôme, 1896

Na ta slova kývneme: „To je pravda, tomu rozumím.“
Ale k prozíravému a odpovědnému životu přikývnutí nestačí.

Ježíš to vysvětluje: „Co myslíte? Jeden člověk měl dva syny.
Přišel a řekl prvnímu: `Synu, jdi dnes pracovat na vinici!´
On odpověděl: „Nechce se mi.“ Ale potom toho litoval a šel.
Otec přišel k druhému a řekl mu totéž. Ten odpověděl: „Ano, pane.“ Ale nešel.
Kdo z těch dvou splnil vůli svého otce? Odpověděli: „Ten první!“
Ježíš jim řekl: „Amen, pravím vám, že celníci a nevěstky předcházejí vás do Božího království.“ (Mt 21:28–31)
Druhý syn neměl poruchu sluchu (srov. Mt 13:14).

Nestačí jen sebekrásnější pravdu odkývat. Pokud si neosvojíme dovednost pravdu nacházet a rozeznávat ji od lži (často oblečené do šatů pravdy), nebude se nám dařit. Lež je navíc třeba usvědčovat, vystupovat proti ní, je nebezpečná, jedovatá.
„Slyšet“ a „poznat“ znamená pracovat pro to, co nám Bůh sděluje a k čemu nás zve.
Proto Písmo užívá pojem „vcházet a vycházet“.
Ježíš si nás vybral za učedníky, jeho učení máme šířit a s ním máme vědomě pro jeho království pracovat. Tím se lišíme od jiných lidí i do těch, kteří pro boží království pracují nevědomky („Kdy jsme tě viděli v nouzi a pomohli jsme ti?“ Mt 2:31–46)

„Vcházet a vycházet“ znamená pít „z pramene vody živé“ a zvát jiné k tomuto prameni a dávat jim ochutnat tu dobrou vodu. Tou ochutnávkou je naše kristovské jednání a šíření Ježíšova učení.
To začíná u našich dětí.

Někteří naši kamarádi z chlapů shání dobré kázání pro své děti. Napsal jsem jim. 

Připomenu základní modlitbu Izraelitů: „Slyš, Izraeli.“ („Až mě poznáš – k lásce a přátelství nelze nikoho nutit – až zakusíš mou péči, zamiluješ si mě celou svou bytostí a budeš o mém přátelství nadšeně vyprávět svým dětem.“)

Nečtu Písmo poprvé, vím, že je v něm mnohdy řeč také o mně i při Ježíšově řeči o zlodějích a lupičích.
Říkali jsme si, že my můžeme své děti šidit a okrádat je, když neslyšíme (a nechceme slyšet), když nepoznáváme, nezakoušíme krásu božího království (jako rozmazlená snoubenka z Písně písní), nebo dokonce jako nevěrná manželka koketující nebo spouštějící se s jinými „božstvy“.

Jako děti jsme se zpovídaly: „Neposlouchal jsem svoje rodiče.“
Kdy si přiznáváme, jak mnoho neposloucháme pokyny od Boha?

Farizeové vykradli židům informace o Mesiáši (říkali jen to, co se jim líbilo), podobně my šidíme sebe i druhé.
Ptal jsem se lidí, k čemu jim slouží Ježíšova Hostina. Pokud odpověděli, často jsem slyšel: „Abych získal posilu.“ To je málo, možná to slyšeli od pana faráře, ale proč si ještě nepromysleli Ježíšova slova z 6. kapitoly Janova evangelia?
Jsme zloději nebo lupiči, když nebereme vážně Ježíšova slova: „Dokud nepomine nebe a země, nepomine ani jediné písmenko ani jediná čárka z Tóry, dokud se všechno nestane.“? (Srov. Mt 5:14–20) 
O tom se v církvi nemluví a církev se z toho „nezpovídá“ a nikomu se z toho nezodpovídá.
Slyšíme, nebo neslyšíme Ježíše: „Přišel jsem, aby moje ovce měly život a měly ho v hojnosti.“
Už starým Izraelitům Hospodin nabídl: „Předkládám vám cestu k životu nebo ke smrti, požehnání nebo nicotu; vyber si dobře.“ 
Ke svobodě dětí božích a k poznání, že jsme milovanými dětmi božími, nedojdeme bez vlastního přičinění.

	2017
4. neděle velikonoční       Skt 2:14a. 36–41       1 Petr 2:20b–25       J 10:1–10       7. května 2017

Biblickým textům se budu věnovat jen malinko.
V Letohradě máme na tuto neděli smluvenou obnovu manželských slibů. Slíbil jsem, že v „Poznámkách k nedělním biblickým textům“ zaměřím pozornost k manželství.

První čtení.
Apoštol Petr řekl židům: „Obraťte se a nechte se ponořit do jména Ježíšova a darem dostanete Ducha svatého.“
Jak jsme se podle této výzvy zařídili? (Stačí být jen pokřtěn?)
Petrova slova: „Zachraňte se z tohoto zvráceného pokolení!“ jsou velice odvážná. Kdo byl ochoten je přijmout? (Představte si, že by to někdo řekl o dnešní církvi.)
Co to znamená pro nás?

Druhé čtení.
K čemu jsme byli povoláni? (K utrpení?)
Co v nás mají Ježíšovy rány uzdravit?
Kdo je zachráněný? 

Přesvědčili jsme se, že Ježíš je dobrým pastýřem (hospodářem).
Prošel životem před námi a získal si nás. Jeho slova jsou jiná než těch, kteří jen předstírají, že jsou pastýři. Volá nás, nevnucuje se, nevlamuje se, je taktní a neruší naši svobodu. Kdo chce, může jej následovat.

Ve svém podobenství používá model dveří.
Dveře do ovčince nejsou pastí, nevedou do vězení, lze jimi procházet, vstoupit a vyjít.
Skrze Ježíšův způsob života je možné vstoupit do jeho království, do svobody synů a dcer božích. K plnosti života.

K budování manželství.
Bůh je naším Otcem a Matkou, od něj se učíme rodičovství.
Připodobnil se také k ženichovi a nás ke své nevěstě. Od něj a od Ježíše se učíme přátelství a partnerství do vztahu s ním a do našeho manželství.

V naší židokřesťanské kultuře jsme došli k jiné představě o manželství než jiné kultury.
Láska je nám silným motivem pro život. Potřebujeme žít nejen pro něco, ale i pro někoho.

I ti, kteří zakusili krásný domov a mají pěkný vztah k rodičům, hledají partnera pro své manželství. Potřebujeme někoho (mimo Boha), kdo nás má rád, kdo nám přeje, kdo nám potvrzuje naši vlastní důstojnost, kdo nám bude dodávat sebedůvěru, kdo nám bude znovu a znovu opakovat, že jsme jedineční a nenahraditelní, kdo bude zažehnávat naše strachy a nejistoty (jako to dělali naši rodiče, když jsme byli malí).
Proto od určitého věku hledáme někoho, kdo bude pečovat o naše potřeby a o koho se budeme starat my.
Máme potřebu mít někoho rádi (partnera a naše potomky), něco pro ně znamenat.

Tuto touhu v sobě objevujeme a Písmo nás učí, že ji do nás vložil sám Tvůrce jako dar.
„Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem, stvořil ho, aby byl obrazem Božím, jako muže a ženu je stvořil.“ (Gn 1:27)
„Ať manželskou se nazývá, vždyť z manžela vzata jest. Proto se muž vyváže ze závislosti na svém otci a matce a přilne ke své manželce a stanou se jednou bytostí. (Gn 2:23b–24)

Manželství s jedním partnerem na celý život je programem Stvořitele.
On sám nám k tomu velkoryse nabízí vrchovatou pomoc (včetně odpouštění).

Láska muže a ženy má být obrazem božím. K tomu je Bůh vybavuje svými dalšími dary …
Manželé mohou obdarovávat jeden druhého a spolu mohou dávat druhým víc, než na co by se zmohli každý sám.
Mají nejen dát život dětem, mají děti vychovávat a svou láskou jim mají ukazovat lásku Boha a uvádět je do křesťanského způsobu života. Tak se nejvíce připodobňují Stvořiteli. 

Je-li manželství ještě větším vztahem než láska rodičů k dětem, pak je nutné manželství věnovat ještě víc péče než vztahu k dětem. To si znovu a znovu připomínáme.

My lidé jsme dostali mnohem více Ducha božího než všechno stvoření.
Nic a nikdo z pozemského stvoření není schopen vnímat a přijímat Boží lásku jako my. Kdo jiný by tedy byl schopen dávat víc lásky než my?
Tak nejen potřebujeme mít někoho, kdo nás bude mát rád, ale také od určitého věku hledáme, komu bychom my byli nejbližším přítelem. S kým můžeme společně růst do obrazu božího a nést s ním dobré i zlé.
Jedinečnost nás lidí potvrzuje to, že jsme milováni a dokážeme milovat druhé.

Na konci svatebního slibu ženich a nevěsta prosí: „… K tomu mi dopomáhej Bůh.“
A svědek církve, potvrzující řádné uzavření manželství, připojuje: „Co spojil Bůh, ať člověk nerozlučuje.“

Už při narození jsme dostali mnoho z Ducha božího.
Biblické slovo ruach znamená dech, vzduch, vánek, vítr, duch. I ostatní biblické obrazy Ducha: voda, oheň, vůně, vyjadřují pohyb.
Vše stvořené duchem božím je „v pohybu“, mikrokosmos i makrokosmos. A nejvíce člověk.
Nás nejvíce Duch boží vede nejen k radosti z obdarování a porozumění …, ale i k dalšímu růstu, k dalšímu porozumění, k novému poznávání, k objevům, k vystupování tam, kam jsme dosud vystoupali. K dalším dobrým činům, k obdarovávání druhých a ke službě životu.

Máme čím obdarovávat druhé a potřebujeme někoho, kdo nás bude podporovat k „pohybu“, k růstu.
Chceme povzbuzovat druhé a také potřebujeme, aby někdo povzbuzoval nás.
Potřebujeme někoho, aby nám nastavil zrcadlo v dobrém, i v tom, co neděláme dobře – co můžeme dělat lépe. Jen tak můžeme růst.

Duch nás jedinečným způsobem neustále znovu a znovu propojuje s druhými lidmi (i s Bohem).
Chceme se učit s Duchem božím spolupracovat. Proto si také do manželství vybíráme někoho, kdo je také Duchu božímu a jeho „pohybu“ otevřen.

Říkáme si, že k božímu pozvání k manželství je nezbytné používat manželskou technologii zdarma nám nabídnutou Bohem. (I u věcí platí: nedodržíme-li návod výrobce, věc poškodíme.)
Dobrá rodina a pěkné dětství je naší základní výbavou pro život a do manželství.

Proč se tolik manželství rozpadá?
Nedostávají a nedávají si lásku, kterou potřebujeme ke společnému životu.

Krásu křesťanského manželství dosáhnou manželé, kteří přijmou Ježíše za osobního Přítele, Učitele, Mistra a Lékaře (Terapeuta) a nechají se jím v soužití vést. 
Ježíš nám svým životem ukazuje, jakého přátelství jsme my lidé schopni. Vyučuje nás lásce (dal nám moudrá pravidla k soužití…)

Ježíš nám přislíbil Ducha svatého v nové míře: „Dám vám nového Průvodce, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl.“ (J 14:26)

Vysvětlovali jsme si, co nápověda Ducha znamená – Ježíš nám řekl vše, co k životu (i v manželství) patří, ale kdo se Ježíšovým slovům nenamáhá porozumět, tomu nápověda Ducha není nic platná, neví o čem je řeč.

Potřebuje si více osvojit svou spolupráci s Duchem.
V našich modlitbách jsme poněkud ustrnuli. Prosíme a prosíme, učíme se děkovat, ale to v soužití s Bohem není vše. 
Ani v soužití s lidmi nestačí jen prosit a děkovat. Naším cílem je čím dál větší porozumění sobě, druhému, druhým a umění žít v manželství (a rodičovství).

Proto si znovu a znovu promýšlíme boží slovo, které nám říká:
 –	kým je pro nás Bůh, co od něj smíme očekávat
 –	kým jsme my a co můžeme dávat druhému
 –	jak se to dělá – být pro druhého
 –	co je láska a co láska není
 –	co potřebujeme a co potřebuje partner od nás
 –	ostatní si doplňte.

Duch nás k tomu zve. Je tichý (jako vánek), ale je silný jako nikdo jiný. . .

Máme kde přijímat a máme z čeho rozdávat.

Každý den jíme dobrá jídla, každý den se oblékáme do pěkných šatů.
Znovu a znovu si říkáme, jak je druhý pro nás důležitý a že ho máme rádi.
Znovu si říkáme manželský slib – je programem našeho manželství.
Mnoha způsoby si znovu a znovu projevujeme svou náklonnost a vymýšlíme pro své drahé různé pozornosti, aby viděli, že jsou pro nás jedineční.
Učíme se to také od Boha…

Za chvíli nás Ježíš pozve ke slavení svého manželství s námi.
Nedá nám něco, ale sám sebe v jedinečném přátelství.

Ukážeme-li v rodině dětem, že lze Boží lásku a pomoc vnímat, že lásku – o jaké Bible mluví – nám Bůh dal do srdce, a že taková láska je možná, vybavíme je do života víc než všechny ostatní školy.

A v manželství budeme jeden druhému jedinečným pokladem.

	2014
4. neděle velikonoční       Sk 2:14a. 36–41       1 P 2:20b–25       J 10:1–10       11. května 2014

Společnost okolo nás ani netuší, že my slavíme velikonoční dobu.
Považujeme si, jakého poznání, vhledu do života a přátelství se nám dostává.

K 1. čtení:
Někdy po první válce v parlamentu jakýsi poslanec útočil na lidovce: „Katolíci nám upálili Jana Husa.“
Jeden lidovec se ohradil (záměrně neříkám jména): „Prosím, já to nebyl.“
Útočit je jednoduché. Byl jsem učen, že Jan Hus i Martin Luther jsou kacíři. Když jsem slyšel „druhou stranu“, musel jsem se reformátorům omluvit.

Apoštol Petr říká celému izraelskému národu: „Jste vrazi!“
Někdo z nich by mohl namítnout: „Já jsem o Velikonocích v Jeruzalémě vůbec nebyl.“

Petr si byl vědom svých vlastních vin.
V pašijích jsme letos opět slyšeli Ježíšovo slovo učedníkům: „Vy všichni ode mne odpadnete.“
Apoštolové měli nejen strach ze zatčení a popravy, ale měli na Ježíše zlost, že nedojel na oslu do Davidova paláce a nevyhnal Piláta s jeho vojáky ze Svaté země.

Nežili jsme mezi židy před dvěma tisíci léty, ani v době Husově, ale nestavíme se mezi nevinné. 

Za Petra ještě nebyla známá teologická konstrukce o zadostiučinění za naše hříchy, že by byl Ježíš ukřižován za naše hříchy (za každé vypláznutí dětského jazyka na druhého nebo za roztržitou modlitbu).
Ježíše dostal na kříž strašný hřích náboženské pýchy a nesnášenlivosti.
Já jsem na nikoho jazyk nevyplazoval, to ve svém arzenálu nemám, ale pýchou a nesnášenlivostí jsem se mnohokráte provinil.
Nepřehlížíme, jak mnoho Ježíš vytrpěl skrze pomluvy a nepřátelské, zlomyslné(!) a podlé útoky.
My můžeme být někdy oběťmi a někdy i útočníky, někdo na nás někdy zlovolně útočí a i my můžeme také někdy zlovolně utočit na jiné. Ježíš zůstal čistý.
A přece byl zlikvidován. Od lidí, kteří byli přesvědčeni, že jsou zbožní.

K evangeliu:
Dnešní úryvek je docela nenápadný, ale kdo chce, objeví v něm perlu.

Bůh nám opět vypravuje (nejen slovy, ale celou svou péčí), kým pro něj jsme, a kým je pro nás on.
Pro větší srozumitelnost k nám Bůh v Ježíši přichází jako člověk. (Svým jednáním s lidmi ukazuje, jakou cenu pro Boha máme.)

Ježíš nepoužívá vladařských titulů a oslovení.
Neprohlašuje se za „zástupce Boha na zemi“.
Nenechává si říkat „Otče“, nevydával se ani za velekněze, ani za krále. 
Ježíš je uprostřed nás, sester a bratří Synem a Bratrem.
My sami jsme ho přijali jako svého Pána, nevnutil se nám.
Je jediným Učitelem (presbyteři – „starší bratři“ a biskupové jsou pomocníky Učitele, ale stále jsou učedníky).

Mluví-li Ježíš o sobě, neuchyluje se k patetickým obrazům. Nepotřebuje reklamy a bilboardy. 

Obrazy, které používá, jsou nenápadné, ale o to hlubší (slovo, chléb, dveře, světlo, cesta, pastýř …). Povrchní lidé je míjejí. Je třeba je promýšlet.

V Ježíšově době byli pastýři na okraji společnosti. 
Přirovnat se k pastýři nebyla tedy tenkrát žádná sláva, ale Ježíš nemá zapotřebí se nějak vypínat, hlásí se k postavě biblických pastýřů, kteří byli vzorem dobrého a statečného hospodáře. Proto říká: „Já jsem dobrý pastýř“ (který nešvindluje). Kdo chce, ten Ježíšovu velikost objeví.
Kdo patří mezi lupiče a zloděje Božího království, mezi falešné proroky, není těžké určit.

Dvakrát mluví Ježíš o dveřích.

Poprvé říká, že přichází dveřmi. Podruhé se sám přirovnává ke dveřím.

Násilník vniká za kořistí do cizích prostorů, dveře rozkopává nebo vyráží.
O vlezlém člověku říkáme: Když ho vyhodí dveřmi, vrátí se oknem.

Ježíš přichází mírumilovně, snaží se nás získat (liška z Malého prince by řekla, přichází si nás ochočit).
To, co nám říká a nabízí, nám nenabízí a nemůže nabídnout nikdo jiný.
Nikdo mimo něj „nezná“(!) Otce.
Ježíš o sobě nikdy neřekl, že je korunním princem ani se tak nenechá titulovat – přesto nás zve do královské rodiny. Má k tomu pravomoc.
I někteří lidé adoptují „neurozené“ dítě. Bůh nás nepřijal do pěstounské péče, ale do rodiny.

V žádném náboženství jsem nečetl pozvání všech, i ubohých a hříšníků do královské rodiny.
Ježíš o nás mluví jako o svých přátelích, dokonce nás zve, že můžeme být jeho nevěstou.
My máme štěstí, že i k nám přátelé donesli zprávu, že Ježíš vyhledává každého člověka, že i nám je ochoten ukázat krásu jednání božích synů a dcer a zve nás do své školy.
Ježíš si získal naše srdce. Chceme se mu podobat.

Ježíš se přirovnává ke dveřím. Do nebeského království nemůže vstoupit nikdo, kdo si neosvojí Ježíšovo jednání.
Čím dříve si jej osvojíme, tím lépe pro nás i pro ty, kteří s námi žijí. („Spasen“ je ten, kdo důvěřuje Bohu a usiluje o způsob jednání, jaké vidí u Ježíše.)

Doma a v tanečních jsme se učili společenskému chování. V autoškole, jak řídit auto. Ve školách jak ovládnout další dovednosti.
Máme skvělého a laskavého Pastýře. Můžeme k němu chodit „do hodin“.
Znám dobré lékaře, umělce, letce, námořníky … Ale nad to všechno umění je nejvíce být dobrým manželem, rodičem, Ježíšovým člověkem. To není otázka peněz.

Před týdnem byla v kostele paní hraběnka. Nikdo by to podle ustrojení nepoznal (samozřejmě, že byla pěkně ustrojená). Ježíš nepřišel s mitrou, s královskou korunou, ani s jediným označením, které by svědčilo o přicházejícím božím království. 

I na venkově jsou aristokraté ducha. Nedostalo se jim akademického vzdělání, ale chodí do Ježíšovy školy. Přemýšlejí o následování Ježíše, cílevědomě se o to snaží.
Nadchli se nabídkou Ježíšova přátelství a počínají si podobně jako sportovec nebo umělec, který chce dosáhnout mistrovství, nelitují námahy ani pečlivosti.

Světec (použiji to zdevalvované slovo) nebo řeknu – Ježíšův milovaný učedník – se pozná podle toho, zda je uchvácen nabídkou božího přátelství. Zda pozorně hledá, co by mohl zlepšit. Když je upozorněn na chybu, nevymlouvá se, nesvaluje vinu na druhého, neuráží se.

Mnoho lidí se narodilo urozeným rodičům; z některých opravdu vyrostli šlechtici ducha.
Je škoda, že někdo neví, že je z královské boží rodiny?
Když to víme, můžeme se podle toho zařídit, využít veškeré Ježíšovy nabídky a pomoci. 

Líbí se mi chůze černochů. Pomáhá jim také nošení břemen na hlavě.
Izraelští králové nenosili na hlavě zlatou korunu. Byli pomazáni – ovoněni vonným olejem – měli svým jednáním vonět po Bohu.
Každý z nás si má dávat záležet na tom, jak nosí svou královskou vznešenost.
Kéž by ji lidé okolo nás viděli, kéž bychom uměli královsky jednat.

Při křtu jsme byli ovoněni.
Pokaždé při křtu říkáme křtěnému modlitbu:
Milosrdný Bůh tě bude vždy zachraňovat ze zla hříchu,
dává ti nový život z vody a z Ducha svatého.
A jako pomazal svého Syna, našeho Pána Ježíše Krista,
na kněze, proroka a krále, označuje posvátným olejem i tebe,
neboť patříš ke Kristu navěky.

Máme si vážit všeho, čím jsme byli obdarováni, i toho, čeho jsme dosáhli vlastní prací a pílí.
Největší hodnoty jsme dostali zdarma: život, svobodu, dobré rodiče, mateřský jazyk … přátelství a Boží přátelství!
Namyšlený si nevšiml, za co má být vděčný. 

Říkejme si:
 –	Narovnej se, jsi z královského rodu.
 –	Denně vcházej skrze Dveře do božího království (někde už začíná), abys jednou mohl vejít do nebeského království.

	2011
4. neděle velikonoční       Sk 2:14a. 36–41       1 P 2:20b–25       J 10:1–10       15. května 2011

Třetí týden slavíme Velikonoční vítězství. Boží přátelství naštěstí nepadá s naší nevěrností.
O Velikonocích jsme se jednou provždy přesvědčili o Ježíšově věrnosti (až na smrt, až za hrob).

Chtěl jsem zrekonstruovat biblickou hodinu, kterou Ježíš věnoval emauzským učedníkům, ale nepodařilo se mi to. 

Ježíšovo podobenství „Já jsem dveře“, je jedno z nejkratších. Pochopit je dá ale určitou práci a vyžaduje nechat si „otevřít mysl“ (srov. Lk 24:45).
K porozumění je dobré si nějaký čas všímat dveří. (Podobenství je modelem.) 
Dveře slouží k vcházení i vycházení, chrání ty, kteří za nimi žijí.
U některých dveří bychom se báli nebo ostýchali zazvonit nebo vzít za kliku. 

Ježíš mluví o dveřích do ovčince. 
Mnoho lovců lákalo a láká lidi do svých pastí a ohrad. (O zlodějích jsme mluvili před třemi roky, i my můžeme lehko ošidit, okrást své děti, například neuvedeme-li je do Ježíšova způsobu modlitby.)
Mnoho lupičů vniká i do božího ovčince a snaží se získat ovce pro sebe.
Nepřicházejí „dveřmi“, mají své cíle a metody.
Neznají ovce „jménem“ – jejich osud je nezajímá, jde jim o kořist. Kdo je naivní, kdo si netrénuje a nepoužívá rozum a nedává si bedlivý pozor, často prohlédne úmysly kořistníků až pozdě. 

Ježíš mluví o božím „ovčinci“ (ne o jiných kulturách a říších), o lidu Hospodinově. Vychází nám vstříc, přichází jako přítel, vypráví, jak je boží království uspořádáno, svým jednáním nám dává zakoušet (od prvního úsměvu až po mytí nohou), co jeho přátelství obnáší.
Koho tyto hodnoty zajímají, kdo si cení života, rozumu a svobody a ocení Ježíšovu nabídku, může vejít.

Ze starého Izraele nebylo mnoho těch, kteří do Ježíšova ovčince vešli.
Kaifáš nikdy u Ježíšových dveří do Božího království ani nezaklepal. 
Jidáš měsíce vcházel i vycházel, ale pak ztratil zájem. 
I ostatní apoštolové přestali věřit, že Ježíšovy dveře jsou dveřmi Mesiáše (a „vrátili se ke dveřím rabínským“). Ty Ježíš vyhledal, pomohl jim najít jejich chyby a umožnil jim znovu vejít.

Pozorujeme, že ani apoštolové nevěnovali napoprvé Ježíšovu hlasu dostatečnou pozornost. 
Až po Ježíšově ukřižování nahlédli, že Ježíšovo vyučování podcenili (včetně podobenství o dveřích).
Po Ježíšově vzkříšení se znovu k Ježíšovým slovům vraceli, znovu je promýšleli, vyučovali podle nich a nechali je zapsat.
I my se po čerstvém zážitku Velikonoc znovu vracíme k Ježíšovým předvelikonočním slovům a znovu je promýšlíme. 
Proto se vracíme k podobenství o dveřích.

Poučeni z chyb apoštolů (kteří chodili s Ježíšem v mnohem větší míře než my) se ptáme, nakolik my „známe“ Ježíšův hlas.
(Křtem jsme do Ježíšova ovčince sice vstoupili, ale už víme, že nestačí být jen na správném místě.)
Vzpomeňme, jak se nazaretští věřící urazili, když jim Ježíš připomněl, že jejich otcové pronásledovali proroky.
Nechceme opakovat do nekonečna tyto chyby, 20. století nás strašně vytrestalo. 
Naši předkové nedocenili jedinečnost Ježíšových dveří a závažnost Ježíšových slov. Existují snad nějaké jiné dveře vedoucí k míru a pokoji?

Ale my jsme v mnoha ohledech bohatší než naši předkové. I o ty trpké zkušenosti selhání 20. století.
Nebudeme-li před nimi utíkat, dokážeme-li pojmenovat chyby našich otců a jejich příčiny, může nám znovu a silněji zazářit velikost Ježíšova vyučování.

Přiznání chyb samotnými apoštoly nás povzbuzuje, abychom se nebáli odkrývat naše chyby.
Zkusím pojmenovat, co se stalo později v historii s „Ježíšovým hlasem“, proč jsme vůči němu dlouhou dobu nedoslýchaví.

Za nějaký čas po Pavlově misi mezi pohany začal narůstat počet křesťanů nad židokřesťany. Jenže ti neprošli židovským vzděláváním, neuměli ocenit genialitu biblického vyučování. Ježíšova podobenství a biblické příběhy jim – oproti antické filosofii – připadaly primitivní a tak křesťané vůči helénistům trpěli méněcenností. 
Když se (vedle jiných vzdělaných křesťanů) pak objevili Augustin a později Albert Veliký a Tomáš Akvinský, kteří antickou filosofii znali, použili filosofii a její jazyk jako nástroj k zformulování křesťanského učení do teologického systému. 
Jenže ten mohli obsáhnout pouze lidé vzdělaní. Ve středověku byla malá skupina teologicky vzdělaných lidí (Mistři na univerzitách) a pak masa prostých věřících – těm byla nabídnuta pouze lidová zbožnost. (Vzdělání kněžstva bylo nevalné úrovně.) Bohoslužby v řeči lidu, geniálně prosazené Cyrilem a Metodem a užívané ještě utrakvisty, byly definitivně zakázány. Časem byla řadovým katolíkům zakázána i četba Bible (ze strachu, aby nedocházelo k herezím).

Bible byla donedávna i na teologických fakultách Popelkou. 
(V životě církve jsme Bibli a evangelium zaměnili za právo, Katechismus a morálku. Vcházeli jsme jinými dveřmi než Ježíšovými.)

Na 20. století je patrné, kam podcenění Ježíšových „dveří“ i jeho „hlasu“ vedlo. Mnozí otvírali jiné dveře … Evropa a její kultura málem zanikla. (Kdyby se proti Hitlerovi nepostavili Američané, mohla z Vatikánu zbýt jen zeď nářků. To nebezpečí úplně nepominulo, teroristů je dost.)

Tušíme, že ani 21. století nebude snadné.
Od řady lidí dvacet let slýchávám: „Spoléhám na mladou generaci, která není zatížená komunismem“.
Ano, děti jsou do 12 let skvělé – než je my dospělí zkazíme. Je dobře, že mladí lidé mají své ideály (také jsme je měli), ale z jakého pramene budou pít, kde budou čerpat nejdůležitější poznání a odvahu stavět se proti zlu?

Naše generace jsou vzdělané jako nikdy předtím (i zedník u nás má dvanáctileté vzdělání).
Na univerzitách a uměleckých akademiích je možno dosáhnout mnoha vědomostí, dovedností a získat pověření toto bohatství užívat a tím sloužit – doufejme dobrému cíli. (MUDr. Mengele v Osvětimi pracoval na vědeckém výzkumu, někteří teroristé jsou vzdělaní i odvážní.)
Ale tam se neučí to, co si říkáme doma, v rodině a „kostele“ (ve společenství křesťanů), když se učíme z Písma poznávat, co je dobré a zlé, co je spravedlnost a nespravedlnost.

Máme teď v kostele výstavu pašijových obrazů. Když přijdou žáci 8. nebo 9. třídy, z nich pouze tři, čtyři chodí na náboženství. Ostatní děti, ani paní učitelka Ježíšův příběh neznají. Kde ty děti poznají Boha? Copak sami přijdou na to, co je důležité k dobrému životu nebo k dobrému manželství? (Nikdo přece v žádném oboru nehledá znovu to, co už bylo objeveno.)
Kdo jim Boha (ne jeho karikaturu) objeví? Budeme to my? Kde a jak?

Po mnoha stoletích jsme pro sebe objevili nezastupitelnost Bible a Ježíšovy osobnosti. Znovu pro sebe objevujeme také genialitu Ježíšova vyučování. (K tomu se vrátíme příště v podobenství o cestě.)
Kdybych objevil jiné dveře ke krásnějšímu životu, vstoupil bych do nich.

Apoštolové po vzkříšení, když je Vzkříšený vyhledal, znovu vzali za kliku Ježíšových dveří.
Poté, co jim Ježíš ukázal, kde dělali chyby, kde dávali přednost dveřím rabínů.
Vyhledal jsem si v evangeliích místa, ve kterých Ježíš předem mluvil o své smrti. Je jich překvapivě mnoho a jsou vyjmenovány v příloze.
„Ať nás provází pečlivost při naslouchání Ježíšovým slovům.“

Každému, kdo se zajímá o důvod Ježíšovy smrti, doporučuji výbornou knihu profesora J. Trojana, bývalého děkana evangelické teologické fakulty: „Ježíšův příběh – výzva pro nás“.

Přílohy:
„Předpovědi“ Ježíšovy smrti v evangeliích, přímé i nepřímé (překlad 21. století):

Matouš
Mt 9:15 15Ježíš jim odpověděl: „Mohou ženichovi přátelé truchlit, dokud je ženich ještě s nimi? Přijdou dny, kdy jim bude ženich vzat, a tehdy se budou postit.

Mt 12:40 40Jako byl Jonáš tři dny a tři noci v břiše velryby, tak bude Syn člověka tři dny a tři noci v srdci země.

Mt 16:21 21Od té doby začal Ježíš oznamovat svým učedníkům, že musí jít do Jeruzaléma, mnoho vytrpět od starších, vrchních kněží a znalců Písma, být zabit a třetího dne vstát z mrtvých.

Mt 17:3 (i Lk 9:30. 31) 3A hle, uviděli Mojžíše a Eliáše, jak s ním rozmlouvají.

Mt 17:9 9Cestou zpět z hory jim Ježíš přikázal: „Nikomu o tom vidění neříkejte, dokud Syn člověka nevstane z mrtvých.“

Mt 17:12 12„Já vám však říkám, že Eliáš už přišel, ale oni ho nepoznali a udělali s ním, co chtěli. Totéž od nich vytrpí i Syn člověka.

Mt 17:22–23 22Ještě když se zdržovali v Galileji, Ježíš jim řekl: „Syn člověka bude vydán do lidských rukou. 23Zabijí ho, ale třetího dne bude vzkříšen.“ Učedníci z toho byli zdrceni.

Mt 20:18–19 18„Hle, blížíme se k Jeruzalému. Tam bude Syn člověka vydán vrchním kněžím a znalcům Písma a ti ho odsoudí k smrti. 19Vydají ho pohanům, aby se mu vysmívali, zbičovali ho a ukřižovali, ale třetího dne bude vzkříšen.“

Mt 20:28 28Právě tak Syn člověka nepřišel, aby se mu sloužilo, ale aby sloužil a aby dal svůj život jako výkupné za mnohé.“

Mt 21:38–45 38Když ale vinaři toho syna uviděli, řekli si: ‚Tohle je dědic. Pojďme ho zabít a zmocnit se dědictví!‘ 39Chopili se ho, vyvlekli z vinice ven a zabili. 40Co tedy pán vinice udělá s oněmi vinaři, až přijde?“ 41Odpověděli mu: „Ty zlosyny zle zahubí a vinici pronajme jiným vinařům, kteří mu budou odevzdávat ovoce v čas sklizně.“ 42Ježíš jim řekl: „Nikdy jste nečetli v Písmech?
‚Kámen staviteli zavržený stal se kamenem úhelným. Sám Hospodin to učinil a v našich očích je to div.‘
43Proto vám říkám, že Boží království vám bude vzato a bude dáno lidu, který ponese jeho ovoce. 44Kdo upadne na ten kámen, ten se roztříští, a na koho ten kámen padne, toho rozdrtí.“
45Když vrchní kněží a farizeové slyšeli ta jeho podobenství, pochopili, že mluví o nich.

Mt 23:39 39Říkám vám, že od této chvíle mě neuvidíte, dokud neřeknete: ‚Požehnaný, jenž přichází v Hospodinově jménu!‘“

Mt 26:2 2„Víte, že za dva dny jsou Velikonoce. Tehdy bude Syn člověka zrazen a ukřižován.“

Mt 26:12 12Když mi tato žena polila tělo mastí, připravila mě na pohřeb.

Mt 26:24 24„Syn člověka sice odchází, jak je o něm psáno, ale běda tomu, kdo Syna člověka zrazuje. Bylo by pro něj lepší, kdyby se vůbec nenarodil.“

Mt 26:31–32 31Tehdy jim Ježíš řekl: „V tuto noc ode mě všichni odpadnete. Je přece psáno: ‚Budu bít pastýře a stádo ovcí se rozprchne.‘ 32Až ale vstanu z mrtvých, předejdu vás do Galileje.“

Mt 26:38–43 38„Je mi úzko až k smrti,“ řekl jim. „Zůstaňte tu a bděte se mnou!“ 39Kousek poodešel, padl na tvář a modlil se: „Otče můj, je-li to možné, ať mě ten kalich mine! Ať se však nestane má vůle, ale tvá.“ 40Když se vrátil k učedníkům, zjistil, že spí. „Nemohli jste se mnou bdít ani hodinu?“ řekl Petrovi. 41„Bděte a modlete se, abyste nepodlehli pokušení. Duch je odhodlaný, ale tělo malátné.“ 42Odešel podruhé a modlil se: „Otče můj, nemůže-li mě tento kalich minout, ale musím ho vypít, ať se stane tvoje vůle!“ 43A když se vrátil, zjistil, že zase spí. Víčka jim ztěžkla únavou.

Marek
Mk 8:31–33 31Tehdy je začal učit, že Syn člověka musí mnoho vytrpět a být zavržen staršími, vrchními kněžími i znalci Písma, být zabit a po třech dnech vstát z mrtvých. 32Protože ty věci říkal otevřeně, Petr ho vzal stranou a začal ho kárat. 33Ježíš se ale obrátil, podíval se na své učedníky a okřikl Petra: „Odejdi ode mě, satane! Nemyslíš na Boží věci, ale na lidské.“

Mk 9:9 9Cestou zpět z hory jim přikázal, aby nikomu neříkali, co viděli, dokud Syn člověka nevstane z mrtvých.

Mk 9:31–32 31Učil totiž své učedníky a říkal jim: „Syn člověka bude vydán do lidských rukou, zabijí ho a třetího dne po svém zabití vstane z mrtvých.“ 32Oni ta slova nechápali, ale báli se ho zeptat.

Mk 10:32–34 32Byli na cestě vzhůru do Jeruzaléma. Ježíš šel napřed a oni ho ohromeně a se strachem následovali. Tehdy vzal těch Dvanáct znovu k sobě a začal jim opakovat, co se mu má stát: 33„Hle, blížíme se k Jeruzalému. Tam bude Syn člověka vydán vrchním kněžím a znalcům Písma. Odsoudí ho k smrti, vydají pohanům, 34budou se mu vysmívat, zbičují ho, poplivou a zabijí, ale třetího dne vstane z mrtvých.“

Mk 10:45 45Ani Syn člověka přece nepřišel, aby se mu sloužilo, ale aby sloužil a aby dal svůj život jako výkupné za mnohé.“

Mk 11:18 18Když to uslyšeli vrchní kněží a znalci Písma, začali hledat způsob, jak ho zničit, protože se ho báli. Všechen zástup totiž žasl nad jeho učením.

Mk 12:7–8 7Vinaři si ale řekli: ‚Tohle je dědic. Pojďme ho zabít, a dědictví bude naše!‘ 8Chopili se ho, zabili a vyvlekli ho z vinice ven.

Mk 12:10 10Nečetli jste snad Písmo? Kámen staviteli zavržený, stal se kamenem úhelným.

Mk 13:26 26Tehdy spatří Syna člověka, jak přichází v oblacích s velikou mocí a slávou.

Mk 13:34–36 34Je to, jako když člověk odešel na cestu: opustil svůj dům a svěřil správu svým služebníkům. Každému určil jeho práci a vrátnému přikázal, aby bděl. 35Proto bděte. Nevíte totiž, kdy přijde pán domu – zda večer, o půlnoci, za kuropění, nebo za svítání. 36Aby vás snad, když znenadání přijde, nenalezl spící.

Mk 14:1–2 1Bylo to dva dny před Velikonocemi a Svátkem nekvašených chlebů. Vrchní kněží se znalci Písma hledali způsob, jak by se ho lstí zmocnili a zabili ho. 2Říkali si totiž: „O svátcích ne, aby mezi lidmi nevypuklo povstání.“

Mk 14:6–8 6Ježíš jim ale řekl: „Nechte ji. Proč ji trápíte? Udělala pro mě něco krásného. 7Chudé tu budete mít vždycky a můžete jim pomáhat, kdykoli budete chtít; mě ale vždycky mít nebudete. 8Ona udělala, co mohla. Předem pomazala mé tělo k pohřbu.

Mk 14:24–25 24Tehdy jim řekl: „To je má krev nové smlouvy, která se prolévá za mnohé. 25Amen, říkám vám, že už neokusím plod vinné révy až do dne, kdy ho budu pít nový v Božím království.“

Mk 14:28 28Ale až vstanu z mrtvých, předejdu vás do Galileje.“

Mk 14:34–36 34Řekl jim: „Je mi úzko až k smrti. Zůstaňte tu a bděte.“ 35Kousek poodešel, padl na zem a modlil se, aby ho, je-li to možné, ta hodina minula. 36Tehdy řekl: „Abba, Otče, pro tebe je možné všechno. Odejmi ode mě tento kalich! Ať se však nestane má vůle, ale tvá.“

Mk 14:48–49 48Ježíš jim řekl: „Jsem snad zločinec, že jste se mě vypravili zatknout s meči a holemi? 49Když jsem s vámi denně býval v chrámu a učil, nezatkli jste mě. Ať se však naplní Písma!“

Lukáš
Lk 5:34–35 34Odpověděl jim: „Můžete snad nutit ženichovy přátele k půstu, dokud je ženich ještě s nimi? 35Přijdou dny, kdy jim bude ženich vzat, a tehdy, v těch dnech, se budou postit.“

Lk 9:22 22Pověděl jim: „Syn člověka musí mnoho vytrpět a být zavržen staršími, vrchními kněžími i znalci Písma, být zabit a třetího dne vstát z mrtvých.“

Lk 9:30–31 30A hle, mluvili s ním dva muži. Byli to Mojžíš a Eliáš, 31kteří se ukázali ve slávě a mluvili o jeho odchodu, k němuž mělo dojít v Jeruzalémě.

Lk 9:44 44„Dobře si pamatujte tato slova: Syn člověka bude vydán do lidských rukou.“

Lk 11:29–30 29Zatímco kolem něj houstly davy, Ježíš pokračoval: „Toto pokolení je zlé. Vyžaduje znamení, ale žádné znamení nedostane, kromě znamení Jonášova. 30Jako se Jonáš stal znamením pro Ninivské, tak bude Syn člověka znamením pro toto pokolení.“

Lk 13:33–35 33Dnes, zítra i pozítří musím pokračovat v cestě. Kde jinde by měl prorok zemřít než v Jeruzalémě? 34Jeruzaléme, Jeruzaléme, který zabíjíš proroky a kamenuješ ty, kteří jsou k tobě posíláni! Kolikrát jsem chtěl shromáždit tvé děti, jako slepice shromažďuje svá kuřata pod křídla, ale nechtěli jste. 35Hle, váš dům se vám zanechává pustý. Říkám vám, že mě už neuvidíte, dokud nepřijde čas, kdy řeknete: ‚Požehnaný, jenž přichází v Hospodinově jménu!‘“

Lk 17:25 25Nejdříve ale musí mnoho vytrpět a být zavržen tímto pokolením.

Lk 18:31–33 31Tehdy vzal k sobě svých Dvanáct a řekl jim: „Hle, blížíme se k Jeruzalému. Tam se naplní všechno, co je o Synu člověka psáno skrze proroky. 32Bude vydán pohanům, bude zesměšněn, pohaněn a popliván. 33Zbičují ho a zabijí, ale třetího dne vstane z mrtvých.“

Lk 19:47 47Každý den pak učil v chrámu. Vrchní kněží, znalci Písma a přední muži z lidu zatím hledali způsob, jak ho zničit.

Lk 20:14–15 14Když ho ale vinaři uviděli, domluvili se spolu: ‚Tohle je dědic. Zabijme ho, a dědictví bude naše!‘ 15Pak ho vyvlekli z vinice ven a zabili.

Lk 20:19 19Znalci Písma a vrchní kněží se ho v tu chvíli chtěli chopit, ale báli se lidu. Poznali totiž, že to podobenství vyprávěl o nich.

Lk 22:2 2Vrchní kněží a znalci Písma hledali způsob, jak ho zabít, ale báli se lidu.

Lk 22:15 15Tehdy jim řekl: „Toužebně jsem si přál jíst s vámi tohoto beránka předtím, než budu trpět“.

Lk 22:19–20 19Vzal chléb, vzdal díky, lámal a dal jim ho se slovy: „To je mé tělo, které se dává za vás. To čiňte na mou památku.“ 20Právě tak vzal po večeři kalich se slovy: „Tento kalich je nová smlouva v mé krvi, která se prolévá za vás“.

Lk 22:22 22“Syn člověka sice odchází, jak je určeno, ale běda tomu, kdo jej zrazuje.“

Lk 22:37 37“Říkám vám, že se na mně musí naplnit ještě toto Písmo: ‚Byl započten mezi zločince.‘ Naplňuje se totiž, co je o mně psáno.“

Lk 22:42 42„Otče, pokud chceš, odejmi ode mě tento kalich. Ať se však nestane má vůle, ale tvá!“

Jan
J 3:14 14Jako Mojžíš vyzdvihl hada na poušti, tak musí být vyzdvižen Syn člověka.

J 6:51 51“Já jsem ten živý chléb, který sestoupil z nebe. Kdokoli by ten chléb jedl, bude žít navěky. Chléb, který dám já, je mé tělo, které dám za život světa.“

J 7:25 25Někteří z Jeruzalémských začali říkat: „Není to snad ten, kterého chtějí zabít?“

J 8:28 28Proto jim Ježíš řekl: „Až vyzdvihnete Syna člověka, tehdy poznáte, kdo jsem. Nic nedělám sám od sebe, ale mluvím, jak mě naučil Otec.“

J 8:37–40 37“Vím, že jste Abrahamovo símě, ale chcete mě zabít, protože mé slovo u vás nemá místo. 38Já mluvím o tom, co jsem viděl u svého Otce; vy zase děláte, co jste slyšeli od svého otce.“
39„Náš otec je Abraham,“ odpověděli mu.
„Kdybyste byli děti Abrahama,“ řekl jim Ježíš, „dělali byste Abrahamovy skutky. 40Vy mě ale chcete zabít – člověka, který vám pověděl pravdu, kterou slyšel od Boha. To Abraham nedělal.“

J 11:49–53 49Jeden z nich, Kaifáš, který byl toho roku veleknězem, jim řekl: „Vy nic nevíte! 50Nechápete, že je pro nás lepší, aby jeden člověk zemřel za lid, než aby celý tento národ zahynul?!“ 51(To však neřekl sám od sebe, ale protože byl toho roku veleknězem, prorokoval, že Ježíš má zemřít za tento národ. 52A nejen za tento národ, ale také aby shromáždil rozptýlené Boží děti v jedno.) 53Od toho dne tedy byli rozhodnuti, že ho zabijí.

J 12:7 7Ježíš odpověděl: „Nech ji, tu mast schovávala pro den mého pohřbu.“

J 12:32 32“A já, až budu vyzdvižen od země, potáhnu všechny k sobě.“

J 13:1 1Před Velikonočními svátky už Ježíš věděl, že přišla jeho chvíle, aby odešel z tohoto světa k Otci. Miloval své druhy na tomto světě, miloval je až do konce.

J 13:33 33Moji drazí, ještě na kratičko jsem s vámi. Budete mě hledat, ale říkám vám, co jsem už řekl Židům: ‚Jdu tam, kam vy nemůžete.‘

J 14:2–3 2V domě mého Otce je mnoho místa. Kdyby to tak nebylo, řekl bych vám to. 3Jdu, abych vám připravil místo. Až odejdu a připravím vám místo, zase přijdu a vezmu vás k sobě, abyste i vy byli tam, kde jsem já.

J 14:12 12Amen, amen, říkám vám: Kdo věří ve mne, bude dělat skutky, které dělám já. A bude dělat ještě větší skutky, neboť odcházím k Otci.

J 14:28–31 28“Slyšeli jste mě říci: ‚Odcházím a zase k vám přijdu.‘ Kdybyste mě milovali, byli byste rádi, že jdu k Otci, neboť můj Otec je větší než já. 29Řekl jsem vám to teď, předtím než se to stane, abyste, až se to stane, uvěřili. 30Už s vámi nebudu dlouho mluvit, neboť přichází vládce tohoto světa. Nemá na mně nic, 31ale přichází, aby svět poznal, že miluji Otce a že jednám, jak mi Otec přikázal. Vstaňte, pojďme odsud.“

J 16:5–16 5„Teď odcházím k Tomu, který mě poslal, a nikdo z vás se mě neptá: ‚Kam jdeš?‘ 6Kvůli tomu, co jsem vám řekl, naplnil vaše srdce zármutek. 7Říkám vám ale pravdu: Je pro vás lepší, abych odešel. Když neodejdu, nepřijde k vám Utěšitel; když ale odejdu, pošlu ho k vám. 8Až přijde, odhalí světu, v čem je hřích, spravedlnost a soud. 9Hřích, že nevěří ve mne; 10spravedlnost, že jdu k Otci a už mě neuvidíte; 11a soud, že vládce tohoto světa je již odsouzen. 12Ještě vám mám mnoho co říci, ale teď to nemůžete unést. 13Až ale přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy. Nebude totiž mluvit sám od sebe, ale řekne vše, co uslyší – oznámí vám i věci budoucí. 14On mě oslaví, neboť vám oznámí, co přijme ode mě. 15Všechno, co má Otec, je mé. Proto jsem řekl, že vám oznámí, co přijme ode mě.
16Za okamžik mě už neuvidíte a za další okamžik mě znovu spatříte.“

J 16:28 28“Vyšel jsem od Otce a přišel jsem na svět. Teď zase opouštím svět a jdu k Otci.“

J 17:13 13Teď ale jdu k tobě a toto říkám na světě, aby má radost v nich byla dokonalá.

	2008
4. neděle velikonoční       Sk 2:14a. 36–41       1 P 2:20b–25       J 10:1–10       13. dubna 2008

Ježíš je Slovem…
	 Životem…
	 Pravdou…
	 Cestou…
	 Dveřmi…
	 Pastýřem…
To nejsou definice. Objevování těchto obrazů je na celý život. Krásné objevování …

Kdo dokáže i v dobách temných a těžkých důvěřovat, že Ježíš je dobrým pastýřem, je zachráněn. (Sv. Pavel by řekl vykoupen. Vykoupen z otroctví strachu.) Někteří lidé v koncentráku doufali přes všechnu tu nevyslovitelnou hrůzu, tím pádem měli lehčí život než ti, kteří se bez naděje také rozhodli zemřít vestoje.
Projevem úcty k dobrému Pastýři je úsilí o spravedlivý život.

Koho to zajímá, může postoupit k dalším závažným slovům: „Všichni, kdo přišli přede mnou, jsou zloději a lupiči.“
To jsou silná slova a silná obvinění. Kdo jsou ti zloději a lupiči? K pochopení nám pomůže vrátíme-li se k 9. kap. Janově o uzdravení slepce.
Co vše farizeové podnikli, aby dokázali, že Ježíš je podvodník. Nechtěli připustit, že by Ježíš dělal zázraky. Trvali na svém způsobu myšlení a osobovali si nárok na (náboženské) vedení národa.
Jejich vinou bylo, že nedali na Mojžíše a proroky a okřikovali druhé, že nikdo nesmí jít za Ježíšem. Uzdravenému mladíkovi láli: „My víme, že k Mojžíšovi mluvil Bůh, ale o tomto nevíme, odkud pochází.“ Okrádali mladíka i druhé o poznání, kým Ježíš je.
Ježíš označuje tyto učitele náboženství a představené lidu božího za zloděje a lupiče.
Samozřejmě Ježíš ví, že i oni byli okradeni svými učiteli náboženství, protože jim od dětství byly vštěpovány neúplné, nekvalitní názory.

My klidně sneseme označení dávných židů za zloděje a lupiče. Ovšem, kdo se snaží o vlastní poctivost, přizná, že i my jsme šizunkové.
I nám se nedostalo pořádného biblického vzdělávání o Bohu a neděláme mnoho pro porozumění Bohu. Jsme ošizení, ale šidíme sami sebe a jiné. Okrádáme, i když nelezeme do kapes jiným.

Většina přikázání desatera se dá převést na společného jmenovatele: Nekrást!
Krádež života, manželky, cti, času na setkání s druhými i s Bobem …
Nedávno jsem říkal, že Hebrejská bible (Starý zákon) nepoužívá slovo zbožný, ale spravedlivý. 

Jestli něco zanedbám, nevyužiji-li výhodné možnosti, ošidím (okradu) se (nebo i druhé). 
Děti nešidíme o hudební výchovu, taneční nebo autoškolu. Uznáváme, že umět plavat nebo znát cizí jazyk je potřebné pro život. Ale nevedu-li sebe nebo děti ke kázni, jsem zloděj. Nechám-li děti lenošit, poškodím je.
My faráři, kteří učíme z Písma jen něco, jsme lupiči.
Rodiče, kteří nepečlivě vedou své děti k Bohu, jsou zloději.

Jestli někdo, místo umění rozmlouvat s Bohem, nabídne druhému jen slova modliteb, ošidí jej.
Jestli místo porozumění Bohu vnucuji formulky, jsem lupič, stejně jako učitel, který je líný učit tak, aby studenti pochopili látku a naučili se myslet. Okrade je a škodí jim jestli jen zkouší, zda na jeho otázky odpovídají tím, co jim nadiktoval, co se on sám kdysi nabifloval ve škole.

Zamyslíme-li se nad tím, jak se z židů stali zloději Božího slova, pak – budeme-li chtít – se najdeme i my mezi zloději.
Nebudeme-li chtít, nikdo nám sebelepším výkladem nepomůže porozumět tomu, co Ježíš nazývá zlodějstvím a lupičstvím.

Víme, jak se zbožní nad Ježíšem pohoršovali. Víme, v jakých představách o Mesiáši byli vychovaní. Vynechali, že Mesiáš nejdříve udělá náboženskou reformu a soud nad židy. 
První generace „zlodějů“ některá místa z Písma přehlížela, další generace už byla okradená a slepě přebírala to, co je rodiče a rabíni zkresleně učili.

Jestli tedy židovský tatínek nevykládal dětem o Mesiášovi to, co o něm psali proroci, ale živil v nich „nadšenectví,“ jak Mesiáš příjde a osvobodí jejich národ, pak tím okradl děti o důležitá slova proroků, okradl je o porozumění toho, proč a k čemu má Mesiáš přijít. Oloupil děti o možné pochopení Ježíše.

Ježíš by rád dal židům svobodu, ale nejdříve by museli přijmout výzvu k obrácení. Ježíš přece plakal nad Jeruzalémem.: „Kolikrát jsem chtěl shromáždit tvé děti …, ale nepoznali jste čas svého navštívení.“ 

Tátové „milující své děti“ byli přesvědčení, že Ježíš je bludař.
Byli také okradení, narodili se do vykuchané náboženské výuky, ale nebyli nevinní.
Starý Simeón a další, kteří „očekávali boží království,“ nepřehlédli proroky a uměli rozpoznat poctivost Ježíše.
Ti „okradení“ se přece mohli uzdravit. Ježíšovo označení „zlodějů a lupičů“ je – přinejmenším pro nás – stanovením diagnózy (ne ortelem). Diagnóza je k uzdravení.
I k tehdejším židům přece přišel Ježíš jako lékař. Mohli naslouchat Písmu, prorokům a poslední generace měla příležitost naslouchat Janovi a přinejmenším Ježíšovi. „Pane, ponech fíkovník ještě tento rok, až jej okopám a pohnojím“. (Srov. Lk 13:8)
Kdyby pořádně četli Mojžíše a proroky, řekli by: „Milé děti, pozor, naši otcové nerozuměli prorokům a nám by se také mohlo stát, že špatně pochopíme Mesiáše. Proto si pečlivě přečteme, co o Mesiáši říkají proroci“.
Pak by nebyli zloději. Vedli by děti za Ježíšem dveřmi božího slova a ne cestou vlastních názorů (přelézáním zdí).
Jenže oni se obrátit nechtěli!
„Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ 

Přenesme se do našich (novozákonních) poměrů. Co kolikrát říkáme my kněží, rodiče a prarodiče dětem o Bohu? (Např. o „sv. přijímání“. Ježíš ani taková slova „svaté přijímání“ nepoužívá. Kdo vychází z Ježíšových slov a zajímá se, co znamenají? Okrádáme sebe i děti o správné poznání.)

„Běda vám zákoníkům! Vzali jste klíč poznání, sami jste nevešli, a těm, kteří chtěli vejít, jste v tom zabránili.“ (Lk 11:52) A to se přenáší na další generace.

Kde to končí? I my, když někdo začne od proroků, číháme na něj a hledáme, za co jej chytit. Horliví vždy něco najdou co nepasuje do jejich systému. (Něco na způsob: „Ten člověk není od Boha, protože nezachovává sobotu.“)

„Kdo má uši, slyš.“
Kdo chce slyšet, porozumí a rád si opraví svoje názory podle Ježíše. Pochopí podobenství o dveřích.
Pak bude vědět, proč chodí do kostela, proč jde ke Stolu Páně, jaká jsou pravidla k odpuštění …

Slova o lupičích a zlodějích nejsou dvakráte příjemná, zvláště tomu, kdo by si už teď přál vyznamenání za víru. Ale tomu, kdo trpí tím, že v mnohém Bohu nerozumí, jsou cestou, jsou diagnózou lékaře, která může vést k uzdravení.
	5. neděle velikonoční

	2020
5. neděli velikonoční       Sk 6:1–7       1 Petr 2:4–9       J 14:1–12       10. května 2020

Ještě se trochu vrátím k evangeliu minulé neděle. 

Ježíšova slova: „Vaše srdce ať se nechvěje úzkostí! Ověřili jste si důvěryhodnost Boha, ověřte si i důvěryhodnost mou“, byla reakcí na odpor Petra vůči Ježíšovu tvrzení, že Mesiáš bude zlikvidován.
Přečtěte si, prosím, alespoň konec 13. kap. Janovy.

Ježíšovo vítězství nad zlem a hříchem (jeho vzkříšení, nanebevstoupení a seslání Ducha) je i naším vítězstvím. Ten, kdo to přijme do svého života, žije nadějí, že všichni ti, kteří padli pro svobodu druhých, ponížení a dokonce i ti, kteří selhali, mají otevřené dveře do božího ovčince a nekončícího příjemného života s nebešťany. Toto zázemí božího přátelství nás posiluje v úsilí, aby se boží království co nejvíce projevovalo už tady na zemi. 

Reakce apoštolů na Ježíšova slova o jeho odchodu k Otci je podivná. Slova: „Odcházím k Otci, ale vrátím se pro vás,“ nejsou přece nijak záhadná, známe–li trochu způsob orientálního vyjadřování, nepřipadají nám nepochopitelná. Navíc, apoštolové měli možnost se zeptat na to, čemu hned nerozuměli.
Ježíš je přece skvělý učitel, schopný vysvětlit krok za krokem i věci nové, dříve neslýchané.
Ježíš nikdy učedníkovi, který se na něco ptal, neřekl: „To je tajemství.“ 

Už jsme si všimli, co učedníky blokovalo tak, že Ježíši nerozuměli. Byla to jejich přílišná jistota o své představě Mesiáše – válečníka, kterou získali při hodinách náboženství. 
Kdyby apoštolové Ježíši opravdu naslouchali, prožili by Ježíšovy Velikonoce jinak. Kdyby „nespali“ na hoře Ježíšova proměnění a všimli si, že Mojžíš a Eliáš (jejich největší světci) Ježíšovi – když mluví o své smrti – neodporují, ale podporují ho, Ježíš by jim mohl vysvětlit, k čemu jeho smrt poslouží. Jeho ponížení a popravu by přijali jako jeho věrní přátelé. Místo útěku by při něm stáli a v neděli ráno by se dostavili k jeho hrobu s očekáváním božího vítězství.

Ježíš nepřehání, když říká: „Já jsem dveře. Já jsem cesta, pravda i život. Nikdo nepřichází k Otci než skrze mne.“

Evangelium je pro nás dokonalým zrcadlem, které nám umožňuje růst do krásy Ježíšových učedníků. 

Nepohoršujeme se nad chybným jednáním učedníků, objevili jsme a přiznali si, že ani my nejsme pružnější.
V nenáboženském životě jsme poznali mnoho věcí, které se nám dříve zdály nemožné. 
Na mnoho věcí jsme změnili svůj názor. 
Ale proč jsme ustrnuli ve svých představách o Bohu a církvi? Proč nečekáme další (závratná) poznávání Boha a jeho další a další překvapení? Proč si myslíme, že vše už víme správně? Proč nepřipouštíme, že Boží láska je vynalézavější než naše. Jeho projevy přátelství jsou už vyčerpány?

Náboženská nesnášenlivost je nebezpečnější, než si připouštíme. Bláhově si to mysleli i apoštolové a Ježíšovo varování a jeho pomoc odmítali. Patřili přece k lidem, kteří nechtějí ubližovat druhým.
Ani my nechceme ubližovat druhým. Ale nechceme slyšet, že i apoštolové ubližovali nevinným, že naši předkové také někdy ubližovali a že i církev ubližovala … že i my jsme v ohrožení stát se pachateli.
Často prohlédneme, až když sami selžeme – pokud svou vinu nevytěsníme nebo ji přestaneme vytěsňovat.

Apoštoly usvědčila z jejich selhání až Ježíšova mrtvola. Dříve Ježíšovým varováním nevěřili. Ani tomu, že se od něj rozutečou, nechtěli uvěřit.
My starší tomu rozumíme, netušili jsme, že by mohly selhat naše autority a že jednou selžeme i my. – My, kteří jsme se odmala chtěli podobat správným hrdinům a zasvětili se dobru!
Nikdo nejsme nevinný, a ne všichni statečně svou vinu přiznají.
Už si bláhově nemyslíme, že bychom před dvěma tisíci roky rozhodně stáli na straně Spravedlivého.

Nikdo nás nepřipravoval do života podle evangelia.
I řada světců měla také temnou část života. Chyby církve jsme zakrývali, schovávali. Církev se nebiblicky a ideologicky a přes Ježíšův zákaz (Mt 23:9–10) prohlásila za Matku a za Neomylnou.

„Ano, starozákonní lid byl hříšný, i Bible o tom píše,“ tvrdíme. „Židé byli zavrženi a my jsme jediný lid boží, stojící na svatých apoštolech.“
Církev stojí pevně na svých nohou jen tehdy, vyznává-li svou službou (nejen slovy): „Jen Ježíš je Pán,“ ale povážlivě se kývá a selhává, když náročné následovní Krista nahrazuje institucí, která sama sebe manipulativně prohlašuje za vlastníka boží pravdy. Když zapomíná, že je teprve na cestě hříšníků do božího království.
Křesťané mnohomilionkrát nespravedlivě osočovali ty druhé: „Židé nám ukřižovali Krista Pána,“ a „Židé se dopustili bohovraždy.“
Nenašel se biskup nebo papež, který by řekl: „Ten, kdo takovou větu vypustí z pusy, rozdmýchává nenávist, podněcuje k pogromům a dopouští se strašného hříchu!“

Málo jsme se zastávali nespravedlivě stíhaných.
Mnohokráte jsme mlčeli ke zlu.
Mnohokrát jsme neudělali to, co jsme měli udělat.

Před mnoha lety jsem si uvědomil, že největším nebezpečím je, když přecením sám sebe a podcením náročnost určité situace a života. Takové smýšlení je šikmou plochou, po které se sunu k chybě nebo selhání.
A sebejistota: „To se mně nemůže stát,“ tu šikmou plochu ještě namydlí.

Apoštol Petr se přiznává nejen k těmto slovům, také vyznává, že mlčel ke zlu, nezastal se nespravedlivě stíhaného, zapřel drahého přítele a utekl od něho.
Petr ale také svědčí o Ježíšově odpuštění, a o Ježíšově důvěře, když mu svěřil péči o boží lid, včetně apoštolů. Svědčí také o Ježíšově terapeutickém umění – třikráte Petrovi říká: „Pas mé stádo,“ aby byl Petr schopen se svou vinou žít a sloužit druhým.
Nedokonalému Petrovi Ježíš svěřuje ty, kteří se někdy chovají jako tupé stádo a jako hloupé ovce s vlčími sklony. A přislibuje nám: „Nenechám vás opuštěné …“

Ale vraťme se k příčině náboženské zatvrzelosti přijímat věci nové. Jsme pyšní na to, co „víme, známe a umíme“, na to co my pokládáme za správné. A bráníme Duchu božímu.
Jan Rybář na to vtipně upozorňuje ve svém fejetonu. 

Proč se tak úporně bráníme, když dobrý hospodář vynáší ze svého pokladu nové i staré. (srov. Mt 13:52) (Naším pokladem je napojení se na Ducha božího.)

Apoštol píše: „Víme, že všecko napomáhá k dobrému těm, kdo milují Boha, kdo jsou povoláni podle jeho rozhodnutí.“ (Ř 8:28)

I nám – nedokonalým a selhávajícím – svěřuje Bůh, s nabídkou své pomoci, podíl:
 –	na pastýřské službě v péči o děti a další lidi
 –	na prorockém poslání k hájení Boží pravdy a důstojnosti a svobody člověka
 –	na kněžské službě „vcházení a vycházení“ (viz výše), neboť u Boha jsme doma a smíme se stávat Ježíšovými učedníky, hlásajícími jeho zprávu.

K našemu pěstování sociální inteligence, soucitu a odvahy, ke kterému nás Bible vede, přikládám v příloze přitakání psychologa.
A nezapomeňme, prosím, na to, co znamená Ježíšovo zmrtvýchvstání a zabudování tohoto daru do jednání ve svém životě.

Kde bych bez Ježíšova přátelství byl? Čeho všeho špatného bych se bez jeho vyučování a pomoci dopustil?

O podobenství „základního kamenu“ – připomínaném apoštolem Petrem v druhém čtení – jsme dost podrobně mluvili.
Stavbu božího království máme stavět podle Ježíše (architekta a základního kamene) „na milimetr přesně“. Nikoliv podle svých nápadů a „jak to cítím“ (nesnáším tu floskuli: „Já to cítím tak, ...“ a ten namyšlený přístup k závažné věci).

Příloha:
Hrdinství se lidé mohou naučit          4. 5. 2020       Ivona Remundová

Když bylo Philipu Zimbardovi pět let, dostal infekční chorobu. Zákeřnou nemoc, na kterou se masívně umíralo, prodělal v jedné z newyorských dětských nemocnic. A rozhodně tehdy nešlo o luxusní zařízení. „Mnoho a mnoho dětí tehdy trpělo na infekční onemocnění. Žlutá zimnice, dětská obrna, spála, tuberkulóza, černý kašel...“ vzpomíná Philip Zimbardo, americký psycholog známý jako koordinátor stanfordského vězeňského experimentu.
On sám si takový "experiment" prožil jako dítě v nemocnici. Teď už experimentuje jinak.
Se svým týmem učí lidi, jak se stát, nebo vychovávat "rozumné hrdiny". A s tímhle programem se chystá i do Česka.
„Já jsem dostal černý kašel a oboustranný zápal plic. Děti s infekčními chorobami zůstávaly nejdřív doma, a pokud se neuzdravily, musely se podle zákona poslat do nemocnice. Byla to Nemocnice Willarda Parkera pro děti s infekčními onemocněními. Pro všechny děti a všechny choroby. Nejmladším byly dva roky, menší mohly být doma. Byly tam děti od dvou do šestnácti let. Já jsem šel do nemocnice s tím, že se mi těžko dýchá. Myslel jsem, že mi doktor něco předepíše. Tehdy ještě penicilin neexistoval. Nebyla antibiotika.“
Jak vás tedy léčili?
Nevím. Jen tam ležíte a čekáte, až vám píchnou nějaké léky, to je všechno. Když zavřu oči, vidím velké oddělení, stovky postelí vedle sebe, nad sebou. S oboustranným zápalem plic a černým kašlem jsem sotva dýchal. Skutečně jsem bojoval o každý dech a nejtěžší bylo něco sníst. Takže jsem moc nejedl, byl jsem hrozně vyzáblý. Čím byl člověk hubenější, tím byl slabší a tím spíš umřel.
Vzpomínáte, jak jste se z nemocnice dostal?
Přišla sestra a řekla: „Dobré zprávy, pustíme tě domů!“ Já jsem začal brečet, myslel jsem, že to znamená, že umřu. „Ne, ne, opravdu pojedeš domů.“ Vyskočil jsem z postele a sesypal se na podlahu. Šest měsíců jsem se nehýbal a ochably mi svaly. Byl duben, přišel jsem domů, do maličkého bytu a tam stál velký vánoční strom.
„Ten stromek nesundáme, dokud se Philip nevrátí domů,“ řekla tehdy máma. Tak jsem si řekl, že to nejhorší mám za sebou. A když jsem přežil tohle, tak jsem možná nesmrtelný. A jako nesmrtelný musím konat dobro, nemůžu se jen tak poflakovat. A takhle mladý jsem se rozhodl odvděčit Bohu za to, že mě ušetřil. Takže budu dělat dobré skutky, pro kamarády a rodinu...
Co je tedy ten faktor, který rozhodne o tom, jestli z utrpení člověk vyjde silný a dobrý, nebo jestli to člověka zlomí a bude trpět celý život?
Myslím, že když jsou zdrojem vašeho utrpení v dětství jiní lidé, když vás rodiče bijí nebo zneužívají, tak se chcete pomstít, ale jste ještě příliš malí. Pak vyrostete a stále myslíte na tu pomstu. V mém případě to bylo opačně. Já jsem mohl říct, že mě Bůh ušetřil. Moji bratři a všichni ostatní byli rádi, že jsem doma. Takže mé utrpení způsobila nemoc, nikoliv lidé.
Jakou cestou by měli jít ti, kteří trpěli právě kvůli jiným lidem?
Jedna z mých prací se týká psychologie perspektivního vnímání času. Vyvinul jsem psychologickou stupnici, takzvaný Zimbardův dotazník časové perspektivy ZTPI. Ten měří, do jaké míry který člověk žije v minulosti, přítomnosti a budoucnosti. Někteří lidé, kteří se soustředí na minulost, z ní vnímají jen to špatné. Výčitky, neúspěch, zneužívání, samé hrozné věci. Jiní si zase pamatují spíš oslavu šestnáctin, kamarády, prázdniny. To označujeme jako pozitivní a negativní minulost.
Lidé orientovaní na přítomnost mohou být buď fatalisté. Když jsou chudí, neplánují do budoucnosti, nic jim nevyjde, tak zůstanou chudí. Když jsou muslimové, mohou zase věřit, že jim víru poskytne Alláh. Nebo mohou být hédonisté, kteří žijí pro radost, potěšení, senzaci, vzrušení. To jsou dva způsoby orientace na přítomnost.
No a lidi, kteří se orientují na budoucnost, ti se ptají, „co musím udělat dnes, aby můj život byl zítra lepší?“ A jakého pokušení se musím vzdát, protože s sebou nese příliš velké riziko. Když neodolám, mohl bych se stát závislým, nebo jít do vězení. Druhý způsob orientace na budoucnost se nazývá transcendentální budoucnost: „Budu dobrý člověk, protože až umřu, půjdu do nebe.“ Připadá mi, že někteří lidé se rodí jako hrdinové. Že to mají v sobě.
Taky říkáte, že hrdinství se dá naučit...
Myslím, že někteří lidé, nechci říct, že by se jako hrdinové narodili, ale jako by měli v životě nějaké poslání. Pomáhat lidem. Být ochoten trpět. Celý život sloužit lidstvu... A máme i příklady: Mahátma Gándhí, Nelson Mandela, Martin Luther King, Matka Tereza... Známe jejich jména, protože byli celoživotními hrdiny. Ale je jich velmi málo. Proto je známe.
Já také říkám, že obyčejní lidé dělají hrdinské skutky pořád. Ale o nich nic nevíme. Udělali třeba jen jeden a nebyla u toho média. Média se přece zabývají jen tím negativním. Já si tedy myslím, že bychom měli ctít obyčejné hrdiny. Jejich činy jsou mimořádné, ale jsou to obyčejní lidé. Nejsou chytřejší, vzdělanější, milosrdnější, ale v určité situaci jsou schopni poodstoupit a uvědomit si, co je správné a co špatné. A povzbudit ostatní, aby to správné udělali také. Myšlenka je taková, že hrdinství se lze naučit, hrdinové jsou obyčejní lidé. I děti mohou být hrdiny, dáte-li jim vizi, jak se k hrdinství inspirovat a jak se jej naučit. Nestačí říct, "prostě to udělej".
Co to znamená být hrdina?
Znamená to chápat, co je dobré a co špatné. Vyhodnotit překážky ke konání dobra. Občas je překážka ve mně. Topí se dítě, chci ho zachránit, ale neumím plavat. Tak to neudělám. Občas je překážkou, že jsem moc malý. Někdo velký měl nehodu, nemůžu ho zvednout. Tak co udělám? Občas je to situací. Kolem je spousta lidí a nikdo nepomůže. Efekt nezúčastněného diváka. Kdybych byl sám, pomohl bych, ale situace mě nutí to neudělat. Záleží na člověku, uvědomělosti, sytému a situaci.
Občas je to systémem. Například v Číně, když někomu pomůžu v nouzi, můžou mě soudit a říct, že jsem to zavinil. A můžou skoro vždycky vyhrát. Takže v Číně lidé pomáhají málokdy. I když je naprosto jasné, že... Máme třeba záznam z bezpečnostní kamery, jak auto srazilo tříletou holčičku. Ležela tam a projelo kolem ní spoustu lidí. Nikdo nezastavil, aby jí pomohl. Až ji přejel a zabil projíždějící kamion.
Bylo to všude v čínských zprávách. Spousta lidí řeklo, že by nepomohli, protože by jim to dali za vinu. V takovém případě se musí změnit systém. A dodržovat tzv. Zákon milosrdného Samaritána. Pokud se snažíte pomoci někomu v nouzi, nesmějí vás žalovat. Tím se sníží překážka pro nečinnost. Říká se tím: Teď bys měl něco udělat.
Co si o tom myslíte vy? Kdo jsou ti hrdinové? Kdo jsou ti lidé, kteří pro něčí záchranu riskují vlastní život i životy svých dětí?
Existuje studie, která se zabývá tím, jací lidé pomáhali Židům za druhé světové války. Předpokládalo se, že rozhodujícím faktorem bude vzdělání. Že vzdělanější lidé spíš schovávali Židy před Hitlerem. Ale zjistilo se, že to není pravda. A tak se snažili najít jiné společné znaky. Kdo byli ti lidé a co měli společného. A zjistilo se, že hodně záleží na tom, jestli ti lidé byli v dětství bití nebo ne. Což byl velmi zajímavý výsledek.
To málo, co vím o obyčejných lidech, kteří nasazovali život za záchranu Židů, je, že v mnoha případech pocházeli z rodin, kde byly jasně dané morální hodnoty. Co je správné a co je špatné. Pokud uděláš, co je správné, získáš si úctu, pomůžeš rodině. A pokud uděláš něco špatného, Bůh tě potrestá. Morálka byla důležitější než myšlenka, že všechno je relativní. Všechno totiž není relativní. Některé věci jsou jednoznačně špatné. Lidský život je dobrý. Všechno, co způsobuje utrpení a ztráty na životech, je zlé. To si rodiče museli uvědomit a předat to dětem. Nezáleželo na tom, kdo byl vzdělaný, nebo kdo si co dokáže vyargumentovat...
Jak tedy mohu pomoci svému dítěti jít touto cestou?
Rodiče musí jít příkladem. Děti poznají, když děláte něco jiného, než říkáte. Musíte být důslední. Musíte udělat, co řeknete. I drobnosti, které řeknete nebo uděláte, jež se zdají nepodstatné, jsou důležité, protože děti vás sledují. Mají maminku a tátu a čerpají z obou. A vnímají, co říkáte po telefonu, že se hádáte s manželem nebo s rodinou. Učíte dítě, aby se chovalo hezky, ale už vás slyšelo, jak pomlouváte sousedku, jak říkáte, že mužům se nedá věřit. Myslím, že je velmi důležité, aby rodiče měli vysoké morální hodnoty a vysvětlili dětem, co je dobré, čemu se vyhnout, a šli příkladem.
To by se mělo učit ve školách, třeba místo jedné hodiny matematiky týdně by se mohla učit hodina hrdinství. To by bylo skvělé. Dětem by se mohl dát jednoduchý příklad. Nějaké dítě spadlo a zranilo se, teče mu krev. Co uděláš? Měl bys mu pomoct. A kdy by se pomáhat nemělo? Když se třeba dvě děti perou a ty jsi malý. Co dělat v takovém případě? Říct to učiteli, zavolat policii... Jde o to, že by se vždycky mělo něco udělat. A my učíme, jak jednat správně a chytře. Poodstoupit a vyhodnotit situaci.
Můžete uvést konkrétní příklad?
V New Yorku se před třemi lety stalo něco neuvěřitelného na stanici metra. V New Yorku jezdí metrem každý, není to drahé a dostanete se kamkoliv. A všichni vědí, že vlak jezdí každou chvíli. Na stanici byla spousta lidí. Jeden běloch dostal záchvat a spadl do kolejiště. A všichni vědí, že ho ten vlak přeřízne na tři kusy. Spousta lidí se na to dívá a nikdo nic nedělá.
Na stanici přijde Afroameričan se dvěma dětmi. Vidí, že lidé přihlížejí a nikdo muži nepomůže. Řekne cizímu člověku, aby mu dohlédl na děti, a skočí dolů na koleje. Byl to velký chlap. Vzal toho muže, položil ho mezi koleje a lehl si na něj. A v tu chvíli nad ním přejede vlak. Nad hlavou má jen pár centimetrů. Pokud by se nadechl, srazil by mu vlak hlavu. Jmenuje se Wesley Autrey a je k tomu úžasné video. Říká se mu superhrdina z metra. Tomu, co udělal, se říká impulzivní hrdinství.
Ale nebylo to rozumné. Představte si, že by se muž pod ním pohnul, a jemu by to useklo hlavu přímo před jeho dětmi. Viděly by, jak vlak jejich otci rozrazí lebku. Z toho by se nikdy nedostaly. Navíc se o týden později stalo totéž. Někdo, kdo to video viděl, skočil dolů, sebral toho člověka, zavolal, že potřebuje pomoct. Dva lidé je zvedli, všichni se z kolejí dostali včas a šli do práce. To byl moudrý hrdina, který na situaci nereagoval impulzivně. A tohle učíme, dáváme podobné příklady. Jak být moudrý a efektivní, ale nikdy neriskovat vlastní život.
S tímhle učením se chystáte i do Česka. Jak to bude probíhat?
Vyvinul jsem mnoho vzdělávacích programů pro školy. Většinou střední a vysoké, ale snažíme se i o základní. Program je založený na provokativních videích. Vidíte, že někdo leží na schodech a nikdo mu nepomůže. Učitel je v roli kouče. Třída se rozdělí na týmy, které tvoří vždy chlapec a dívka. A ptají se: Proč nikdo nepomáhá, co bys udělal ty, co by se mělo udělat? Celé to trvá tak hodinu. Učitel se ptá, děti se baví s učitelem i mezi sebou. Nebo pouštíme video, kde jsou lidé v místnosti, která vypadá, že hoří, je tam kouř. Když jste mezi lidmi, kteří nereagují, sami také nereagujete. I když byste mohli uhořet. Neuvědomíte si to. A jeden z programů odpovídá na to, jak takové situace vyhodnotit.
Máme ještě další o nastavení mysli. Většina lidí má nastavení mysli fixní. „Jdou mi křížovky, neumím zpívat, nejsem dobrý na jazyky, ženám nejde matika...“ To jsou předsudky vůči sobě i vůči ostatním. Měli bychom mít růstové nastavení mysli. Soustředit se na zlepšování, snahu, úsilí...
Je k tomu zase spousta příkladů. Pořádáme tyhle programy, do kterých jsem investoval hodně peněz a času. Ty programy jsme certifikovali. Máme celkem šest programů pro školy i jednotlivce. A pak já nebo další lidé pořádáme školení. Naučíme vás, jak na to. A předáme vám licenci, abyste mohli školit sami. Náš program je v celém Maďarsku. Během let je na mnoha středních školách. Je na mnoha místech v Polsku, v Krakově a Varšavě. Je i na Sicílii, v ghettech, odkud pochází moje rodina.
Ale také v Indonésii na Bali, tam jedu za týden. Jsme v Geelongu v Austrálii. Brzy budeme na Slovensku a doufáme, že Česko brzy přibude, protože zájem má asi pět organizací, které mě slyšely mluvit. Právnická fakulta UK, Knihovna Václava Havla, lidé kolem památníku Bubny... Celé je to o tom, že se ptáte: Co bys dělal ty? Víte, hrdinství a příběhy o něm jsou jedna věc, ale pořád se musíte ptát: Co bys udělal ty?
Americký psycholog známý zejména jako koordinátor stanfordského vězeňského experimentu, během něhož bylo 24 náhodně vybraných studentů drženo v předstíraném vězení ve sklepě budovy Stanfordovy univerzity. Zimbardo obdržel v roce 2005 cenu Nadace Vize 97, kterou založil exprezident Václav Havel se svou ženou Dagmar. Předání ceny doprovázalo české vydání jeho knihy Moc a zlo.
www.flowee.cz

	2017
5. neděle velikonoční       Skt 6:1–7       1 Petr 2:4–9       J 14:1–12       14. května 2017

Ve Skutcích apoštolských a v epištolách vidíme, jak první učedníci znali Tanach („starý zákon“) a jak jím žili. Pojmům „královské kněžství“, „kámen úhelný“ rozuměli víc než my.
(Bez „Mojžíše“ neporozumíme Ježíšovi.)

K prvnímu čtení.
Ve velikonoční době znovu žasneme, do jaké míry se nám Ježíš zasvětil. My se od křtu zasvěcujeme Ježíšovu království.
Křtem jsme přijali poslání ke službě pastýřské (královské), kněžské a prorocké.
Služba pastýřská je péčí o svěřené (v manželství, rodičovství, sociální a jakkoliv potřebné) a je přijetím určitého dílu zodpovědnosti za společný životní prostor. (Srov. 1 Kor 12:28; Ef 4:11)
Proto byli „vkládáním rukou“ ustanoveni za jáhny ti, kteří pověření k „sociální službě“ přijali.
Proto přijímají pověření ke své službě manželé při svátosti manželství a kněží ke své službě svátostí služebného kněžství.

Kéž by si biskupové uvolnili ruce ke konzultaci s Bohem – k modlitbě (aby jednali a mluvili jako Ježíšovi vyslanci), ke službě slovu Božímu a k péči o srozumitelnost liturgie.

Je potěšitelné, že množství kněží se po vzkříšení Ježíše obrátilo.

K druhému čtení.
Na Kristu – kameni nárožním – máme stavět (podle jeho plánů a na „milimetr“ přesně). 
Duchovní chrám je společenství, ve kterém přebývá Bůh (srov. Jan 14:23).
Stavba potřebuje tvrdé podloží – skálu. Kameny v základech musejí být kvalitní, aby se pod tíhou zdiva nerozpadly (čím větší a vyšší je stavba, tím je třeba kvalitnějšího materiálu – Ježíš se pod tíhou naší hlouposti a zla nezhroutil).
Nejdůležitější je kámen úhelný, nárožní (na rohu) váže, spojuje obě zdi.
U velikých staveb byly základové kameny obrovské (a nejširší), často vystupovaly před vnější zeď – slepý nebo jdoucí ve tmě na ně mohl narazit. 

Řecké slovo skandalon má úplně jiný význam než náš skandál – ten je nepřípustnou morální aférou, která se provalila na veřejnost.
Skandalon je překladem hebrejského mokeš nebo mikešol. Ta slova znamenají léčku, past, osidlo, tenata, nástrahu, návnadu, pád, překážku, na kterou se naráží nebo se o ní zakopává ve tmě, kámen, o který lze klopýtnout.
Bůh na nás žádné léčky nechystá. Dodržuje to, k čemu vybízí nás: „Nebudeš zlořečit hluchému a slepému, nepoložíš do cesty překážku (skandalon), ale budeš se bát svého Boha. Já jsem Hospodin.“ (Lv 19:14)

Ten, kdo se nechá oslepit svou zlobou, kdo se z lenosti a hlouposti nevzdělává – žije ve tmě.
Mnozí narazili na Ježíše, přivodili si pád. Velekněz byl slepý pomstou, dav nepřemýšlel, nechal se zmanipulovat. Stalo se jim to, před čím je varoval už prorok Izaiáš: „Tápeme, ohmatáváme stěnu jako slepí, hmatáme jako ti, kdo nemají zrak. V poledne klopýtáme, jako když se stmívá, mezi zdravými jsme jako mrtví“ (Iz 59:10).
Představme si slepého, jak jde okolo stěny domu, ale na rohu zakopne o vyčnívající úhelný kámen nebo – pokud je vysoký – na něj narazí.

Ježíš nás přišel ze „slepoty“ uzdravit. 

Ježíš ale nejpřísněji varuje každého, kdo by položil skandalon do cesty druhému. „Kdo by svedl k hříchu jednoho z těchto nepatrných, kteří ve mne věří, pro toho by bylo lépe, aby mu pověsili na krk mlýnský kámen a potopili ho do mořské hlubiny.“ (Mt 18:6)

Politici, (typu Hitlera, Lenina …) svádějí lidi a přivádějí je do záhuby.
Platí to i o lidech církevních (typu Kaifáše a Annáše). „Běda vám, slepí vůdcové!“
„Vede-li slepý slepého, oba spadnou do jámy!“ (Mt 15:14)
Musíme si dávat bedlivý pozor, abychom – na milimetr přesně – stavěli na Kristu a pečlivě k němu vedli své děti. Apoštolové nás varují, i oni udělali řadu chyb (i po Seslání Ducha svatého).

Na Ježíše někteří lidé narazili (a naráží) – ukazuje se smýšlení jejich i našich srdcí (srov. Lk 2:35, 8:12; 1 Kor 4:5b; 2 Kor 3:3; Gal 4:6). To jsou ti, kteří se neobrátili (jdu-li špatným směrem, nepomůže mi, abych se víc snažil a šel rychleji).
I kněžstvo může zbloudit, proto je nutné stále svůj život, jednání, slova a myšlení porovnávat s Ježíšem.

Ceníme si té výsady, že křtem smíme patřit do lidu Božího a do královského kněžstva. 
Ale to není nic nehybného – před týdnem jsme si říkali, že Duch se vyznačuje životním a životadárným pohybem.

K evangeliu.
„Ověřili jste si důvěryhodnost Boha a pravdivost jeho slov – ověřujte si i pravdivost mou!“
Naše důvěra Ježíšovi se má co nejvíce blížit jistotě. I my se snažíme být co nejdůvěryhodnějšími pro druhé (nejbližšími počínajíc), aby měli co největší jistotu o našem přátelství, o naší lásce, spolehlivosti a o pečlivém hledání pravdy (o hledání pravdy bude ještě řeč).

Ježíš využil své smrti k tomu, abychom poznali, že smrt je průchodná a že díky Bohu vede do Domova. 

Ježíš nám ukazuje cestu a připravuje nám místo. Kde? U Boha? Tam je vše připravené.
Připravuje nám místo v nás – pro pochopení jeho úmyslů, plánů. Abychom jeho názory „vpustili do sebe“, přijali je za své.
To není samozřejmé. Vidíme, že nejen fanatici, sektáři a nekritičtí straníci nehledají pravdu, myslí si, že ji vlastní. Nenaučili se kriticky myslet a ověřovat si to, co učitel nebo někdo jiný říká.

Ježíš dvakráte po sobě(!) říká: „Bohatý těžko vejde do božího království“ (Mt 19:23–24).
Bohatství, kterého jsme se domohli vlastní pílí, si pochopitelně ceníme. Platí to i o bohatství duchovním. Studoval jsem, skládal zkoušky … a teď někdo říká, že je to jinak než co jsem si pracně vybudoval.

Náboženské vzdělávání Izraelitů je pozoruhodné. Vzdělávají se celý život. 
Tímto vysokým vzděláním prošli i apoštolové. Navíc se řadu měsíců učili u svého Mistra.
Uznávali, že Ježíš přichází od Boha. Odkývali Ježovo varování, že některého Mistra nemůže učedník přerůst. A přesto občas podlehli pokušení, že už toho vědí dost. A že něco vědí lépe než jejich Rabbi (někdy ho i opravovali a kárali).
Když se i apoštolé dopustili této chyby, jak by se netýkala mě?

Ježíš neříká nic zbytečně, nikdy nepřeháněl.
Znovu a znovu si mám dávat pozor, zda v sobě máme místo pro to, co nám Duch boží ukazuje jako nové (srov. Mt 13:52).
Ježíšovy názory jsou i námi odmítány!

Slova: „Já jsem cesta, pravda a život“, jsou velice provokativní. „Všichni, kteří mluví podobně, jsou lháři, lupiči a vrazi“ – jsme slyšeli v evangeliu před týdnem. 

Ti, kteří tvrdí: „Každý má svou pravdu“, jsou podezřelí a nevzdělaní.
Nikdo nevlastníme pravdu. Ježíš vidí vše v jiném nadhledu. My žijeme jen při zemi.
Ale máme výhodu, že nás učí nejvzdělanější Učitel. Od něj můžeme nejvíce získat.
V porozumění Ježíšovi – Pravdě se ovšem jen blížíme.

Pravda není otázkou názoru. Podstatné je, nakolik Pravdu hledám a nakolik podle ní žiji.
„Pravda je to, co mě činí lepším,“ říká M. Gándhí.
A. Solženicyn napsal pojednání: „Nežít se lží.“

Možnost vzdělávat se od Ježíše nás zavazuje. (Kdo vystudoval například medicínu, je odpovědný za léčení nemocných. Statik je odpovědný za pevnost mostu …)
Je nám ctí společně hledat Pravdu, žít podle poznané Pravdy, hájit ji …
Přijímáme za ni odpovědnost.

Každý máme kousek vhledu – do svého oboru.
A každému Bůh nabízí veliké a zásadní poznání a vhled do životně důležitých věcí (co je dobro a zlo, spravedlnost a nespravdlost, co je láska, milosrdenství, odpuštění, náprava, smíření, pevnost a měkkost, co nám prospívá a co škodí …
S lidmi, kteří přijmou Ježíšův životní styl, jeho pravidla, se snadněji domluvíme. S nimi budeme lépe a přesněji nahlížet na správnost jednání, na manželství, vztahy mezi rodiči a dětmi, na dějiny, politiku, přístup k životnímu prostředí …, ke všemu a na vše.
S lidmi, kteří hledají boží náhled na všechny podstatné otázky života, se dá snadněji spolupracovat a nést společně odpovědnost i za budoucnost.

„Poznáte pravdu a pravda vás osvobodí. Nejen od vlastních omylů a chyb, i od zlé spolupráce s těmi, kteří vědomě páchají zlo nebo s těmi, kteří se mýlí – rychle je prokouknete.“

Navrhuji vám, pročíst si k tomu jeden z příkladů božího vyučování k vhledu do politiky: Iz 59:1–60:1.

Víc už nestihnu.

	2014
5. neděle velikonoční       Sk 6:1–7       1 P 2:4–9       J 14:1–12       18. května 2014

Velikonoční doba nás vybavuje pro život.
Považujeme si jakého poznání, vhledu do života a přátelství se nám dostává.

V Letohradě slavíme pouť s Janem Nepomuckým. K jedinečné barokní kapli nad městem půjdeme s otázkou: „Za jaké hodnoty bychom byli ochotni položit život?“ 

K 1. čtení: „Nebylo by správné, abychom zanedbávali službu božímu slovu“, řekli apoštolové. K sociální práci ustanovili jáhny. Neboť služba potřebným patří k bohoslužbě – Bůh slouží lidem a člověk má být prodlouženou rukou boží. (Srov. Dt 26:1–12) 

Čím to je, že se k nám lidé nehrnou!
Kdekdo nadává na EU a pomlouvá ji, že nás zbavuje naší tradice a hodnot.
Nikdo nám nic nebere, my sami se zříkáme podstatného. Proč máme menší sebevědomí než muslimové?

K 2. čtení: Jako zedník stavící vysokou věž klade kameny na milimetr přesně podle základního kamene, tak křesťan poměřuje svůj život a své názory podle Krista. 

Kdo se vyučuje u Ježíše, přijal křtem službu královského kněžstva.

Židé patřili obřízkou do královského kněžstva a přece jich hodně klopýtlo při setkání s Ježíšem. Řada Ježíšových učedníků od svého Mistra odešla. Mnoho pokřtěných se drží raději svých „rabínů“ (církevních Učitelů, Učitelek, Mistrů, svatých, omilostněných …, často úctyhodných) než Ježíše. 

K evangeliu:
Tento text čteme někdy na pohřbech. 

Naše společnost se bojí smrti.
Malé děti se ptají: „Maminko, ty také umřeš?“
Dítě, které se ptá: „Co bude s malým bratříčkem, který umřel?“, od dospělých může slyšet trapnou odpověď: „Bude z něj andílek“.
Větší děti už otázky o smrti nekladou, poznaly, že by dospělé uvedly do rozpaků.

Housenky jen žerou. Nevědí, že z některých bude krásný motýl.
My máme od Ježíše důležité informace, že smrt je průchodná. Máme se na co těšit. Můžeme o své budoucnosti mluvit, počítat s ní a zbavovat se strachu ze smrti.
Každý pohřeb nám připomíná, co je v životě důležité. Víme, co děti potřebují do školy, na skautský tábor, co potřebujeme do nemocnice nebo na dovolenou. V některých zemích jsou obyvatelé bez hysterie připraveni i na možnost války.

Lidé, kteří věří kde čemu, třeba ufónům, se za své názory nestydí. Proč nebýt hrdí na poznání, kterého se nám od Boha dostává? Můžeme svědčit o štědrosti a velikosti Boha, který s námi navždy počítá.
Své poznání máme rozumem podloženo. Ano, jsou za ním stovky hodin promýšlení.
Nikomu to nevnucujeme, ale je normální mluvit o své naději.

Když teď někteří lidé slyší, že by mohla být válka, jančí. Schovávat hlavu pod polštář nám ale nepomůže.
Co bychom dělali, kdybychom se ocitli ve válce?
Je důležité žít zlu natruc. Třeba bychom přežili. Ale v každém případě chci zemřít „vestoje“ jako Ježíšův člověk.

Dnes si můžeme úryvku z evangelia všimnout víc, než se stihne na pohřbu.

Pro pokročilejší:
Ježíš přišel, aby nás dovedl k Otci. Izraelité už od Mojžíše věděli, že se člověk zločinem vylučuje ze soužití.
Ježíš ale připomínal, že zbožní Izraelité likvidovali proroky. Varoval je, že ubijí i Mesiáše.
Jenže ani jeho nejbližší – apoštolové – nevěřili, že by se to mohlo stát.
Několikrát se jim to pokoušel vysvětlit!! Marně.

Evangelia ukazují, jak a proč se to stalo.

Neopakovat staré chyby je důležité.
Je pro nás Evropany důležité, abychom Putinovi nedovolili okupaci Ukrajiny, případně rozpoutání války – abychom neopakovali chyby, kterých se Evropa dopustila, když ustupovala Hitlerovi.

Podobně je pro nás důležité, abychom neopakovali chyby Ježíšových apoštolů a učedníků.

Doufám, že si každý přečetl, co předchází dnešnímu úryvku.
Náboženští funkcionáři se rozhodli zabít nejen Ježíše a přinejmenším jednoho z jeho učedníků – Lazara.
Jidáš už odešel prodat svého Mistra.
Evangelista říká: „Nastala noc“. (Srov. Jan 13:30). To sdělení je víc než jen časovou informaci.
Ježíš se opět pokoušel sdělit svým přátelům, že doba jeho života končí. (J 13:33) Ale apoštolové zůstávají ve tmě, Ježíš – Světlo je nezajímá.

A to jsou po „prvním svatém přijímání“!

Petr odporuje ….
Ježíš vysvětluje: „Kam já jdu, tam mne nyní následovat nemůžeš; budeš mne však následovat později.“
Petr: Proč tě nemohu nyní následovat? Svůj život za tebe položím.
„Kdepak, ty mě třikrát zapřeš.“

Nálada ztěžkla, učedníci nechápou, co jim Ježíš říká.
„Odcházím k Otci …“

A jéje, Ježíš už zase začíná …
Co zase vede za pesimistické řeči?
To si nevěří? Projel slavně Jeruzalémem na oslu, my jsme volali: „Máme nového krále“, davy jásaly. Převzetí moci bylo na dosah.
Na co Ježíš čeká? Nevěří si? Chce získat ještě víc příznivců?
Má obavy z římských vojáků, které Pilát na posilu přesunul do Jeruzaléma? Neumí se spolehnout na svou moc? Naše oddanost mu nestačí? Jsme ochotni se za naši svobodu bít!
Proč váhá? Proč to zdržuje? Všichni lidé jsou přece ochotni svrhnout okupanty. Přidali se zbraněmi v ruce i k těm, kteří se vydávali za Mesiáše před Ježíšem.
Jenže teď se to najisto povede. Ježíš je pravý Mesiáš! Je vyzbrojen mocí z výsosti. Jaképak váhání, jdeme na věc.

„Odcházím k Otci.“
Co to je za zbytečné úvahy?
Kdo to má poslouchat?
Apoštolově nechtějí rozumět, popírají to. Kam bys chodil?
Tomáš: „Nevíme, kam jdeš!“

„Odcházím k Otci, už jsem říkal, že Mesiáš bude zabit. Třetího dne vstanu z mrtvých.“

Tomáš: „Kam teď chceš chodit?“
Přece jsme přišli do Jeruzaléma k poslednímu kroku. Kam zase máme jít?
„Vy nechoďte nikam, já jdu sám. Jdu k Otci, přece víte, odkud jsem přišel. Odcházím k Otci.
Nebojte se, já se k vám vrátím. …“

Apoštolové byli netrpěliví. Proč se zdržovat? „Vyražme na barikády!“

My se jim nápadně podobáme. Proč se zdržovat tímto textem?
My už také víme, jak to bylo: Ježíš zemřel, aby nás vykoupil.
Kdo tomu uvěří, je spasen. Jaké dlouhé řeči?
To známe odmala. Jo, apoštolové nemohli ukřižování uvěřit, ale my tomu věříme.
Faráři, řekni: „Amen“.
Vyznáme víru. Přečteme přímluvy. Eucharistickou modlitbu, svaté přijímání. Dělej faráři, nezdržuj, jdeme na věc. Doma nás čeká nedělní oběd …

Proč apoštolové neřekli: „Ježíši, ty dnes mluvíš nějak záhadně. Kam půjdeš?
Říkáš, že půjdeš k Otci, Přece tvůj Otec je Bůh. Půjdeš do nebe?“
Ježíš by řekl: „Ano“.
„Můžeme se jít s tebou na tvého Otce podívat?“
Ježíš: „To nejde, k Otci se přichází skrze smrt. Já zemřu, budu ukřižován. Ale nechci, abyste umřeli a vůbec nechci, abyste byli popraveni.“

Ježíš jasně říká : „Jdu k Otci“.
A apoštolové vědí (tuší), že Ježíšův Otec je Bůh. (I Josef byl po smrti.)
Ale některá slova nechtějí slyšet.

Je možné, že my některá slova nechceme slyšet?
My přece věříme, že Ježíš je cesta, pravda a život. Jakou vědu z toho chceš dělat?

Moudré lidi Ježíšova slova zajímají. Ostatní to nechtějí slyšet.
Odvážní, kterým záleží na dobrém soužití, se mohou zeptat svých nejbližších, zda od nich nechceme něco slyšet. (Nejvíce chyb v soužití pochází ze špatné komunikace. V rodinách ve společnosti i v církvi. Dva dny jsme měli kolokvium na téma: „Dialog v církvi“. 150 lidí, kterým o umění komunikace v církvi jde, přijelo.)

Evangelia nám opět říkají, že řadu Ježíšových slov nechceme slyšet.
Někteří studenti nekladli otázky, naučili se zpaměti to, co učitel říkal, aniž tomu rozuměli. Hlavně, aby se učitel neptal, jestli rozumí vyučované látce.
Někomu jde jen o titul, o pouhý křest, o svatbu v kostele, o „poslední pomazání“ (tak tomu už neříkáme), o razítko „absolvoval“.

Jak přijde někdo s něčím novým, jak přijde Ježíš s něčím novým, začneme být často nervózní jako apoštolové. „Co zase zdržuje?“
„My jsme se v náboženství učili, že Mesiáš vyžene Římany!“

Ježíšova slova některé zbožné lidi přiváděla k zuřivosti: „To se nedá poslouchat!.
Odešli, začali chodit k jiným rabínům.
„Já při jeho kázání, vypínám uši“.

Mnoho lidí se pohoršuje, když slyší: „Umíte se modlit?“
„Prý se máme obrátit, prý jdeme na opačnou stranu od Boha. Co si to dovoluje?
Prý je naše tradice nebezpečná.
Uráží nás, když tvrdí, že nejsme lepší než naši otcové …. Uráží naše ctihodné předky.
Všechno převrací, nic mu není dobré. Naši dobří učitelé nic takového neříkali.“

Zapomínáme, že jsme na začátku poznání o Bohu.
Přehlížíme, že neseme malé ovoce víry. Že bychom mohli být užitečnější světu.
Kdyby apoštolové pečlivě naslouchali, kdyby byli trpěliví, dozvěděli by se: „Lidé si nedají říci, že jejich způsob náboženství je nebezpečný. Nejen že se nezastávají pronásledovaných, ale připojí se k pronásledovatelům. Nebo alespoň zbaběle mlčí.
Jak mohou s těmito postoji přijít do nebe? Chybí jim patřičná výbava. Všechna selhání mohou být odpuštěna, ale k tomu potřebuje každý znát své provinění. Potřebuje vědět, co si má doplnit, co se má doučit, jakou dovednost získat.“

Ježíš by jim znovu řekl: „Přátelé, vy mně nevěříte.
Bohužel potřebujete „padnout na hubu“, potřebujete se spálit. Toho jsem vás chtěl ušetřit. Ale vy se tomu bráníte.
Přeceňujete sami sebe. Podceňujete náročnost života v porušeném světě.
Zapomínáte, že mnohému nerozumíte.
Když něčemu nerozumíte, tak ale neříkejte: To je tajemství. Jsem ochoten vás vyučovat. Nikdy nezačínám mluvit o něčem, co bych neuměl vysvětlit.“

Ježíš by apoštolům znovu řekl: „Budu popraven, ale vy se ničeho nebojte. Nebude vám zkřiven jediný vlas. V neděli vstanu z mrtvých. Nevzdávám svou práci a své poslání.
Budeme spolu pokračovat.“

„Ježíši, co máme dělat? Můžeme ti nějak pomoci?“
Třeba by Ježíš řekl něco jiného, než aby se modlili bolestný růženec a obětovali jeho utrpení Bohu.
Ale i nás už takovýto druh slov pobuřuje.
Nepodobáme se apoštolům?

Ježíš nás chce ledasčehos ušetřit. Včetně našich strachů.

Potřebujeme modlitbu: „Ježíši, odpusť nám naši povrchnost, chceme ti naslouchat pečlivěji než apoštolové“?

	2011
5. neděle velikonoční       Sk 6:1–7       1 P 2:4–9       J 14:1–12       22. května 2011

Všechna tři čtení jsou pro pokročilé. Úryvek z evangelia je nabitý informacemi. Je z posledního „semestru vyučování“ před ukřižováním.

Máme v živé paměti události Velikonoc.
Apoštolové při nich poněkud selhali – nevěnovali patřičnou pozornost Ježíšovým slovům, která jim před Velikonocemi říkal. Poučeni chybami apoštolů, chceme znovu naslouchat Ježíšovým slovům.

Před týdnem jsme slyšeli podobenství o dveřích. V životě potkáváme různé dveře. Záleží, pro které se rozhodneme, do kterých vstoupíme.
Ježíš je dveřmi i cestou do Božího království. 

Na cestě je důležité vytrvat a dojít k cíli.
Všimněme si trpělivě podobenství o cestě. 

Na ruské stepi stačí rada: „Ve čtvrtek zahni doprava“. Jenže život se někdy podobá také cestě v kopcích nebo horách – každou chvíli se objevuje něco nového, jiné okolí, jiný terén, mění se směr, když se cesta kroutí, někdy se jde dolů a jindy nahoru.
I na své životní cestě se setkáváme s jinými cestami, procházíme různými rozcestími. 
Nesejít ze správné cesty není úplně samozřejmé.
Potkáváme všelijaké agenty, doporučující jiné cesty ke štěstí „snadno a rychle“.
Někdy se necháváme svést, hledáme zkratky, pohodlnější stezku …
Životem jdeme poprvé. Někteří mají strach, nebo jsou pohodlní a obstarávají si „navigační zařízení“ – vyhledávají regulovčíky ochotně ukazující „kudy jít“ (pomocí jejich osvícení, hvězd, hádání z ruky, věštění všeho druhu …) nebo se nechají zlákat agenty zvoucí pocestné do svých podniků podél cesty.
Existují také škodolibci, zlomyslně otáčející ukazatele cest nesprávným směrem.

Ježíš mluvil k lidem, kteří převážně chodili pěšky. Cestování tenkráte bylo mnohem nebezpečnější než dnes, cesty byly mnohem nepohodlnější než dnes, nevybavené, většinou neudržované, ukazatelů málo. 
Nezabloudit bylo náročné, chůze po cestě není jízdou po kolejích.

Ježíšovi posluchači znali důležitá biblická vyprávění o vydání se na cestu.
Henoch i Noe chodil s Bohem. (Gn 5:24n) Co to znamená?
„Martina chodí s Pepíkem“, slyšíme. Co ta slova vypovídají o vztazích?
Chodit s Bohem, znamená bytostné přátelství, jít stejným směrem s někým, kdo je pro mě tím určujícím, koho obdivuji, komu jsem oddán, pro koho žiji, s kým „jdu třeba i do pekel“ – do nebezpečí.
„Tonda má děvče.“ „Naše holka nikoho nemá.“
Někdo také řekne: „Mám Boha. A Bůh má mě.“
Henoch i Noe žili bytostně s Bohem, platilo o nich: „`Miluj Hospodina, Boha svého, z celého svého srdce, celou svou duší, celou svou silou a celou svou myslí´ a `miluj svého bližního jako sám sebe´." (Lk 10:27) 

Abrahám je předním poutníkem. Prošlápl nám cestu (i on sešel z cesty, ale vrátil se).
Izrael upadl do otroctví a byl vyveden ke svobodě.
Saul sešel, litoval, ale už neudržel správný směr.
David se vrátil.
Marie se vydala na cestu, aby si ověřila, zda se může tímto směrem navždy vydat.
Zachariáš a Alžběta ušli mnohem větší kus cesty než jejich současníci, ale zůstali někde trčet, pár kilometrů před místem, kde se na ně pak usmálo štěstí. Naštěstí byli „postrčeni“ a dostali pak velikého syna (jméno Předchůdce Páně souvisí s cestou).
Vícekrát jsme mluvili, co znamená Izajášova výzva: „Vyrovnejte Bohu cestu (aby k vám mohl přijít)“.
Také víme, co znamená: „Obraťte se, jdete opačným směrem“.

Každý jdeme životem poprvé. Zkušenost jiných – spolehlivých, ověřených – s cestou, nám může být náramně užitečná (jejich rady, jak cesta vypadá, co s sebou, jak jít, jak přežít v nebezpečí, čemu se vyhnout, co neobcházet, jaké dovednosti a návyky jsou k putování potřebné …)
Je dobré někam putovat, někdy sám, ledacos pak pochopíme. Autobusové nebo letecké zájezdy s tím nemají nic společného, to není pouť, ale návštěva (dnes přepychová).

Ježíš nás natolik upoutal, že jsme k němu vstoupili. Stal se nám vstupními dveřmi, nad nimiž je nápis: „Těm pak, kteří ho přijali a věří v jeho jméno, dal moc stát se Božími dětmi“ (J 1:12)
Ověřili jsme si, že Ježíš nepoužívá lacinou reklamu k vlastnímu zisku. 

S Ježíšem jsme se vydali na cestu. Po Velikonocích přesněji víme, kam až nás vede.
„Skrze Ježíše, s ním a v něm chceme celým svým životem chválit Otce“ – těmito slovy vrcholí děkovná modlitba Večeře Páně.
Skrze Ježíše – skrze Dveře – jsme vstoupili do božího království, s Ježíšem chceme jít životem, jeho chceme následovat, jemu se chceme podobat, jeho životní styl se nám natolik zalíbil, že s ním chceme rádi sloužit.

V Ježíši máme přítele (Velikonoce to v nové míře prokázaly), který nám dává přednost, myslí na nás, fandí nám, věří, že z nás něco bude, hájí nás, pečuje o nás, zachraňuje nás.
Pomáhá nám, abychom se uskutečnili jako boží dcery a synové. Nejsme malými dětmi, nevede nás za ručičku, nevozí nás autokarem, „račte nastoupit, podívejte se vlevo, račte se naobědvat …“, vede nás k dospělosti. Máme se naučit chodit po svých nohách. Máme být spolutvůrci svého charakteru a života. Jsme pozváni být jedinečnou osobností, ne nějakým klonem, máme být vynalézaví, naučit se riskovat.
Nemusíme být nevědomými, slepými, Ježíš je naším průvodcem, ukazuje nám jak nebloudit, upozorňuje nás na nebezpečí, a nabízí pomoc, sejdeme-li z cesty. 

Připomenu několik novozákonních příkladů putování. 
Připomenu několik osobností z Izraele Ježíšovy doby – lidí, vyznávajících Cestu.

Kaifáš, nejvyšší velekněz, přesvědčený, že vede Izrael k Hospodinu, vstříc Mesiáši a chrání národ před okupačním Římem, se odsouzením Ježíše odkryl – sešel z cesty k Bohu. Nedával pozor, nehledal pravdu, byl si jist svou pravdou, že si už nehlídal svůj hněv a propadl nenávisti.
Nikodémovi až nespravedlivé odsouzení Ježíše ukázalo, v jakých iluzích o spravedlnosti Nejvyššího církevního soudu žil. Až když se Nikodém namočil (ze strachu mlčel k Ježíšově vraždě) přiznal si svou bídu a vydal se Ježíšovou cestou.
Josefa z Arimatie také až hřích ukřižování přivedl k poznání své zbabělosti a správného ohodnocení Ježíše.
Jidáš si léta pečlivě formuloval své svědomí (díky Ježíšovi). Svou vinu si pak přiznal, ale propadl do své představy o spravedlnosti, o nutnosti potrestání viny. Ale neuměl přijmout Ježíšem nabídnutou pomoc. Nenašel už cestu k Ježíšovým dveřím, vedoucím k milosrdenství a k životu.
Apoštolové také opustili Ježíšovu cestu (po Ježíšově zatčení) a vydali se cestou rabínů („rabíni měli pravdu, Ježíš Mesiášem není, spletli jsme se“). Vnitřně Ježíše opustili.
Kdyby je Ježíš nevyhledal a nevyprostil, do smrti by zůstali připosražení svým proviněním.

Ježíš je pro nás cestou, není krásnější a nezištnější osobnosti.
Není rozumné ani bezpečné koupit si řidičský průkaz bez absolvování autoškoly. (V Praze zas takový podvod vyšel na světlo.)
Písmo nás zdarma vyučuje jak putovat po boží cestě. 

Naším cílem je dojít Ježíšovou cestou do jeho podoby: osvojovat si jeho myšlení, jeho řeč a jeho jednání s lidmi i s Bohem.
Ježíš řekl Filipovi:
 –	„Filipe, ty sis nevšiml, že žiji s Otcem, ve sjednocení s ním? Nic jiného mě neláká, není větší krásy, neprosazuji nic jiného, skrze mě jedná Otec sám. Neříkám nic jiného než Otec, nekonám nic jiného než co můj Táta.
Na mých skutcích jste to přece sami viděli. Dokonce i vy uzdravujete a vymítáte zlé duchy a dobře víte, že to není z vaší síly, z vaší dovednosti nebo z vašich možností.“
Natolik tomu i my rozumíme, proto přitakáváme slovům eucharistické (děkovné) modlitby Večeře Páně, která nás zve ke sjednocení s Ježíšem a vrcholí slovy:
 –	„Skrze Krista, s ním a v něm, tě Bože chceme celým svým životem chválit“. To je naše cesta, náš životní program odkoukaný a přijatý od Ježíše.
Sjednocení s Ježíšem je naším cílem. Tak on sám popisuje jeden z účelů své Hostiny: „Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm. 

Ježíš sám je cestou k Otci. Dojít k Bohu, být s druhými jeho obrazem, je cílem našeho života. 
Pro jistotu připomenu, že cílem není nehřešit. Cílem není boj proti hříchu, to k té cestě samozřejmě patří, ale není to cíl sám.
Hřích nás může smrtelně ohrozit, proto ho rozhodně nepodceňujeme a chceme se jej co nejvíce vyvarovat, ale nestačí jen nehřešit. Máme se vydat na cestu a jít dál a dál. Nemusíme se bát. Hřích sice sami nevyléčíme, ale známe lékaře, který si s ním umí poradit. 

Hřích nemusí být – díky božímu milosrdenství – tragédií. Ukazuje nám, co máme nedomyšleného, co neumíme, kde jsme slabí. Víme, že nestačí odstraňovat hřích, ale hledat jeho příčinu a tu pak odstranit.
Ježíš mluvil o slabinách židovské zbožnosti. Nevěřili mu, tvrdili, že přehání a pomlouvá. Ježíš se nechal ukřižovat, aby zbožní všech časů prokoukli. Ukřižování ukázalo jejich slabiny – prokázalo, že jejich „víra“ je životu nebezpečná.

Uvedu dva další příklady: „Německá okupace ukázala, jak málo naše převážně křesťanská společnost před 2. světovou válkou přijala Ježíšovy názory: Dva týdny po Mnichovu, 14. října 1938, půl roku před německou okupací, vydaly České komory lékařů, inženýrů, advokátů a notářů prohlášení, aby v jejich povoláních, ani v budoucnu, nesměli působit Židé. Advokáti se omluvili až v r. 2009, lékaři v r. 2010.
Mnoho matek přivádí své třináctileté dcerky ke gynekologům, aby jim předepsali antikoncepční pilulky. Kam mámy ta děvčata vedou?

Dobře, můžeme říci, my to neděláme. Ale co znamená Ježíšova věta: „Amen, amen, pravím vám: Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší, neboť já jdu k Otci.
A začkoli budete prosit ve jménu mém, učiním to, aby byl Otec oslaven v Synu.
Budete-li mne o něco prosit ve jménu mém, já to učiním.“ (J 14:12–14)
Má smysl o to usilovat? Zajímá nás to? Chceme tam dojít?
Cestu a průvodce máme. 

Kdo o sobě může říci: „Já jsem cesta pravda a život“?
Kdo nás může provést tak náročnými místy, jako bylo třeba mučení, kterým prošel Jan Nepomucký?
(U nás slavíme svatojánskou poutní slavnost).

Pravda není jen mé přitakání pravdě, pravdivým se stávám jen natolik, nakolik pravdivé, poctivé a spravedlivé je mé jednání. 

Kdo je dárcem a udržovatelem života?
Život mně nedal Marx, Hitler, ani andělé ani někdo mimo Boha. Sami dojdeme jen ke smrti. Tu můžeme oddálit dobrou života správou nebo péčí o společnost a svět. Ale nikdo, kromě Boha nás nemůže obdarovat odpuštěním nebo životem věčným. Ani andělé, hvězdy, drahokamy, operace, léky a léčivé byliny – jen Pán života.

	2008
5. neděle velikonoční       Sk 6:1–7       1 P 2:4–9       J 14:1–12       20. dubna 2008

Minule jsem mluvil o zlodějích a lupičích. Kázání v Letohradě jsem ale zkrátil a mluvil také o podobenství „Ježíš je dveřmi“ …
Odmala jsme pozorovali kdeco, dívali se ptákům a králíkům do hnízda, zajímaly nás knížky, fyzika, stavěli jsme se na špičky a koukali i tam, kam jsme neměli.
Ježíš nás zve k Bohu, skrze něj se můžeme dostat do netušených míst a blízkosti. „Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.“ (J 1:18)
Ježíš nás nejprve jednou rukou objímá (přinejmenším u Večeře Páně) a pak nám druhou rukou ukazuje kam dál a výš…
I my můžeme být pootevřenými dveřmi, nejen dětem.

Dnešní úryvek je náročnou lekcí, nabitou informacemi. Je poslední „vyučovací hodinou“ (ve skutečnosti to byl celovečerní rozhovor). Pro zajímajícího se není obsah nijak složitý k pochopení. Můžeme se z něj naučit něco k lepšímu dorozumění s Bohem (i s druhými).

Apoštolové rádi přijali pozvání do učení k Ježíši a byli většinou nadšení z jeho názorů. Rádi přijímali jeho očisťující přístup ke zkostnatělé tradici, která se stavěla mezi Boha a člověka a odváděla lidi od porozumění Bohu. Apoštolové vítali Ježíšovu reformu náboženství. Ale v některých věcech a to dost zásadních, Ježíšovi nerozuměli.
Vážíme si jich ovšem za jejich poctivost, ve které ukazují svoje chyby a především jim jsme vděční za jejich přejícnost – chtějí, abychom je přerostli a neopakovali jejich chyby. (Pokud někteří rodiče takto přistupují k dětem – všechna čest jim.)
Naplníme jejich přání, když si všimneme jejich těžkopádnosti.

Jak k tomu došlo, že v něčem byli pod míru? Proč nerozuměli, když měli dobrou vůli?
Probereme samozřejmě jen něco. Všimněme si první věty: „Ať se vaše srdce nechvěje“.
Na první pohled by se mohlo zdát, že je to maličkost. Ale nepřehlédněme, že my se na ta slova díváme jinak než apoštolové tenkrát.
My už víme a Ježíš tenkráte věděl, že bude ukřižován (mluvil o své smrti). Ale pro apoštoly to byla nesrozumitelná řeč. To neznamená, že Ježíš neumí vyučovat. Chyba byla na straně učedníků (a my se opět můžeme něco o komunikaci naučit).

Proč učedníci nerozuměli Ježíšovým slovům?
Ježíš několikrát připomínal, že proroci ukazují, jak jsme nesnášenliví k těm, kteří přinášejí informace od Boha. Připomínají nám to nejen svými proroctvími o údělu Mesiáše, ale i příběhy vlastních životů.

Když Ježíš poprvé mluvil o své smrti z rukou zbožných – Petr rozhodně odporoval: „To se ti nestane“.
Víme, jak učedníci reagovali, když se k tomu Ježíš znovu a znovu vracel (u Matouše můžeme napočítat nejméně osm pokusů).
Apoštolové Ježíšovým slovům o předčasné smrti neporozuměli, i když ten samotný fakt nebyl nesrozumitelný (žádný teologický rébus o Boží Trojici nebo hypostatické unii – jednotě lidské přirozenosti a božské osoby v Kristu). Slova: „Zbožní mě zabijí a třetího dne vstanu z mrtvých“, přece nejsou tak nepochopitelná. To může pochopit každý.
Ano, ale ne ten, kdo je zatížen.

Už jsme si vícekrát říkali, jak byli apoštolové zatíženi rabínským vyučováním náboženství.
Já se po desetiletí setkávám s tím, že jakmile řeknu něco nezvyklého, řada lidí je podrážděna: „To jsem v životě neslyšel“ (strop svého poznání prohlašuji za absolutní). 

Možná si učedníci mysleli o Ježíšově prohlášení o jeho smrti, že je Ježíš jen zkouší, jak budou reagovat. Je možné, že se obávali, že dostanou vynadáno.
Ale i pozdější Ježíšovy předpovědi o umučení zůstaly naprosto bez odezvy.
Je to proto, že to, co říkal důstojný pan rabín, měli apoštolové pevně uložené ve svých mozcích a podle rabínských názorů si upravovali, vše, co slyšeli – včetně toho, co říkal Ježíš. Tvrzení pana rabína bylo určující. Můžeme si to porovnat se svými postoji, máme to podobné.

Kdybychom se apoštolů zeptali: „Kdo je víc, rabín nebo Ježíš“, vysmáli by se nám, za tak hloupou otázku. (Máme to podobně.)
Ale ve skutečnosti to, co řekl pan rabín, měl sv. Petr ve svém mozku pevně zabudované jako určující a rozhodující měřítko. Vše nové – i Ježíšova slova – si Petr cedil přes to, co slyšel od pana rabína. Beru Petra teď zástupně za všechny apoštoly. (Máme to podobné se svými autoritami. Kam se na názory autorit hrabou slova z evangelia? Kdo chce vidět – vidí.)

Když Ježíšovy názory nezapadali do rabínského systému, Petr okřikoval Ježíše: „Kdepak, to se ti nestane“.
Všimněme si, že když se to opakuje víckrát, dochází k úplnému útlumu, apoštolové přestali některá Ježíšova tvrzení úplně vnímat. (Máme to podobně. Už děti některá upozornění rodičů „neslyší“. My dospělí taktéž.)

V dnešním úryvku evangelia se Ježíš už poněkolikáté pokouší apoštolům něco důležitého říci („poslouchjte, oni mně zabijí“). Snaží se to říkat jinak ne naplno – právě proto, že přímou řeč o zabití už vytěsnili, už to nevnímají. Proto jim to zkoušel říkat oklikou: „Ať se vaše srdce nechvěje“.

Jak to, že apoštolové neřekli: „My se nechvějeme, z čeho bychom mohli mít strach (těšíme se na ministerská křesla ve tvé vládě) “.
Pak by jim mohl Ježíš říci: „Teď sice strach nemáte, ale za pár hodin budete mít plný kalhoty“.

Ježíš řekl: „Jdu k Otci, připravit vám místo“.
Jak to, že neřekli: „Tak ty jdeš k Otci?“
Ježíš: „Ano“.
Učedníci: „A na jak dlouho tam půjdeš ?“
Ježíš: „Zbožní mě zabijí“.

Jenže se Ježíše neptali.
Ježíš říká: „Jdu k Otci, cestu znáte“.
Učedníci mohli začít uvažovat: „Jeho Otcem je Bůh, co to znamená? To není cesta jako do Nazareta (rozmlouvali v Jeruzalémě). Otec je v nebi, že by chtěl jít do nebe“?
Proto by byl na místě dotaz : „Jak tam půjdeš?“
Odpověď by byla : „Zabijí mě“.

Proč se učedníci takto neptali?
Tomáš se ptal: „Pane, nevíme kam jdeš, jak můžeme znát cestu?“
Všimněme si, jak jsme snadno ztrnulí v myšlení.
Jak se do takového stavu dostáváme? V čem to vězí?

V řadě věcí máme určité názory, určité přihrádky a schémata, a když slyšíme něco jiného, než jsme byli zvyklí slýchat, rychle tvrdíme: „To ne, to takhle není“.

Učedníci poměřovali všechny informace o Bohu tím, co se naučili v náboženství a slyšeli od dosavadních autorit a podle toho třídili nové informace. Je to velice běžný způsob jednání.
Když něco slyšíme, pochopitelně třídíme. Slyšíme-li něco známého, pak reagujeme: „To znám,“ a nezabýváme se tím dál.
Novou informaci hned poměřujeme zda je v souladu s naším „panem rabínem“, s učením z náboženství. Pokud neladí, většinou ji zavrhneme.
V náboženství si tak počínáme „příliš rychle! a velice rádi!.“

Naučme se na chybách apoštolů, že nemáme být vůči novým pohledům na Boha už předem odmítaví. 
Z našeho úryvku vidíme, že apoštolové nejednali šťastně.
Nečekali byste od nich: „Ježíši, ty dnes mluvíš nějak záhadně. Kam půjdeš? Říkáš, že půjdeš k Otci. Přece tvůj Otec je Bůh. Půjdeš do nebe?“
Ježíš by řekl: „Ano“.
Učedníci: „Mohli bychom jít s tebou se na tvého Otce podívat?“
Ježíš: „To nepůjde, protože já půjdu cestou, kterou vy jít nemůžete“.
Učedníci: „Jak to?“
Ježíš: „Já zemřu, ukřižují mě a já nechci, abyste byli ukřižováni. Toho vás chci ušetřit“.
Bohužel, učedníci se vůbec neptají.

Reakce Tomáše ukazuje na myšlení všech.
Ježíš přece jasně říká : „Jdu k Otci“. A učedníci vědí, že jeho Otec je Bůh.
A Tomáš :„Jak můžeme znát cestu“.
Kdyby nám někdo v profánních věcech takhle odpověděl, řekneme, že je hlupák.
Máme-li doma auto a řekneme-li: „Navštívíme babičku“ (která bydlí 50 km od nás), i malé dítě si domyslí, že se pojede autem.
Řekneme-li: „Musíme koupit chleba“ (a chodíme-li do pekařství za rohem), dítě si domyslí, že půjdeme pěšky.
Jezdíme-li za babičkou někdy autem, jindy vlakem, dítě se zeptá: „Pojedeme vlakem nebo autem?“
Řekl-li Ježíš : „Půjdu ke svému Otci“, všichni vědí, že je v nebi, a i malé dítě by se zeptalo: „Jak se tam dostaneš? Čím do nebe pojedeš? Letadlem nebo raketou?“

Samozřejmě, že apoštolové nebyli hloupí, ale nechali si své myšlení spoutat „církevním vyučováním“ (o kterém máme představu, že už všechno přesně ví).
Jakoby apoštolové říkali: „To, co říká Ježíš, je většinou zajímavé, ale některé věci nás nebaví. Co je zas tohle za řeč, zas něco nesrozumitelného. S Ježíšem je to krásné, ale někdy je to namáhavé, aby člověk pořád přemýšlel… To je jak ve výzkumném ústavu, pořád se něco řeší … Ne že by Ježíš neuměl jít do hospody nebo se neuměl radovat ze života, ale jindy bere všechno tak vážně …“

Apoštolové si naopak přáli – a přání bývá otcem myšlenky – aby Ježíš všechno vyřešil, vyhnal Římany, aby velekněží padli před Mesiášem na kolena, přáli si, aby už nebyli války, aby i pohané uznali Ježíše za Krista Krále. Přáli si, aby církev mohli vést oni s Ježíšem.
ONI chtěli vést církev s Ježíšem. Ne aby se církev nechala vést JEŽÍŠEM.
(Máme to stejně.)

I k nám Ježíš mluví skrze evangelia, a my také jeho slova přecházíme. A jak na ně někdo poukáže, jsme nedůtkliví.
„Copak nejsme katolíci? Copak se léta nenamáháme, copak my nevěříme, co nám církev k věření předkládá? …
Proč je, Kriste Pane, všechno tak složité, přece se modlíme, v přímluvách prosíme Boha, aby nebyly války a nikdo neumíral hlady, politici sloužili občanům a děti nás poslouchaly, a aby bylo dost kněžských a řeholních povolání.
Proč to je všechno tak složité. Copak nemáme věřit jako děti?“

Jak to, že se učedníci neptali jako dítě: „Ježíši, ty zemřeš?“
„Ano.“
„A co bude s námi?“
„Nic. Vám se vůbec nic nestane.“
Kolik strachu mohli být ušetřeni?
Mohli klidně stát vedle popraviště (pod křížem to nešlo), mohli být svědky Ježíšova zmrtvýchvstání, nemuseli se vzkříšeného Ježíše lekat, velikonoční neděle nemusela být dnem zmatků atd.
Tady jsme u toho: nechce se nám poctivě číst evangelium, v kostele chceme slyšet jenom to svoje, a když to není podle nás, tak se nám to nelíbí.
Ať se nikdo nediví, když nečte pečlivě evangelium, že mu Ježíšova slova nic neříkají.
Pak raději čteme nějaká příjemná slova a povzbuzení … A už si nevšímáme, že v evangeliu máme největší a nejhlubší slova povzbuzení.
Jenže z Ježíšových slov se nám nechce ta povzbuzující slova vytěžit, objevit.

Proč? Protože si z evangelií vybíráme jen to, co nám zapadá do našich dosavadních představ o Bohu. A když tomu nerozumíme, hodíme to přes palubu a svedeme to na jiného.

Jako mnoho lidí hledá v televizi pořad, který nevyžaduje mnoho přemýšlení, tak řada kostelových lidí raději sáhne po nějaké zbožné knížce – ta bývá snadnější.
Řada lidí tvrdí, že křesťanství zklamalo (neřeknou, že oni sami jsou pod míru). Pokukují po jiných náboženstvích a už nedomýšlejí, že by v jiných kulturách jejich děti nechodily do školy, kráva by měla možná větší úctu než oni sami, neměli by zdravotní a sociální pojištění. Žádnou penzi a doktora za rohem.

V evangeliích je toho mnoho nádherně vysvětleno. Je to cesta k lepšímu životu a většímu porozumění.
Až budeme jednou stát před Ježíšem, nebude nám Ježíš říkat nic jiného, než co je v evangeliu.
Ten, kdo zavírá evangelium, nebude Ježíšovi rozumět.
Cílem našeho života je porozumět Ježíšovi a vyhnout se mnohému utrpení.
Mnoho trampot a trápení by nás mohlo minout, kdybychom víc Ježíši naslouchali.

Apoštolové nám říkají: „Podívejte se, jak jsme se špatně ptali: `Nevíme kam jdeš, jak můžeme znát cestu?´
Takto se žádné malé dítě neptá. A kdyby se zeptalo, nebylo by vám to divné? A my jsme byli dospělí a Ježíšovi pilní učedníci. Není vám to divné? Nevrtá vám to v hlavě?“
To, že se před námi nestaví do lepšího světla, svědčí o úrovni apoštolů!
Tím se projevuje jejich láska k nám.
Tak jedná ten, kdo přijal Ježíšovo přání: „Milujte se navzájem, jako jsem já miloval vás“ (srov. J 15:12).
	6. neděle velikonoční

	2020
6. neděle velikonoční       Sk 8:5–8. 14–17       1 Petr 3:15–18       J 14:15–21       17. května 2020

Bůh nás pozval k životu veliké kultury – být (společně s druhými) obrazem božím. 
A Ježíše poslal, aby nám byl Průvodcem na cestě k tomuto vznešenému a krásnému cíli.

„Milujete-li mne, budete zachovávat mé micvot (pokyny).“ 
Kdo z nás, Ježíšových učedníků, těmto slovům horlivě nepřitakal?

Jenže evangelia nejsou románem, který hltáme jedním dechem, přitakáváme hrdinům a už se máme za jim podobné.
Číst a slyšet Ježíšova slova je ale nebezpečné. Proto od nich rychle utíkáme. I naše kázání často sklouzne stranou k něčemu líbivému a mnoho posluchačů si oddychne.
Kdo je odvážný, nechť čte dál.

Zahlédl jsem kdysi v televizi návštěvu pana Z. Pohlreicha v nějaké restauraci. Majitelé si známého kuchaře pozvali přesto, že personálu ostře vytýká chyby. Zřejmě místnímu kuchaři záleží na zlepšení úrovně podniku, když před veřejností snese neúprosnou kritiku. Takovou odvahu my katolíci nemáme, před Ježíšovými slovy si zacpáváme uši a zavíráme dveře svého srdce (přesto, že Ježíš není vulgární a nikoho neponižuje). Odvádíme pozornost jalovými řečičkami a tváříme se sebejistě a zbožně.

„Milujete-li mne, budete zachovávat mé micvot (pokyny).“
Pro milovaného uděláme mnoho.
(Podvodník – nejen politický – žongluje se slovy, sňatkový podvodník vede o lásce mnoho řečí, náboženský prázdný sud duní. Pokrytectví je jejich společný jmenovatel.)

Apoštolově měli Ježíše za nejkrásnějšího Pastýře a Přítele, za nejmoudřejšího Učitele. Obdarovával je svým jedinečným přátelstvím a mnoha dary z toho vyplývajícími.
Totéž nabízí nám!

Apoštolové si vážili Ježíšova pozvání k učednictví.
Patřili mezi přemýšlivé a odvážné, které nikdo neopije rohlíkem ani sladkou koblihou.
Věděli, že s Ježíšem vstoupí do odboje proti zavedeným (náboženským) pořádkům – a to bude nebezpečné.
Ježíš je vedl především k hledání pravdy o sobě. K práci na sobě.
(Není snadné si přiznávat omyl a selhání. Nemluvím o hříchu, jsme teprve na cestě k cíli. Mám na mysli ochotu hledání příčin toho, čím ubližujeme sobě a druhým.)

Historie přátelství apoštolů s jejich Učitelem nás povzbuzuje.
Ježíš na nás neklade neunesitelná břemena (jako farizeismus a současný klerikalismus), je moudrý, trpělivý, milosrdný a nikoho neodepisuje. (Vzpomeňme, jak se do poslední chvíle snažil Jidáše získat.)
Ježíšovi učedníci se od mládí učili rozlišovat dobro od zla a spravedlnost od nespravedlnosti, ale Ježíš je navíc učil milosrdenství vyřčené už Izaiášem: „Nalomenou třtinu nedolomí, nezhasí knot doutnající. Soud vyhlásí podle pravdy.“ (Srov. Mt 12:20)

Apoštolové byli Ježíšovi oddáni. On to věděl, ale neodrazovalo ho, že oddanost a statečnost učedníků ještě nebyla na patřičné úrovni.
Vztáhněme si Ježíšovu velkorysost a rozumnost na sebe. To nás nemusí vést k lehkomyslnosti.

„Milujete-li mne, budete zachovávat mé pokyny k dobrému životu,“ řekl Ježíš před ukřižováním a apoštolové to odkývli se samozřejmostí nám vlastní (také přikyvuji tomu, co pokládám za dobré).
Ale nasloucháme-li Ježíšovým slovům z povelikonočního pohledu, po jeho třech tázáních: „Petře, miluješ mě?“  – tak nás evangelia varují před zrádnou sebejistotou.

Je velice důležité si události z evangelia procházet a přemýšlet nad Ježíšovými nároky na učedníky z různých úhlů. Je dobré si všímat Ježíšovy laskavé moudrosti, pedagogické geniality a trpělivé a věrné lásky, ale také jeho oprávněného očekávání, že bereme jeho vedení vážně.

Na porozumění Ježíšovým slovům a jeho vyučování mnoho záleží.
Dobrý učitel váží slova.
Ježíš mluví jasně a srozumitelně.
Apošolové měli možnost se ho ptát. Nikde nečteme, že by řekli: „Ježíši nerozumíme ti, řekni nám to, prosím tě jinak.“
Chyba nás i apoštolů leží jinde. Když se nám něco nezdá, nebo když jsme Ježíšova slova nepochopili, máme se ptát a ne Ježíšova slova vytěsňovat.
Stejné chyby se dopouštíme ve vztazích s druhými (při práci by se nám to často brzy vymstilo, počítač by s námi přestal komunikovat).
Ano, ne každý člověk se pečlivě vyjadřuje a ne každý je ochoten se nám věnovat, ale u Ježíše to neplatí.

Jaké poslání nám Ježíš svěřil? Máme zvěstovat lidem jeho dobrou zprávu …
V dnešním druhém čtení nám apoštol Petr připomíná: „Buďte stále připraveni obhájit důvod vaší naděje.“ A mluví o svědomitosti. K té patří pečlivost, s jakou o Bohu mluvíme. A samozřejmě věrnost Ježíšově nauce (pokynům k soužití s druhými). 

Před týdnem jsme si říkali, že kdyby apoštolové více zkoumali Ježíšova slovy o ukřižování, ušetřili by si zbytečný strach, zbabělé jednání, ztrátu „víry“ v Mesiáše, nemuseli se Vzkříšeného Ježíše bát.
Apoštolové přistoupili na způsob Ježíšovy výuky. Vypravují nám, jak je Ježíš přivedl k náhledu na jejich neochotu měnit své zavedené náboženské názory. Bez Ježíšovy trpělivosti a věrnosti by začali očekávat jiného Mesiáše.

Na začátku jsem mluvil o odvaze některých kuchařů, pozvat si do své restaurace pana Pohlreicha.
Ježíš je laskavý kritik. Taktně, a s jemností sobě vlastní, se nám věnuje. My sami se máme ptát, nakolik jsme jeho pokyny do života přijali.

Apoštolové nebyli pachateli Ježíšova ukřižování, ale svůj podíl viny přiznali. My se ke svým vinám velice těžko přiznáváme. 
Je dobré si porovnat postavení a vliv hrstky Ježíšových učedníků a křesťanů ve 20. století, před 2. Vatikánským koncilem. Proč byli křesťané tak slabí v porovnání s prvotní církví? A jak si my stojíme mezi svými spoluobčany?
Zamlčel nám něco Ježíš? Nepřipravil nás na ty strašné krize?
Jak to, že v některých lidech nevidíme Ježíšova bratra (v židovi, křesťanu jiného názoru, nevěřícím, muslimovi, v pachatelích a obětech …) Je pohodlnější hájit slepě mocného než nést kůži na trh při hájení oběti. Mocní (i v církvi) pro nás bývají důležitější.
(Jak se my, křesťané, můžeme vymlouvat, že pronásledovaný „není ideální“? Lékař ošetřuje i pachatele. Ježíš nás posílá i k trestancům – a on sám přišel k nám, hříšným.)

Nechceme vidět nepravosti své a často i nepravosti mocných pachatelů. A dlouho mlčíme ke zlu. 

Nikomu nechci křivdit, ale evangelia, historie i současná krize nás usvědčují, že Ježíšovy pokyny k dobrému životu neznáme, nechce jim rozumět a nezachováváme je.

Která to jsou, můžeme zjistit.

Nakolik tedy Ježíše milujeme – nejsme-li zbabělí – si každý poctivě zodpovězme.

„K odpuštění hříchů je důležité po svaté zpovědi zadostiučinit za své hříchy uloženým pokáním, které nám zpovědník uloží,“ nás učili. To je málo. Máme usilovat o nápravu a tu nespraví: „Za pokání se pomodlete třikrát Otče náš a Zdrávas Maria.“

Až budeme poctivě usilovat o následování Ježíše, bude o nás platit i poslední verš dnešního úryvku evangelia. A bude se na nás naplňovat příslib daný Abrahámovi: „Požehnám tě, velké učiním tvé jméno. Staň se požehnáním!“ (I pro společnost, pro lidi okolo nás.)

	2017
6. neděle velikonoční       Skt 8:5–17       1 Petr 3:15–18       J 14:15–21       21. května 2017

K pochopení prvního čtení je důležité si promyslet celou 8. kapitolu. 
Jáhen Filip si troufl jít vyučovat do Samařska a byl přijat.
Mág Šimon se nechal pokřtít, toužil po „moci“ …
Učit Ježíšově nauce je základním posláním všech učedníků. To ale není možné bez přijetí Ducha a jeho darů. 
Málo rozumíme tomu, co přijetí Ducha svatého znamená, proto po Duchu ani netoužíme.
Kdo si všiml Ježíšovy výzvy k prosbě za přijetí Ducha po podobenství o vdově a nespravedlivém soudci a přijal ji za svou? (Srov. Lk 11:13)

K druhému čtení.
Přeje si Bůh naše utrpení?
Jak tomu porozumět?

Přál si Bůh ukřižování Ježíše?
Umučení Jana Nepomuckého?
Pronásledování Ježíšových učedníků po ukamenování Štěpána?
Vypálení Lidic?
Pronásledování spravedlivých v 50. letech?

Mnoho našich trápení má svou příčinu v našich chybách. Pokusím se k tomu něco říci.

Kdo by toužil po nějakém trápení.
V církvi se ale často snášení utrpení vychvaluje. Z bezradnosti a neporozumění!

Opomenutí důležité věci se nám často vymstí.
K porozumění biblickému vyučování je třeba určitého klíče, trpělivosti a práce. Přeskočíme-li některou vyučovací lekci, brzy narazíme na některá místa v Bibli, kterým nerozumíme. Nebo se v životě dostaneme do situace, ve které nejsme schopni se správně zachovat.

Všímáme si, že Bůh své služebníky vybavil a vyzbrojil proti zlu. (Vzpomínáte? Mluvili jsme o Mojžíšovi, Eliášovi, Elizeovi, Ježíšovi a jeho učednících …)
Mnoho lidí si toho ale vůbec nevšímá. Když se pak setkají s nějakým trápením – tak, aby nevypadali hloupě nebo aby Bůh v případě utrpení nevypadal bezmocně, vyhlašují, že utrpení je záslužné.
Chyba jejich tvrzení pramení v podcenění a nepromyšlení Ježíšových slov.

Uvedu příklad Ježíšových slov: „Kdo nemá v nenávisti otce a matku, není mne hoden,“ nebo s tvrzením:
Uhlazenější verze zní: „Kdo miluje otce a matku více nežli mne, není mne hoden,“ (Mt 10:37). Tu snadněji odkýváme, ale její důležitost pro život snadněji přehlédneme. Drsná verze vyprovokuje pečlivého ke zkoumání smyslu. Kdo nebere boží slovo vážně, kdo si myslí, že je nepotřebuje, nic se nedozví.
Apoštolové mnohá Ježíšova slova podcenili (my ještě více). Např. slova o budoucím pronásledování. 
(Ježíš věděl, že se nebudou bránit a nevyužijí jeho výbavy proti zlu.) Apoštolové byli přesvědčeni, že v Ježíšově království budou u moci. Udělali to, co my – jak něčemu nerozumíme, vytěsňujeme to. Vážná varování často přehlížíme.

Dříve apoštolové před velekněžími prohlásili: : „Boha je třeba poslouchat, ne lidi“ (Sk 5:29n), na Ananiáše a Safiru si Petr troufl (srov. Sk 5:1n.), ale už ne na velekněze po ukamenování Štěpána. 
Apoštolové než by se postavili veleknězi – raději snášeli pronásledování a bezmocně přihlíželi pronásledování ostatních Ježíšových učedníků.
Ježíšovu výbavu proti zlu učedníci nepředali další generaci, neukázali, jak se lze bránit násilí mocných. Místo aby o Ježíšovi svědčili mocnými skutky jako Eliáš a Elíša, prohlásili utrpení za milé Bohu. 

Úctyhodný starý kněz v tomto týdnu na svátek sv. Jana Nepomuckého kázal o nezřízené svévoli krále Václava IV. vůči arcibiskupovi Jenštejnovi a jeho generálnímu vikáři J. Nepomuckému.
U stolu jsem pak nadhodil povolnost některých našich církevních hodnostářů vůči tomu, který si dnes na Pražském Hradu hraje na krále. Odpověděl: „Já mám co dělat se svými hříchy, než abych posuzoval jednání jiných.“

Už po projevu minulého presidenta na pouti ve Staré Boleslavi začali někteří naši biskupové prohlašovat, že presidenta nebudou nikdy kritizovat. 
Vzpomněl jsem si na rady představených a kolaborujících kolegů: „Církev nemá mluvit do politiky.“
Na otázku: „Byl Jan Baptista politickým vězněm?“ (za kárání Heroda), neodpověděli.

Vládcové všech dob si osobují moc pro sebe a nikomu se nechtějí odpovídat. Církevní hodnostáři se proti nim často stavěli, ale také často jen kvůli vlastní moci.
Mnoho vládců (nechali se polít křestní vodou, ale nestali se Ježíšovými učedníky) si osobovalo nárok na co největší moc nad lidmi. A mnoho duchovenstva jim k tomu ministrovalo.
Příčinou umučení Jana Nepomuckého byl dávný, vlekoucí se dluh biskupů: pojmenovávat dobro dobrem, zlo zlem a svědčit o Ježíšově Pravdě (nejen ze svých lidských sil).

K evangeliu jen krátce.
Komu vyhovuje výraz „přikázání“, ať si jej ponechá. 
Nám lépe zní „pokyn“. Láskyplné radě milujícího se sami zavazujeme.

Mnoho katolíků se řídí jen „Desaterem“ …
Proč jsme „Desatero“ označili za „přikázání“?

Stačilo by v manželství vůči partnerovi jen dodržovat Desatero?
Máme-li někoho rádi, zajímáme se o jeho názory, chceme si s ním rozumět. Rádi vyhovíme milujícímu i milovanému.
„Kdo mě miluje, bude dbát a zachovávat má slova.“

Jak mnoho nás miluje Bůh?
Mnoho katolíků si udržuje armádu svatých k přímluvám u Boha.
Jsou světci milosrdnější než Bůh?

Bůh rád obdarovává druhé jako nikdo jiný.
Může nás obdarovat dalšími dary? Jak hospodaříme s tím, co nám dal?

Co si od něj přejeme jako další dar?

Stojíme o nového Průvodce – Ducha svatého?
Co od něj čekáme?
Je duchem Pravdy, touží nás do Ježíšovy pravdy uvádět.

Nakolik ho známe? Nakolik v nás už přebývá? Líbí se nám to?

Budeme se ptát na to, čemu rozumíme?

Toužíme po tom, být v Otci a Synu?

Koho to zajímá?

Co si odneseme z pouti s Janem Nepomuckým? (V Letohradě slavíme pouť s Janem Nepomuckým)

Až budeme opět říkat: „Pane, řekni jen slovo, a naše duše bude uzdravena“, budeme naslouchat a vyhlížet to slovo? Které to asi bude?

	2014
6. neděle velikonoční       Sk 8:5–8. 14–17       1 P 3:15–18       J 14:15–18       25. května 2014

Před týdnem jsme četli o rozhodnutí apoštolů: „Vyberte ze svého středu lidi pro jáhenskou službu.“ Všimli jsme si, že výběr svěřili „laikům“. Jen moudře určili kritéria výběru.
Dnes čteme o působení druhého z jáhnů (o Štěpánovi byla řeč v předešlém textu).
Samaří se obrátilo. (Přispěla k tomu před pár lety i samařanka? Ježíš věděl, co dělá a kdo je otevřený, za pozornost mu stáli i ženy a samaritáni.)

Ježíš v evangeliu říká: „Jestliže mě milujete, budete zachovávat má „přikázání“.
Aby nám ta slova nezněla odcizeně, je třeba je nasvítit z jiného úhlu.

Hospodin nabídl Izraeli manželství. Nebylo bezproblémové, nevěsta byla rozmarná, svévolná, vícekrát koketovala s pohanstvím.
Abychom si lépe všimli, jak velkým přátelstvím je manželství s Hospodinem, přišel Ježíš.
Učedníci se dostali s Ježíšem do všelijakých i náročných situací a vyzkoušeli si na vlastní kůži Ježíšovo přátelství. 
My si můžeme jejich zkušenost s Ježíšem v nějaké míře přisvojit (Ježíš se mnou jedná stejně) a sami pak jeho blízkost zažívat.
Při poslední večeři Ježíš děkoval Otci a pak (přesto, že věděl o popravě, ke které se schylovalo a přesto, že věděl, jak se učedníci zachovají) – odevzdal se učedníkům (a nám) svatebním slibem.
Ježíš svatební smlouvu rozšířil (o pozvání pohanů do manželství, my jsme byli původně pohané) a obohatil.

Manželské smlouvě židé říkají berít.
Řečtina slovo berít přeložila diathéké, latina testamentum, obojí znamená závěť, odkaz.
Čeština použila slovo zákon. To je škoda.
Bylo by nešťastné snížit manželství jen na dodržování zákona.
Manželství má být největším přátelstvím.
Při svatbě se oba snoubenci odevzdávají jeden druhému. Hospodin záměrně nechal svou manželskou smlouvu pro Izraelity sepsat, aby věděli, čím se jim zavazuje, co od něj mohou očekávat. I Izrael se k něčemu zavázal. (Kdykoliv si tu smlouvu můžeme přečíst.)
My jsme dnes část Ježíšovy řeči (řeči manžela) opět slyšeli.

Následkem nešikovného českého vyjádření „zachovejte má přikázání“ nám ta slova znějí dost zákonicky. V manželské smlouvě (a berít je ta nejkrásnější a nejbohatší manželská smlouva) přece nejde o dodržování litery, zákonů.
Vybudovat společenství manželů je pracné, ale může a má být krásné. Manželství je přátelstvím, ve kterém jeden žije pro druhého. Kdo druhého miluje, nedělá, co druhému ubližuje a dodržuje pravidla soužití. Nepřelézá plot.

Máme sklon dělat z Boha dozorce, číhajícího na přestupníky. Nedělejme to, křivdili bychom mu.

Naše manželství s Bohem je nerovnoměrné. Můžeme být hrdí na svého manžela – s Ježíšem si to můžeme snadněji představit. Náš manžel je veliký, vznešený, inteligentní, vzdělaný, přející, velkorysý, obětavý, věrný, … (doplňte si to dál sami).

Jako mladík jsem řekl jedné starší kamarádce, krátce po její svatbě: „mladá paní“, potěšilo jí to.
Snad každá nevěsta, když si ji ženich vede od oltáře, je naplněna blahem.

Všímejme si, že si nás Ježíš – nejen když kráčíme z bohoslužby – vede jako svou nevěstu. Těšme se z toho. 
Dříve nevěstě o půlnoci uvázali jinak šátek (v jedné písni zpíváme, že je začepená). Nevěsta s hrdostí nosila šátek uvázaný na čepec.
V knize Kazatel čteme: „Někdo je sám a nikoho nemá… Lépe dvěma než jednomu …“ Rozumíme tomu a další slova „o trojité niti“ vztahujeme na Ježíše.

Považujeme si toho, co nám Ježíš radí, a byli bychom bláhoví, kdybychom na Ježíše nedali.
Jeho moudré rady nejsou „přikázání“, ale nadhled z pozice boží a víc než jen životní moudrost. To jsou slova života vedoucí ke krásnému vztahu, k manželství.

Čtěme tedy Ježíšova slova z pozice milované nevěsty. „Jestliže mne milujete, budete zachovávat to, co jsem vám poradil (má přikázání).“
Ale, pozor, to není to, co my za Ježíšova přikázání považujeme.
My jsme manželskou smlouvu (berít) zaměnili a degradovali ji nešikovným pojmenováním za Zákon.
A zákon jsme smrskli pouze na Desatero (židé dodržují 613 “přikázání“) dokonce i to Desatero jsme zmrzačili a ořezali (o tom jsme vícekrát mluvili).

Ježíš mluví o „svých přikázáních“.
Bylo by neštěstím, kdybychom jeho slova („přikázání“) neznali. Známe, jak dopadá manželství, ve kterém spolu manželé nemluví. Nesnaží-li si porozumět, nerozumí si a nejsou schopni spolu pracovat ani slavit.

Ve vztahu s Bohem je to podobné.
Kdybychom Ježíšovým slovům věnovali malou pozornost, kdybychom je neznali, nemohli bychom se podle nich řídit.
Vyžaduje to pořádně číst Bibli a rozumět jí. (Rejpalové hned řeknou: „A kdo rozumí Bibli?“ Nebudou ovšem protestovat, když profesor říká medikům: „Musíte znát medicínu.“)
I my máme sklon k výroku: „To je pro mě složité, tomu já nerozumím.“ a sáhneme po nějaké zbožné knížce.
Písmo je slovem božím! 

Snad nemusím znovu uvádět zlé příklady z historie, kdy si pokřtění z Ježíšových slov vybírali jen to, co se jim hodilo a to, čemu nerozuměli nebo jim nevonělo, odkládali.

Jako se rozpadají manželství těch, kteří zanedbali komunikaci a ztratili dobrou vůli s druhým, tak se rozpadá leckteré manželství s Bohem.

Rusko bylo kdysi pravoslavné. Většina dnešních Rusů Boha nezná, nemůže mu tedy důvěřovat. Rusové místo Bohu velice důvěřují Putinovi. Pokřtění Němci také víc věřili Hitlerovi než Bohu. 

Nechci opakovat selhání našich předků, jen si „nesmíme myslet, že jsme lepší než naši otcové“ (to je varování Ježíšovo).

Snad mi dáte za pravdu, že je pro snoubence snadnější říci si navzájem svatební slib při svatbě než ho později kdykoliv znovu opakovat. Ve chvílích, kdy je nám s druhým dobře, můžeme slib znovu vyslovit, ale pokud jsme ve při, ta slova nám nejdou z pusy. (Někde to skončí nakonec rozpadem rodiny.)

Ježíš nám znovu a znovu svůj slib opakuje.
Teď budu mluvit o sobě – každou chvíli se stydím za svou strašnou povrchnost!
Ježíš se mi vyznává ze svého vztahu, nabízí mi veliké přátelství a veliké poznání a já z toho bohatství rostu pomaleji než krápník.
Ale co bych byl bez jeho pomoci a velkorysosti?

Znovu se tedy vracím k jeho slovům.
Láska k Bohu není jen nějaký náboženský cit, ale životní postoj.
Zamilované čeká rozčarování, zamilování přece pomíjí.
Milovat Ježíše znamená v první řadě zajímat se o jeho slovo, poznávat ho.
Kdo nezná Ježíšova slova, nemůže ho milovat (to si jenom případně nalhává), s Ježíšem se míjí.
Máme sklon vydávat vlastní náboženský „vkus“ za Ježíšovy názory.

Kdo Ježíšova slova nezná, neví, jak má žít a nemá sílu Ježíšova přikázání plnit.
Vzpomínám, jak jsme se doma kdysi upřímně modlili: „Ježíši, v tebe věřím, v tebe doufám, tebe nadevše miluji.“, ale Ježíšova slova jsme vůbec neznali. Jen jsme pořád dokola opakovali několik událostí z evangelií. Ten, kdo si myslí, že Ježíše miluje a nezná jeho slova, se plete. 

Porozumění a spolupráce jsou pracné.
Láska k Bohu nás pudí k poznávání Ježíšova učení.

Petr nás (v druhém čtení) vybízí k připravenosti obhájit důvody naší naděje.
V sobotu jsme pochovávali dítě, které v sedmi měsících umřelo. Jeho maminka neumřela jen díky naší skvělé medicíně. Maminka děkovala za těch sedm měsíců, co s děťátkem žila, za to, že s ním byli na koncertě a na několika výletech… a že se třeba znovu setkají. Maminka není pokřtěná, ale nasákla už nějakou nadějí od svého manžela a jeho rodiny. V té rodině se o Bohu mluví …
Samozřejmě jsme všichni plakali, ale naše naděje nám není utišujícím prostředkem.
Znovu řeknu, zas naší nadějí jsou tisíce hodin hledání a ověřování. A také dlouhé sžívání se s Bohem.
A také hádáním se a přením se s Bohem – tak to v našich člověčích vztazích bývá.

Kdo má, ten se může rozdělit. Kdo ví, může druhému poradit. Kdo má pěkné manželství, může nám říci jak k pěknému vztahu dojít.
Kdo udělal s druhým (i s Bohem) dobrou zkušenost, může o tom svědčit. – K tomu nás také Bůh má. Dává nám mnoho, chce po nás jen trošku. A nechce to ani pro sebe.

	2011
6. neděle velikonoční       Sk 8:5–8. 14–17       1 P 3:15–18       J 14:15–21       29. května 2011

Dnešní úryvek evangelia je pokračováním textu minulého (posledních vyučovacích lekcí – pro pokročilé).
Promýšleli jsme Ježíšova slova: „Chlapi, ověřili jste si pravdivost, spolehlivost a důvěryhodnost Boha, ověřte si i mou poctivost.“ 

Vzpomínáte na poslední větu z úryvku evangelia poslední neděle? „Amen, amen, pravím vám: Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší, neboť já jdu k Otci.“ (J 14:12)

První generace učedníků tato Ježíšova slova nezapomněla. V prvním čtení slyšíme o jáhnu Filipovi – „činil skutky boží“.

Dnešní úryvek z evangelia vypadá docela slibně, lehko jej můžeme v klidu odsouhlasit.
Než k němu přikročíme, všimněme si, v jaké situaci jej Ježíš vypráví.
Nejprve budu vyprávět zobecněný příběh, který se znovu a znovu opakuje na více rovinách a který nám pomůže pochopit Ježíšovu situaci.

Vyberu do něj raději ženu (ty mají většinou širší srdce a většinou mají těžší život).
Představme si osmdesátiletou vdovu, šedesát let prožila v tlaku policejního státu, bez možnosti studovat, získat s manželem pro rodinu lepší zabezpečení. Vychovali hodně dětí a dali jim dobrý příklad spravedlivého života. Kostelová rodina, farář konzervativní. 
Paní stále ráda sloužila dospělým dětem a vnoučatům.
Ve stáří se vyrovnala s mnoha velikými životními křivdami. Onemocnění rakovinou a vědomí blízkého konce pokojně přijala. Zbyla jí jediná veliká starost – o děti.

Pro rodiče je největší radostí, když děti stojí nejen o rodiče, ale i o sebe navzájem a drží-li se Boha a hodnot, ke kterým je rodiče vedli.

Matka by ještě dětem ráda řekla, k čemu nakonec v životě došla, co nemají přehlédnout, čemu se vyhnout, co je nejdůležitější, ale děti už mnoho nenaslouchají, mají pocit, že všemu rozumějí lépe, matka je pro ně přece člověkem předvčerejška. Děti netuší, že maminka došla k velké životní moudrosti a dorostla k nové statečnosti ve vztazích.

(Můžeme být velice obdarováni nasloucháním člověku, kterému zůstal jasný rozum do posledních chvil, je smířen s životem a lidmi, a je připravený na setkání s Bohem. Každého z nás čeká konec života a my se můžeme dozvědět něco podstatného. Knihu o někom cizím bychom četli nebo šli do kina na film, jen často netušíme, že někdo jako náš táta, máma, nebo tesař z Nazareta je tím pravým zvěstovatelem.)

Představme si, že rodič nestihne dětem říci všechno, co má pro ně na srdci, (nemoc rychle pokračuje a děti mnoho za mámou nejezdí), možná rodič něco svěří nějakému svému důvěrníkovi nebo dětem napíše dopis.

Ale budou se děti pídit, co jim máma chtěla říci? Budou si skládat dohromady útržky z toho, co jim stačila říci, když za ní na poslední chvíli přicházeli?
Budou číst dopis, který jim napsala? Nebo budou dál pádit svým životem, starostí o firmu nebo svými životní projekty?
Nebo se spokojí s tím, že mamince vypraví pěkný pohřeb a budou za ni dávat pravidelně na mši?

Zkusme se na chvíli zastavit a vžít do příběhu takového rodiče, do jeho starosti o děti.
(Takových příběhů známe řadu, zvláště na venkově, kde si více vidíme do talíře).
Za nějaký čas se možná i my octneme v podobné situaci – jako rodiče svých dětí.

A teď přistupme k druhému příběhu, můžeme zjistit, že Ježíš je (stále) v podobné situaci jako zmíněný rodič. Jen s rozdílem větší odpovědnosti a ještě většího nasazení – pro lidstvo. Ještě s jedním rozdílem. Rodiče můžeme ve všem přerůst – Ježíše ne. Nikdo nám neřekne tak podstatné věci pro život jako on.

Ježíš věděl a ví, jak mnoho je svět porušený. Dobře věděl, že i lid Hospodinův sešel z cesty (víc, než si ti nepoctivější byli schopni připustit).
Proto přišel – aby nám ukázal pravou Tvář boží, aby nás vyvedl na cestu. Aby se svět mohl zlepšit.

Ježíš vystrojil apoštolům velikonoční večeři, věděl, jaký konec ho čeká (věděl, že bude církevně prohlášen za největšího kacíře a svůdce lidí – „z veleknězovy posvátné moci církevní a učitelského úřadu církve“). Rád by ještě apoštolům řekl řadu důležitých věcí, jenže ledacos nepochopili, a v některých věcech mu úplně nevěřili (například se úporně drželi svých představ o Mesiáši).

Na sebe Ježíš naprosto nehleděl a nehledí. Dobře ví, jak to na světě chodí. Není zatrpklý vůči nespravedlnostem, které ho potkaly a ještě potkají.
Myslí na druhé, je kvočnou chránící svá kuřata, má k nám větší vztah než nejlepší táta a máma dohromady, kterým leží na srdci jen blaho dětí.

Ježíš viděl, že apoštolové i při poslední večeři stále myslí na jeho korunovaci na „jeruzalémských Hradčanech“.
Jakou má tedy Ježíš starost? Jako ta máma z předešlého vyprávění.
Budou – apoštolové, učedníci následujících generací a my – stát o jeho slova, o jeho odkaz?
Nepojedeme po svých kolejích? Budeme se k jeho slovům poctivě vracet?

Budou jeho učedníci (včetně nás) měnit svět podle Ježíšových plánů a rad (přikázání) na boží království. Přijmeme my Ježíše za přítele, Učitele a Mistra v soužití?

Nezačnou učedníci zdobit kříž? (Aby zakryli svou trapnost, když nechali Ježíše na kříži samotného.)
Nevystaví Ježíšovi krásnou hrobku nebo baziliku, když zmeškali jeho zmrtvýchvstání? (Je snadnější rodičům udělat honosný funus, než pokračovat v křesťanském díle svých předků.)
Budou učedníci místo vzdělávání lidí v Ježíšových přikázáních raději pořádat náboženské parády a zatracovat hříšný svět?
Budou sloužit „raněným“ nebo povedou vlastní války k hájení „Ježíšovy“ pravdy?

Ježíše netrápil strach z mučení, byl chlap, nebyl zničený z nepochopení blízkých.
Nedělal si o světě iluze, dobře věděl, do čeho jde. Neprožil krizi víry („Bože, proč jsi mě opustil?“). Měl a má starost, nakolik půjdeme jeho cestou.

Budeme se my, jeho učedníci, dost rozhodně stavět proti zlu? Budeme hájit ubližované? Budeme žít podle Ježíšových přikázání, budeme šiřiteli jeho Pokoje?
Nebo budeme opatrnicky ustupovat, kývat mocným nebo zbaběle mlčet?
Prohlásíme, že svět je už vykoupen? Budeme tvrdit, že Bůh musel být usmířen a Ježíš to učinil za nás? Budeme klamat lidi, že svět už je vykoupen a my máme už jen trpělivě nést svůj kříž?
Ježíš chce, abychom žili jako boží děti, hrdé, obětavé, pracovité, aby ve světě byli světlem, solí a kvasem. 

Jako některé dospělé děti nezajímá, k čemu táta nebo máma v posledních týdnech života došli, k čemu dozráli a co objevili jako nedůležitější pro soužití, tak nás křesťany často nezajímá, co má Ježíš na srdci. Že touží, aby se snížilo zlo ve světě, abychom uměli vyslechnout jeden druhého a brali vážně to, k čemu nás vybízí.
Ježíš říká:
 –	„Nestojím o slavobrány, ale – pro lásku Boží – budujte civilizaci lásky.„
 –	„Ukázal jsem vám cestu …“ (text z minulé neděje).
 –	„Nenechám vás opuštěné, dám vám skvělého Průvodce, svého a Otcova Ducha. Nesložím ruce do klína, neodstoupím od svých plánů se světem. Ale dejte pozor na to, co Bůh čeká od vás.“
 –	Já pro vás udělám vše. Jen vám kladu na srdce, abyste vy udělali to, co je na vás. Je to důležité!
 –	Kontrolu budete mít jednoduchou: "Kdo mě miluje, bude zachovávat moje přikázání.“

Milovat znamená: ladit s druhým, souznít, hledat nejsprávnější pohled, poznání, spolupracovat, jít stejným směrem, žít pro stejné hodnoty. Milujícího zajímají názory druhého.
(Ježíšova přikázání nejsou totéž co Desatero (to platí už od Mojžíše). Uměli bychom je vyjmenovat?)
(Copak asi znamená: Ducha božího znáte, neboť přebývá u vás a bude ve vás?
Jaký rozdíl je mezi „přebývá u vás“ a „bude ve vás“?
Nestálo by to za prozkoumání?)

	2008
6. neděle velikonoční       Sk 8:5–8. 14–17       1 P 3:15–18       J 14:15–18       27. dubna 2008

Úryvek evangelia patří do poslední Ježíšovy vyučovací lekce. (Je důležité si přečíst celou 14. kapitolu, alespoň.)
Míváme pocit, že tyto věty známe, otázkou je, nakolik jim rozumíme.
Není to tak jednoduché. Jsou to poslední přednášky na vysoké škole. To znamená výuka pro pokročilé studenty, kterým může porozumět jen ten, kdo prošel celou výukou. Někdo zvenku – nahodilý posluchač – tomu není schopen porozumět.
Např. letmý posluchač věty: „Jestliže mně milujete, budete zachovávat moje přikázání“, by si třeba myslel: „Nedělat hříchy a dodržovat Desatero“.
Ale to nejsou Ježíšova přikázání. Desatero je už starozákonní přikázání.

K Ježíšovu přikázání patří například umět se modlit ve jménu Ježíše Krista.
Což není tak jednoduchá věc. Ježíš apoštolům v té poslední lekci ostatně říká, že to ještě nedovedou: „Dosud jste za nic neprosili v mém jménu“.
To neznamená, že na konci mše řekneme: „Skrze Krista, Pána našeho“, nebo že před modlitbou uděláme kříž.
„Modlitba ve jménu Ježíše“ je kvalitativně odlišná od celého souboru našich modliteb.
Umět se modlit „v Ježíšově jménu“ znamená, že se z člověka stává světec nejvyššího kalibru. Stačí jenom pár těch modliteb a byl by z nás nový Eliáš. 

Abychom se mohli „modlit ve jménu Ježíše Krista“, k tomu je třeba znát Ježíšova slova.
Mimo jiné je třeba nejprve rozumět slovům:
„Kdo přijal má přikázání a zachovává je, ten mě miluje …
Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, toho bude milovat Otec i já …
přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek …
Začkoliv budete prosit ve jménu mém, učiním to.
Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší.“ (Tato slova patří do poslední Ježíšovy vyučovací lekce. Porozumí jim ten, kdo poctivě prošel předešlým Ježíšovým vyučovacím lekcím.)

Je dobře, že nás Ježíš zve vysoko a že nám je dostupné Ježíšovi porozumět.
Proč se z toho pozvání netěšit s nepokoušet se vystupovat vzhůru?
Prvním předpokladem ovšem je si na nic nehrát a přiznat si, že Ježíšovo slovo ještě mnoho neznáme.
Zatím jsme my křesťané stále dost pod míru.
První příčinou nejsou naše nedokonalosti, ale předstírání, jak Ježíše milujeme. Hrajeme si na mistry, tváříme se kolik už toho známe a zatím jsme se ani nenechali zapsat do první třídy (v kostele se každý tváří jako vyučený).

Pokusím se to ukázat nejprve historicky (připomenu známé věci, abychom se mnoho nezdržovali).
Naši „křesťanští“ předkové zpytovali své svědomí povětšinou jen podle Desatera.
Stavěli katedrály a veliké množství kostelů, slavili v kostelích přes sto svátečních dnů v roce, ale v řadě důležitých věci zůstávali dlužni úrovni „starého zákona“:
 –	Až velice pozdě začali se všeobecným vzděláním. 
 –	Drželi otroky (nevolníky). 
 –	Nezachovávali biblické milostivé léto. 
 –	Péče křesťanů o sociálně slabé (například v „křesťanském“ středověku) nedosahovala starozákonní úrovně. 
 –	Nedodržovali předpisy o válčení. 
 –	„Křesťanští“ králové („Apoštolská Veličenstva z Boží milosti“) byli korunováni církevními preláty, a ti jim trpěli nekřesťanské spravování poddaných.

Nejde mi o kritiku našich předků. Říkáme si to jen proto, že Ježíšova slova: „Jestliže mě milujete, budete zachovávat má přikázání“, znamenají něco jiného než „jestliže mně miluješ, musíš zachovávat Desatero“. Už Mojžíšův „zákon“ obsahoval mnohem více než Desatero.

Mimochodem, židé žádný „zákon“ nemají. Mají „smlouvu“. Smlouvu uzavřenou mezi Bohem a lidmi. Používat slova „zákon“ je nešťastnou formulací.
Starozákonní smlouva je pro lidi velice výhodná. Je nerovnoměrná. Obsahuje veliké závazky Hospodina a malé závazky pro lidi.
Označit „smlouvu“ „zákonem“ nebylo moudré. Pak se nám (Starozákonní) Bůh začal jevit jako přísný panovník. To je nešťastný posun. A přitom Hospodin je už ve „staré smlouvě“: Dobrý Pastýř, Slitovný Bůh, Zachraňující a Milosrdný Otec…

Po naši zkušeností s Boží láskou v životě Ježíše máme ještě větší zkušenost s jeho obrovskou a nevyčerpatelnou přízní. (Láska často bolí, mnoho stojí – jsme chybující.) To vidíme mnohem více než židé – kolik Boha stojíme.
Proto Ježíš může říci: „Kdo vidí (zakouší a přijímá) Boží lásku a na mé přátelství odpoví svým přátelstvím (kdo mě má rád), tomu nebude zatěžko zachovávat má „přikázání“ – mé rady.

Víme, že „přikázání“ znějí židům příznivě, jsou ukazateli cesty, jsou podmínkou k získání veliké výhody, zisku. (Půjdeš-li tudy, dojdeš k vytouženému cíli.)
„Příkaz“ můžeme říkat různými způsoby:
Řekneme děcku velice laskavě: „Prosím tě, udělej si nejprve úkol“ – to je rada.
Nebo přísně: „Nejdřív si napíšeš úkol“ – to je příkaz.
Klíč k tomu, zda jsou slova laskavou radou nebo přísným příkazem, má ten, komu Bůh nebo rodič slouží a pomáhá. (U otrokáře a otroka, u pána a nevolníka, u zaměstnavatele a zaměstnance jsou vztahy jiné.) Záleží na pochopení, vztahu a ochotě člověka ke spolupráci s Bohem.

Ježíš říká: „Kdo ví o mé lásce, kdo stojí o mou přátelskou smlouvu („Novou smlouvu“), o mé závazky k vám, ten mě bude mít rád a ochotně a rád dá na mé rady („přikázání“).

Je ale rozdíl mezi zachováváním Ježíšových přikázání, a tím, co my za Ježíšova přikázání považujeme.
Znamená to pořádně číst a poznávat Bibli. A ne si vybírat to, co mně lahodí (například pouze Desatero) a přehlížet to, co je mi nesympatické, nebo čemu nerozumím. 

Dokud neznám celé Písmo, nejsem schopen říci zda plním Ježíšova přikázání nebo ne.
Pak ovšem nemohu plnit smlouvu mezi Ježíšem a mnou.
Pak nemůže dojít k tomu, aby ke mně „přišel Bůh a Ježíš a aby si u mě učinili příbytek“.
Pak nemůže dojít k příslibu: „Začkoliv budete prosit ve jménu mém, učiním to“.
Pak nemůže dojít k obdarování: „Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší“.
Tyto přísliby myslí Ježíš naprosto vážně. Nabízí nám přátelskou a velice výhodnou smlouvu.
Jestli si Ježíš na „Zelený čtvrtek“ postěžoval na apoštoly: „Dosud jste za nic neprosili ve jménu mém“, pak si nenalhávejme, že se dovedeme dobře modlit. (Zdaleka nejsem na jejich úrovni.)

Vůbec nejde o sypání si popele na hlavu, jde o otvírání dveří do božího království. Smíme vstoupit, jsme zváni přítelem.
	7. neděle velikonoční

	2020
7. neděle velikonoční       Sk 1:12–14       1 Petr 4:13–16       J 17:1–11       24. května 2020

Díky karanténě jsme si něco přiznali. Např. některé děti zjistily, že se doma v mnohem kratší době naučí potřebné znalosti. Je možné, že budou chodit do školy třeba jen dva dny v týdnu, ostatní dny se budou učit doma. Podobně bychom se my mohli doma věnovat Ježíšovu vyučování, abychom byli s to splnit Ježíšovo pověření: „Jděte ke všem národům a získávejte mi učedníky, ponořujte je do jména Otce i Syna i Ducha svatého a učte je, aby zachovávali všecko, co jsem vám svěřil (jako největší poklad, ne přikázal)“ (Mt 28:19) – četli jsme to opět při slavnosti Nanebevstoupení.) Ne každý pokřtěný je učedníkem něco Ježíšovi platným.

Úryvek evangelia této neděle je (stejně jako minulou neděli) z Ježíšovy poslední vyučovací lekce před ukřižováním.
Porozumění Ježíšovým slovům je v našich možnostech, ale něco to obnáší. 
Ježíšovo vyučování je srozumitelné, ale my rychle přeskakujeme to, co by od nás vyžadovalo další práci. 
V kněžském semináři nás poslali klečet do kaple na adoraci, ale nikdo nás do umění adorace neuvedl. 
Podobně hrubě zacházíme se slovem božím.
Je nemoudré jen kus Písma nechat přečíst (bez patřičného výkladu), a pak posluchače vyzvat, aby řekli, co je ke slovu božímu napadá. 

Připravujeme se na Slavnost Seslání Ducha svatého.
(Umíme druhým srozumitelně sdělit, co o Duchu božím říká Písmo?)

Ducha svatého nemusíme přemlouvat, aby přišel, obdaroval nás a učinil pro nás to a ono (netouží po ničem jiném, než aby nás obdarovával). Hledejme, co máme my podle Ježíše vykonat pro další vylití Ducha na nás. A učiňme to. 

Na biblické hodině jsme si řekli: „Projděme si znovu 14.–17. kapitolu Janova evangelia. Připomeňme si, jak nás Ježíš připravuje na přijetí Ducha svatého a na spolupráci s jeho dary.
Pokusím se něco říci k dnešnímu textu evangelia 7. neděle velikonoční. Ale pokud by měl někdo zájem, nabízím mu záznam z naší čtvrteční biblické hodiny. A k Poznámkám na další neděle budete mít možnost dalších záznamů z biblických hodin k té poslední Ježíšově vyučovací lekci. Bude to jen stručné uvedení, Ježíšova slova jsou tak bohatá, že se do jejich krásy můžeme nořit do konce života.

K Poznámkám na minulou neděli mně jeden kamarád poslal dobrý dotaz. Třeba s odpovědí někomu přispěje k porozumění Ježíšovým slovům. 

K dnešnímu evangeliu.
Pokud nerozumíme několika klíčovým slovům (oslavit, poznat, zjevit, jméno, slovo, prosit) z předešlého vyučování, zabloudíme v textu jako v bludišti. Bez porozumění dřívějším lekcím nám budou Ježíšova slova „zamknutá“. (Říkal jsem, k čemu slouží „uzamknutí“ i ve vyučování jiných oborů).

Co znamená oslavit?
Slavení patří do množiny dobrořečení.
Čím Ježíš oslavil Otce? Neuspořádal něco takového, jako je naše slavnost „božího Těla“. Slavení se nedá nahradit nějakou parádou. Oslavujeme druhého souzněním s ním, prací podle jeho přání, spoluprací s milovaným, pokračující prací s učitelem. Spolupráci předchází zalíbení v tom druhém a v jeho díle, podnikání – to samozřejmě předpokládá souznění s druhým.

Ježíš nás (stále) zasvěcuje (uvádí) do poznávání Otce. Tím oslavuje Otce. Je nadšen Otcem a Duchem. Jeho spolupráce s námi ho těší. Rosteme-li v porozumění Bohu, má z toho radost. Spolupracujeme-li s ním, pečujeme-li podle jeho plánů v soužití se světem a v soužití s druhými lidmi, Ježíšova oslava Otce roste – a my se na ní podílíme. To Ježíš vícekrát vysvětluje (např.: „Zjevil jsem tvé jméno lidem.“ (J 17:6)).
I my máme druhé lidi zasvěcovat do života s Bohem (především uvádět své děti do poznání = porozumění Bohu a do soužití s ním.
Co znamenají Ježíšova slova: „Otče, oslav mě.“?
Ježíš netouží po slávě, kterou je uhranut svět, po které mnozí touží a mnoha lidem se líbí.
My jsme Ježíšově „oslavě Otce“ neporozuměli, prohlásili jsme ho za největšího rouhače před Bohem a rukama bezbožníků jsme ho zavraždili ponižující smrtí.
Jeho prosba: „Otče, oslav mě,“ je otázkou spravedlnosti, abychom si nemysleli, že Ježíš je ztroskotaným bláznem nebo utopistou. Jeho vzkříšení, nanebevstoupení a seslání Ducha je Otcovou rehabilitací Syna, je potvrzeními toho, že Ježíš je milovaný Syn boží, kterému máme důvěřovat a následovat ho.

Otec nevsazuje na Ježíšovu hlavu zlatou korunu, neodívá ho hermelínem a neusazuje ho na nebeský trůn. Oslavuje ho tím, že poslední slovo má on a ne hřích, nenávist, zločin a smrt, ale jeho láska a milosrdenství, ve kterém nabízí nápravu a život nám, hříšníkům.

Nedávno jsem připomínal, co znamená slovo poznat v Bibli.

„Zjevil jsem tvé jméno lidem,“ – zjevit znamená nejen ukázat, ale i dát ochutnat to, na co bychom sami nepřišli.

Říkali jsme si, co v Písmu znamená jméno. 

Ježíšova modlitba za nás neslouží k přemlouvání Otce, Ježíš není zbožným pohanem, který něco od Boha vyprošuje, není lobbistou. Není třeba si Boha naklonit, teprve získávat jeho přízeň – Bůh nám přeje víc než my sami sobě. (Kdypak nám to konečně dojde?)
Ježíšova modlitba nám ukazuje, co nám Ježíš přeje, na čem mu velice záleží, k čemu a kam nás zve.

Více si k dnešnímu evangeliu povíme na biblické hodině.

Odkaz na uloz.to pro stažení biblické hodiny z 21. 5. 2020.

Ježíšova slova nejsou tajemná, zašifrovaná, ani tajná, člověk je schopen jim porozumět a osvojit si to, do čeho nás uvádějí. Ano, jejich bohatství je nevyčerpatelné.

Ježíšova slova – jeho učení (umění žít) – máme šířit: „Jděte ke všem národům a získávejte mi učedníky, ponořujte (křtěte) je do jména Otce i Syna i Ducha svatého a učte je, aby zachovávali všecko, co jsem vám svěřil jako největší poklad.“

	2011
7. neděle velikonoční       Sk 1:12–14       1 P 4:13–16       J 17:1–11a       5. června 2011

Slavili jsme Slavnost Nanebevstoupení. Je rehabilitací Ježíše. Jen je škoda, že se nám Ježíš občas neukazuje – jako apoštolům po vzkříšení. „Proč?“ – to je kontrolní otázka.
Chybí nám přímá konzultace nebo ne?
Nejde o lenost, ale o poctivost. 
Zajímají nás Ježíšovy názory? (To lze lehce ověřit.)
Hádali bychom se s ním, že něčemu rozumíme lépe než on? (Proč Ježíš neučil Katechismus?)

Poslední vyučovací lekce (Janova 14.–17. kap.) jsou nádherné, ale i náročné. V církvi se ani nepočítá s jejich podrobnějším vyučováním. Jak a co z toho stihnout?
Vždy si z toho jen malinko udrobíme. Bude nám ale těch pár kamínků stačit na celkový obraz mozaiky?

Protože jde o určitý celek, spojím několik důležitých Ježíšových slov.

Kdysi nad námi řekli: „Já tě křtím ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého“. (Opět jsme tato slova slyšeli při slavení Nanebevstoupení Páně. Nad těmi slovy už skoro nepřemýšlíme. Nad ledasčím se v církvi rajtuje, ale že používáme nepřesná slova a nesrozumitelná, nikoho netrápí.)

V evangeliu stojí: „Jděte ke všem národům a získávejte mi učedníky, ponořujte je do jména Otce i Syna i Ducha svatého a učte je, aby zachovávali všecko, co jsem vám přikázal“, (Mt 28:19–20a) – „Ponořujte je do jména a učte je zachovávat má „přikázání“.

I druhé čtení ze slavnosti Nanebevstoupení Páně mluví o učení:
„Bůh našeho Pána Ježíše Krista, Otec slávy, ať vám udělí dar moudře věci chápat a jejich smysl odhalovat, takže budete mít o něm správné poznání. On ať osvítí vaše srdce, abyste pochopili, jaká je naděje těch, které povolal, jaké poklady slávy skrývá křesťanům jeho dědictví…“ (Ef 1:17–19)

V dnešním úryvku evangelia si podtrhneme:
Věčný život je v poznání Otce a Syna
Zjevil jsem tvé jméno lidem.
Zachovali tvoje slovo.
Přijali a poznali, že přicházím od tebe.

Všimněme si významu těchto Ježíšových slov.
Naše zkreslující slovo „křtěte“ nás daleko nedovede. Křest je obřadem, který se neopakuje.
Ale zjistím-li, že „křtít“ znamená ponořovat, mohou se mi otevřít dveře vedoucí k porozumění.

Říkáme: „Byl úplně ponořen do četby“, „… do muziky“, „neslyší a nevidí“.
Ponořené je obklopené ze všech stran.

„Ponořujte do jména“.
Jméno popisuje, vyjadřuje, kým pojmenovaný je.
I lidské jméno je jen zkratkou. Někdo má řadu titulů, před i za jménem, obsáhl třeba několik oborů poznání, je synem, manželem, rodičem, sousedem, Čechem, Evropanem, křesťanem, …
Boha nejsme schopní lidskou řečí popsat, natož mu dát jednoduché jméno.
O Bohu vypráví celá Bible, ze všech možných stran a v mnoha nejrůznějších situacích popisuje, kým pro nás je.
Ponořovat do Jména Božího znamená: (židé místo „Bůh“ nebo „JHWH“, někdy říkají „Jméno“)
ponořovat do Jména Otce,
ponořovat do Jména syna,
ponořovat do Jména Ducha.
To je něco tak velikého, že s tím nebudeme hotovi ani v celé věčnosti. Zdroj Boží krásy a přátelství je nevyčerpatelný.

Jako dítě nejprve vnímá vztah matky skrze pocity (z jídla a péče), až později si uvědomuje osobnost matky i samo sebe a postupně víc a víc krásy vzájemného vztahu, tak i ve vztahu s Bohem nejprve vnímáme krásu božího díla ve stvoření a boží péči, pak význam jeho slov …, pak se učíme vnímat boží blízkost.

Nořit se do Jména můžeme při modlitbě, při naslouchání slovu božímu, při slavení svátostí.

Při slavení svátostí se neptáme jen, co se děje s tím, kdo svátost dostává a přijímá, ale ptáme se, co se může dít s námi ostatními – i nám je totiž nabízeno další obdarování Duchem božím. 

Křest je ponořením do lásky Boží, do Náruče Otce Syna i Ducha.
Náruč blízkého člověka není jen věcí tělesného tepla (to by nám stačila umělá líheň, inkubátor, termofor, nebo blízkost prostitutky). Abychom mohli vnímat blízkost druhého, potřebujeme jej poznávat. Ani kočka se nenechá chovat cizím člověkem, ovečka se nenechá pohladit cizím člověkem.
„Víra“ je poznáváním a blízkým vztahem. Jedno bez druhého by bylo málo.

Od Abraháma a Mojžíše se Izrael nořil a koupal v kráse a přízni Otce: Tvůrce, Dárce života, Osvoboditele, Ženicha a Manžela, Přítele … Dodneška se vydáváme do Náruče Boží a jeho Moudrosti…
Ježíš nám ukazuje další poklady přátelství a obětavosti (máme pro Boha takovou cenu, že se Bůh stal člověkem … – to nevyčteme z krásy stvoření ani z jiných náboženství. Ježíš nám na svém životě ukazuje, co to znamená být dcerou/synem božím – jak takový život vypadá.

To můžeme pochopit a naučit se – sám Bůh nás vyučuje. 

Bůh se nám dává „poznat“, od Abraháma nám o sobě vypráví.
Ježíš nám dává v nové míře poznat krásu Otce a další, novou moudrost. Připravuje nás na setkávání s Duchem – jak s ním spolupracovat (o tom jsme už trochu mluvili).
Duch nám připomíná Ježíšova slova a přimlouvá se (u nás), abychom na něj dali. Vybavuje nás novými dary. Je naším Průvodcem.
Do tohoto velikého bohatství se můžeme nořit a naučit se v něm pohybovat (jako ryba ve vodě).

Čím dál víc můžeme a máme znát „z božího Jména“, kým Bůh pro nás je.
Jsme schopni Bohu porozumět.
„Miluj Hospodina, Boha svého, celým svým srdcem, celou svou duší a celou svou myslí“, je řečeno už u Mojžíše.
Co to je za zlozvyk stále mluvit o „tajemství“! Žádný student by si nedovolil říci: „Pane profesore, to je tajemství“, ani žádný učitel: „Studenti, to je tajemství“.
Židé tak nemluví, každý den se modlí modlitbu „Šema“ 
To byla i Ježíšova nejčastější modlitba. (Jak to, že ji nepoužíváme – když je posvěcena Ježíšovými rty?)

Ježíš říká: „Vám je dáno znát tajemství království nebeského“ (Mt 13:11)
Rozum jsme dostali k poznávání Boha celou svou myslí, duší a srdcem.
Ježíšovo vyučování je jedinečné, důležité a srozumitelné. 

Protože je naše vyučování náboženství těžkopádné a nesrozumitelné (a plné „tajemství“), mnoho lidí opouští křesťanství a vrhá se do esoteriky, která slibuje „snadno a rychle“.

Kdo se nechá vyučit Mojžíšem, může porozumět Ježíšovu vyučování („Nikdo nezná Otce – jen Syn“).
Kdo zná Ježíšova slova, tomu je může Duch svatý připomínat. 

Vážíme si Ježíšovy modlitby (ukazuje nám cestu):
„Otče, dal jsem jim tvé slovo.
Posvěť je pravdou; tvoje slovo je pravda.
Sám sebe za ně posvěcuji, aby i oni byli v pravdě posvěceni.“ (Srov. J 17:14–19)

Ježíš nás „zasvěcuje“ do života božích dětí tím, že se sám „zasvětil“ do lidského života dítěte božího. Jako člověk nás uvádí do porozumění Bohu.
Vysoká úroveň jeho vyučování je vyzkoušená a ověřená jeho lidstvím. Stal se člověkem, všechno si lidsky osahal, našima rukama, lidským mozkem, našimi smysly.

Přijali jsme, spočítali jsme si, ověřili si, že Ježíš je Bůh a člověk.
Zná Boha víc než člověk i jako Syn boží. Ale vyzkoušel si i lidství.
Nestačí vědět, jak se pečou koláče, něco jiného je také umět je upéci. Něco jiného je vědět, jak se hraje na pozoun nebo tesá trám, ale něco jiného je umět mistrovsky na nástroj hrát nebo trám otesat.
Ježíš neučí nic, co si sám neodzkoušel jako člověk, neučí nic, co by prakticky nebylo pro nás použitelné.
Ježíš je dokonalý psycholog a pedagog. Neučí nic, co by mu jako člověku nefungovalo. A to lidské se učil jako každý z nás. Osvojoval si dovednost rukou, nohou i lidského mozku. Učil se chodit, „hrát na housle“, i počítat.

Ježíš nejen rozumí Otci, ale také zná lidskou řeč, je nejlepší lingvista.
Nezná-li vědec jiný jazyk, nemůže přednášet cizincům.
Vůbec nebereme v potaz, s jakou pečlivostí Ježíš volil slova a modely podobenství.
Ježíš umí dokonale učit, umí dokonale přeložit své poznání Otce (z otcovštiny) do lidské mateřštiny.
Je třeba objevit dokonalost Ježíšova vyučování, přistoupit na něj a osvojit si jeho způsob myšlení. Bude se nám to hodit kdekoliv v životě.

Nevšimli jsme si, že je skvělý učitel, necháme se vést svými učiteli, kteří jsou jen lidé.
Dodneška se trochu stydíme za řeč Bible a v teologii používáme abstraktní pojmy, které se nejen těžko pamatují, ale nejsou s to vysvětlit věci nebeské.
Ježíš rozlišuje mezi věcmi pozemskými a nebeskými. 
A pomocí pozemských věcí a zkušeností vypráví o nebeských.

Když Písmo říká: „Na Ježíše sestoupil Duch jako holubice“ a my hledáme holuba, některý malíř na obraze „Seslání Ducha sv.“ namaluje plameny. „Ježíš vystupoval při nanebevstoupení do mraků“ a my se stydíme za kosmický let. Proč nehledáme, co v Bibli znamená „holubice, oheň, vystupovat“? 

Jsme zmatení, když nás někdo upozorní, že jsou „dvě verze“ o „čase“, kdy Ježíš vstoupil na nebesa. Jedna říká „v den vzkříšení“, druhá „čtyřicátý den po vzkříšení“.
Kdyby se nás děcko zeptalo, kde Ježíš v té době přespával, zda u mámy, ve stohu slámy nebo na lavičce v parku, co bychom mu řekli?

Kdo se naučí naslouchat a porozumět biblické řeči, je okouzlen její genialitou. Netrpělivý nepochopí nic. Klipy nás mnoho nenaučí.
Kdy „poznáme“ (ne odpapouškujeme), že Ježíš přichází z Otcovy náruče?
Kdy jej skutečně přijmeme za Učitele a Mistra? Kdy na Ježíše dáme víc, než na své rabíny, profesory, „učitele a učitelky církve“, na dnešní osvícené, kteří mají nejrůznější „viděni“ a na kdejakého guru?

Máme skvělého, nejlepšího učitele a můžeme se hřát a nořit do Boží náruče.

Věčný život je v poznání Otce a Syna.
Kdo pozná Boha, o kterém nás vyučuje Ježíš, kdo se bude řídit jeho moudrostí, kdo na něj dá, vstoupil do nového životního stylu.

	2008
7. neděle velikonoční       Sk 1:12–14       1 P 4:13–16       J 17:1–11a       4. května 2008

Jsme v období mezi svátkem Nanebevstoupení a svátkem Seslání Sv. Ducha.
O kterýchsi svátcích jsem říkal, že každý rok vystupujeme po točitém schodišti liturgického roku k většímu porozumění Bohu. Zatímco o Vánocích a Velikonocích spolkne mnoho našeho času příprava svátků a různého gruntování, před Svatodušními svátky můžeme mít větší klid na podstatné – pokud od nich něco očekáváme.
Janovo evangelium nás nejvíce uvádí k porozumění s Ježíšem. (Jan jej nejvíc pochopil.)
Místo „vyprošování“ darů Ducha sv.  bychom si měli promýšlet 14.–17. kapitolu Janova evangelia, jen tak Ježíšovi více porozumíme.

Nedělní liturgie zaměřuje pozornost opět na jednu část z tohoto velikého celku.
Ježíš oslavil Otce – svým životem  a svou službou lidem. Ke stejné oslavě Boha jsme přizvání my.
 „Nikdo nezná Otce – jen Syn.“
Ježíš nám svým životem ukazuje, jak s námi jedná Bůh (přesto, že jsme hříšní). Objevujeme, kým jsme pro Boha, jakou cenu pro něj máme. To je velice příjemné.
Ježíš nám ukazuje, jak si Bůh představuje život člověka. „Poznat“ Boha znamená jej objevit, porozumět mu a přitakat mu způsobem života – přijmout Ježíšův životní styl za svůj.
Bůh nám vypráví o sobě i o nás – proto nám je Slovo Boží pokladem nadevše. Nemusíme tápat v mlze svých pocitů, tušení a osvícení o Bohu.
Boží slovo je naprosto výstižné, neboť:
 –	Ježíš zná Otce jako nikdo jiný,
 –	Ježíš zná náš jazyk a náš život, žil mezi námi,
 –	Ježíš je nejlepší pedagog.

Ježíš prosil Otce, aby jej oslavil před lidmi, aby se prokázalo, že není podvodník – vzkříšením, nanebevstoupením a seslání Ducha. Ale také znameními, která apoštolové znovu ve jménu Ježíšově – konali. To není jako sláva světa. Boží sláva spočívá v jeho obětavosti a péči o své děti (to známe – dobří rodiče pro nás mají jedinečnou cenu).
Všechny tyto události mají sloužit tomu, abychom mohli Bohu snadněji přitakat.
(Je naším mínusem, že jsme oslavu Boha – skutky ve jménu Ježíše – vyměnili jen za slávu liturgickou. Je škoda, že nám, dnešním křesťanům, tento druh oslavy Boha už neschází.)

Ježíš žije u Otce. (Nevšímáme si mnoho, že také nezanedbatelným způsobem žije s námi.)
Nijak mnoho se nám nestýská a Ježíš nám nijak neschází (setkání Ježíše se Šavlem pokládáme za poslední výjimku), ještě by nám do toho mluvil.
Přitom Ježíš by nám rád sloužil třeba svým královstvím na zemi. 
K tomu naštěstí jednou dojde, ale to má své podmínky a pravidla.

My si stačíme, s ostatními lidmi nadáváme na politiku a drahotu, a jen když je nám moc zle, „zapalujeme svíčku“.
Živé společenství s Ježíšem jsme zaměnili za chození do kostela a dodržování Desatera (za to očekáváme v nebi ocenění).
Ježíš nám tady mnoho nechybí, ani nevíme, že bychom měli připravovat Ježíšův příchod a ani nehledáme, jak si Ježíš přípravu představuje.

Bylo by pěkné mít dary Ducha svatého, ale zdají se nám nedosažitelné.
Zkusme si nechat pootevřít dveře k životu s Duchem svatým. Ale nejprve potřebuje odstranit všelijaké staré krámy, které jsme k těm dveřím přisunuli – když se dlouho neotvíraly.

Židé se učili spolupracovat s Hospodinem (kterého neviděli). Vyzkoušeli si, alespoň v některých obdobích a v krizových situacím jejich národa – že smlouva Hospodina s nimi je výhodná.

Učedníci se učili spolupracovat nejprve s Ježíšem a velice se jim to líbilo.
Později se učili spolupracovat i s Duchem svatým.
My potřebuje také přijmout moudrost Izraele, pochopit Ježíše a pak teprve můžeme čekat plnou moc Ducha Svatého.

Duch Svatý nám neřekne nic nového, než co řekl Ježíš. 
Ale ten, kdo odmítá Ježíše, ten klidně odmítne i Ducha Svatého a ještě snáz.
Když Ježíš něco říkal, třeba apoštolům nebo farizeům, Ježíš na to reagoval. Spolupráce s Duchem vyžaduje „určitý cvik“, pokročilost, určitou jemnost na podněty Ducha.
Duch Svatý se před námi neobjevuje jako viditelný partner, ale – napadne nás „myšlenka“.
Ten, kdo odporuje Ježíši umlčí i Ducha svatého.
Ten, kdo dokázal umlčet Ježíše (kterého chvilku předtím viděl dělat zázraky a pak řekl: „Kdepak, Pane, to se ti nestane“, a jednal s Ježíšem jako s malým klukem), ten tím spíš umlčí Ducha Svatého (jehož hlas se projeví v člověku jenom jako „nápad“).
Jestli někdo řekne: „Ježíši, co to říkáš za hloupost“, ten si lehce pomyslí: „Co mě to napadlo za hloupost“.

Duch Svatý je ze všech Božích osob nejsnáze umlčitelný.
Když Mojžíš mluvil na Sinaji s Bohem, všichni se třásli.
Ze Sinaje bylo slyšet hřmění, hlahol trub, zemětřesení, všichni se báli přijít blíže. Jen Mojžíš směl vystoupit na Sinaj. Když proti Mojžíšovi vyvstala opozice, Mojžíš prohlásil: Vy, co máte jiný názor, si stoupněte ke Korachovi.
Kdo souhlasí se mnou, stoupněte si ke mně. Tak a teď ať Bůh rozhodne. Otevřela se země a Mojžíšova opozice se propadla a zahynula. (Srov. Nm 16. kap.)

Ježíš neměl zapotřebí zasahovat tímto způsobem. Např. když apoštolové chtěli vypálit samařskou vesnici, Ježíš je tvrdě pokáral. 
Ježíš označil Petra za začínajícího satana,  ale Duch Svatý nám „satane“ neřekne.
Duch sv. nám přihraje nápad, myšlenku, ale ten, kdo není vyladěn na Ježíše, nerozumí si s ním, ještě s Ježíšem nesouzní, takový má „přihrávku od Ducha Sv. za bláhovost. Za nepoužitelný nápad. „To je hloupost, co mě to teď napadlo.“

Proč si to říkáme ?
Abychom si bláhově nemysleli, že z nás Duch Svatý udělá křesťany, když se necháme obiřmovat a že budeme samozřejmě mít pocit: „Duch Svatý je ve mě“.

Je to jinak. Aby v nás mohl Duch Svatý pracovat, potřebuji být plně ztotožněn s tím, co říká Ježíš.
Pak mi Duch Svatý jen připomene, co Ježíš řekl. A jestli uděláme další krok podle Ježíšovy rady, pak nás Duch podpoří svým obdarováním.

Duch Sv. je nejsnáze umlčitelná božská osoba. (V minulých letech jsme si říkali, že symbol Ducha Sv. – holubice – je neobyčejně výstižně vybrán. Holub nikoho nenapadá, není jestřáb nebo kohout, stačí udělat rychlý pohyb proti němu a ulítne.)

Proto, chceme-li být pořádnými křesťany, potřebujeme se Ježíšově nauce otevřít. Pak tu „holubičku“ nebudeme odhánět, a Duch nám bude moci všechno připomenout. Říkali jsme si, že Duch se přimlouvá při nás. Bůh nepotřebuje být přemlouván, není sklerotický ani neochotný. To nám se do některých věcí nechce. Maminka mně připomínala a přemlouvala: „Udělej si nejprve úkol“.
Ještě jednu věc připomenu. Zdravé sebevědomí křesťana nemá nic společného s pýchou.
Zrovna tak pokora není pocit méněcennosti.
Pokorný není ten, kdo si nevěří. Pyšný člověk, který zkrachoval, může mít mindráky. Ale pokorný člověk má jasný postoj.
Pokora nepřináší to, že automaticky přebírám všecko, co mi někdo říká. Pokora dokáže správně reagovat na podněty. Pokora si umí přiznat – když čtu evangelium a narazím tam na nějaké místo, které mi říká něco jiného, než jsem byl zvyklí si představovat – že tomu nerozumím. Pomůže mi ptát se, hledat. Pokorný je ten, kdo chce porozumět, kdo přemýšlí a nemávne nad tím rukou. Pokorný si nemyslí, že se bez toho obejde a stačí mu jen se řídit Desaterem.
Pokora vede ke zdravému sebevědomí a vůbec není na překážku ke zdravému sebevědomí, k rozvoji člověka.

Kdyby Petr nebyl tak závislý na rabínské nauce, nebyl pokažený tím, že „poslušně“ přebíral to, co se učil jako kluk v náboženství, neřekl by Ježíšovi: „To se nemůže stát, aby tě někdo ukřižoval“. Petr dává přednost rabínské nauce.
Kdyby měl Petr dost sebevědomí (a pokory), řekl by: „Ježíši, já s tebou nesouhlasím, prosím tě, zdůvodni, proč říkáš, že tě naši náboženští představitelé zlikvidují? 
A Ježíš by se nezlobil. Naopak, ochotně by s ním diskutoval. 

Jenže Petr byl vychovaný od pana rabína k falešné „pokoře“. „Ty musíš věřit tomu, co ti já, rabín, říkám. Já jsem duchovní osoba, ty ne.“
A tak byl Petr bezpodmínečně podroben panu rabínovi a s čistým svědomím Ježíšovi odporoval. (Nepomohlo, že to s Ježíšem myslel upřímně a dobře.)
Kdyby Petr měl zdravé sebevědomí, řekl by: „Ježíši, já si to musím přebrat, prosím tě, vysvětli mně, jak to myslíš, jinak bych musel jít od tebe“.
Ježíš by jej pochválil a Petr by si nezasloužil ono „satane“.

Pokud tedy čekáme pomoc od Ducha Svatého, potřebujeme vědět, jak Duch Sv. pracuje a co ode mne očekává.
Potřebuji se naučit spolupracovat s Ježíšem – a pak budu reagovat na podněty Ducha božího a dostane se mi jeho krásné výbavy.
	Slavnost Nanebevstoupení Páně

	2017
Slavnost Nanebevstoupení Pána       Skt 1:1–11       Ef 1:17–23       Mt 28:16–20       28. května 2017

Co pro nás a pro náš život Nanebevstoupení znamená?
Co řekneme potomkům, když se nás zeptají, jaký užitek nám Nanebevstoupení přináší?

Vzkříšení je triumfem života nad smrtí a naším hříchem. 

Vzkříšení a nanebevstoupení jsou rehabilitací Ježíše, který byl tehdejší oficiální církví prohlášen za neznaboha a zločince a byl odstraněn potupnou smrtí.
To, že Vzkříšený vyhledal učedníky, nám přineslo veliké ulehčení a novou naději …

Je nám třeba si dávat bedlivý pozor, abychom byli opatrní a uvážliví a neopakovali Kaifášovu chybu …
Je ohromné, že se Bůh neurazil, nezlomil nad námi hůl, když jsme Ježíše odmítli. Máme za co mu dobrořečit…

Ježíš je pro nás nedozírným bohatstvím.
Řekl nám o Bohu vše, co potřebujeme k novému způsobu života vědět. Prakticky nám ukázal, jak si Bůh představuje pěkný lidský život. 
Probral s námi všechny vyučovací lekce, vše nám vysvětlil a zadal nám úkoly na budování vztahů a dal nám prostor pro práci na božím království.
Je ochoten nás stále vyučovat a vést k umění života.
Ale také věděl, že jsme příliš velkými suverény, že si v něčem nedáme poradit, dokud si opět nenatlučeme nos.
Řekl nám vše, co měl říci – jednou!
A to stačí. 

Ježíš se nám dostatečně věnoval, nenechal nás jako sirotky, poslal nám nového Průvodce, který je velice ochotný nás uvádět do Ježíšovy pravdy. Je už jen na nás, zda si od něj necháme napovídat …

Ježíš je trochu v podobné situaci s námi jako rodiče novomanželů (ti nemohou dětem radit, jak mají žít – pokud je děti nepožádají o radu).
Jsou-li děti dobře vychovány, mají dostatečnou výbavu. Budou-li se řídit Ježíšovými radami do manželství, vybudují si vztah, který je ponese a bude je těšit. 

Ježíš zná psychologii, ví, že nevyžádaná rada nefunguje …
Ale, neptat se, může pro nás být dokonce tragické …

Velice by se mně líbilo, kdybych měl možnost si s Ježíšem někdy konzultovat některé věci.
Jan Masaryk vyprávěl, že se děti mohly táty na cokoliv ptát. Ale když se ho ptaly, co některé cizí slovo nebo pojem znamená, táta se nejdříve ptal: „Hledal jsi ve slovníku nebo encyklopedii?“ …
Kdybych se ptal Ježíše na něco, co nám už řekl a nechal napsat, také by mě řekl: „Nebuď líný, vyhledej si, co jsem k tomu řekl; pan farář dvakrát nekáže.“

Uvědomme si, jakou potíž s námi Ježíš má. V mnohém si nedáme říci. Ježíš od nás odešel do exilu.
Exil je také náboženským pojmem.
Židé říkají: „Šechina – boží přítomnost – je v exilu.“
Po vystavění chrámu Šalomoun řekl: „Bože, dobře vím, že ty nemůžeš bydlet v domě z kamení. Ale ať zde přebývá šechina – tvá přítomnost …“
Izraelité přišli vlastní vinou o chrám. Vědí o své nepoddajnosti Bohu a přiznávají, že se od nich šechina vzdálila – je v exilu.
Ježíš je také v exilu.
Vyprávějte dětem o náboženských exulantech, například proč J. A. Komenský odešel do exilu.
Vyprávějte jim o sv. Vojtěchovi, jak by se byl rád vrátil do Čech. Jak se i vracel, když Čechové slibovali, že jej budou poslouchat – ale Češi vybili jeho rod …
Ježíš by se rád z exilu vrátil mezi nás, ale (nejen, že naši předkové vybíjeli jeho rod) dodneška na něj v mnohém nedáme.
Pokusím se to doložit na několika málo příkladech.
Ježíš slíbil, že se k nám vrátí. Ti, co nečtou Písmo, si myslí, že s jeho příchodem nastane konec světa. Mohl bych uvést, kde je to napsáno jinak, ale nebudu nikoho rozmazlovat. Vydáme-li se na houby, třeba několik hodin v lese hledáme, kde houby jsou (nikdo nám neřekne, kde je viděl). Proč podobně nehledáme v Bibli?
Ve starších eucharistických modlitbách stojí: „Na tvůj druhý příchod, Ježíši, čekáme.“
(Na příjezd vlaku čekáme na nádraží. Nemůžeme jít vlaku naproti, i když má třeba zpoždění.)
V novějších eucharistických modlitbách už konečně říkáme: „Tvůj druhý příchod, Ježíši, připravujeme.“
Už se konečně hlásíme k práci.
Ježíš přislíbil, že mezi nás opět přijde, jeho vize božího království není utopií jako marxismus.
Ježíš chce přijít, ale má podmínku, přijde, až o něj budeme skutečně stát. Ne až budeme dokonalí, ale až budeme ochotní se jím nechat vést.

Kaifáš byl upřímně přesvědčen, že až přijde Mesiáš, předá mu velení a bude mu ministrovat, sloužit. Jenže Mesiáše nejen nerozpoznal (zapřísahal se, že Nazaretský rozhodně Mesiášem není), ale podle zavraždil nevinného.
My bychom asi Ježíše neukřižovali – je to už zakázané – ale nakolik na něj dáme? Myslíte, že bychom mu my předali kormidlo?
Kdybychom jej rozpoznali, nemohl by ani při bohoslužbách kázat (nebyl vysvěcen ani na jáhna).
Kdyby Ježíš začal světit ženaté chlapy jako kdysi, to by bylo pohoršení…, církev by se roztrhla …
Proč se v mnoha věcech nenecháme Ježíšem vést?
Některé úkoly jsme splnili (po mnoha stoletích) například otroctví bylo zrušeno, děti mají mnohem lepší postavení než před dvěma tisíci léty. Ale například otázku rovnoprávnosti žen nemáme vyřešenou.
„Nemohu k Vám přijít“, by možná Ježíš řekl. „Mé matce byste nedali stejný důchod, jako máte vy, pánové. Nepracovala méně než Josef. Každou neděli vyznáváte: „Věřím v Boha“, ale nakolik na mě dáte? Jak to, že vám nevadí nízká starobní penze vašich maminek, babiček, manželek a sester? Neslyšeli jste, co jsem řekl v Matoušově evangeliu 12:47–50? Chlapi, jak to, že necháváte manželky pracovat víc, než kolik pracujete sami …?“

Je skvělé, že s námi Bůh i po ukřižování Ježíše i nadále mluví, že „neutáhl šrouby“, nezmenšil příděl své lásky a přízně k nám.
O to víc si máme vážit jeho přátelství, ale poučeni dějinami – chybami – si dávejme pozor na svou nebezpečnost.
Nůž, oheň, auto jsou velkým přínosem, ale to vše může být nesprávným používáním nebezpečné.
Já jsem nebezpečný!: sobě, druhému i božím plánům.
Mám být požehnáním, ale ohrožuje mě – mimo jiné – falešná sebejistota, že mám víc pravdy než druhý. (To byla prapříčina Ježíšovy smrti.)

Začali jsme přípravu na novou příležitost k přijetí Ducha svatého. V sobotu budeme mít svatodušní vigilii. Ptáme se, zda a jak se necháváme ponořovat do Ducha božího. Jak naslouchat a nepřeslechnout jeho „napovídání“.
Máme se na co těšit…
V druhém čtení jsme slyšeli: „Bůh vám udělí dar moudře věci chápat a jejich smysl odhalovat, takže budete mít o něm správné poznání.“
To je další podnět k osobní modlitbě. Ta nás může pohnout k dalšímu činu.

Už ze základní školy víme, že s darem je třeba pracovat. Učitel za nás nebude dělat to, čemu se máme naučit, co si máme osvojit. Pěkné manželství nám rodiče ani nikdo jiný neobstará.
Boží nabídka je velkolepá …

	2014
Slavnost Nanebevstoupení       Skt 1:1–11       Ef 1:17–23       Mt 28:16–20       1. června 2014

Vzkříšení a přijetí Ježíše po Otcově pravici je rehabilitací Ježíše.
Před ukřižováním mu dal málokdo za pravdu (i jeho nejbližší mu přitakali jen zčásti).
Čím to bylo? Přišel Mesiáš příliš zakuklen? Nedostatečně vyučoval?

Připomínám, že židé byli přes tisíc let vyučováni božím slovem.
Ženy, Samaritáni, kananejská žena, setník z Golgoty a další budou svědčit proti těm, kteří by se vymlouvali na nesrozumitelnost Ježíše.
Řekl: „Kdybych přišel v královském nebo velekněžském hávu, tleskali byste mi.“ Ale Bůh nemá zapotřebí davu skandujících fanoušků. Přátelství má svou cenu a kamarádíčkování pro nějaké výhody nepřipadá v úvahu. Ježíš přišel, jak přišel, aby se „zjevilo smýšlení našich srdcí“.

Ježíš se nad námi nepohoršuje, neponižuje chybující, ale nabízí nám pomoc. Jistě, také od nás něco vyžaduje, ví o ceně své nabídky.
Nemávl lacině rukou nad selháním apoštolů, neřekl, že se nic nestalo.
Za svou věrnost zaplatil vysokou cenu, přišel o dobré jméno a byl popraven jako největší vyvrhel.

Proti pomluvám není obrany. Ani Ježíšova znamení (zázraky) nepřesvědčily pomlouvače, ani ty, kteří strašné pomluvy opakovali.

Všimněme si projevu Ježíšovy lásky z dnešních čtení.
Už dopředu řeknu, že s přátelstvím a láskou se nešeredí.
Za veleknězi už Ježíš nešel. (Každý je odpovědný za své jednání i za svá slova. I myšlení si vychováváme, kultivujeme.)

Ježíš apoštolům po čtyřicet (dalších) dní mluvil o Božím království.
„Jan ponořoval do vody, ale vy budete ponořeni do Ducha.
Dostanete moc a budete mými svědky až na konec země.“

Spojme s tím Pavlovo požehnání:
Ať vám Bůh udělí dar moudře věci chápat
a jejich smysl odhalovat, (takže budete moci mít) o něm správné poznání.
Abyste pochopili, jaká je naděje těch, které povolal,
jaké poklady slávy poskytuje křesťanům jeho dědictví.

Ježíš učedníkům po vzkříšení vše znovu vysvětlil.
My se o to vysvětlení také chceme zajímat, neboť i my jsme povrchní a chybující, i my se od Ježíše chceme učit přemýšlet. Vážíme si možnosti být Ježíšovými svědky a jeho vyučování je pro nás projevem jeho milosrdenství.

Dovolme si nejprve kontrolní otázku: „Mohl být Ježíš neukřižován? (Na odpovědi se projeví naše porozumění nebo neporozumění Písmu.) 

Židé se před Ježíšem už tisíc let učili, že každý, kdo se dopustí těžkého zločinu, propadá smrti (přinejmenším duchovní smrti).
Ježíš nás ale přišel varovat, že i ti, kteří nikoho nezabili a nikoho neokradli, jsou také ohrožení.
„Vy zbožní jste sešli z cesty od Hospodina, jdete cestou svévolné zbožnosti. Váš vztah k Bohu napadá rakovina svého druhu. Začne bolet, až když už bývá pozdě. 

Ježíš přišel kvůli náboženské reformě. Kdyby židé Ježíšovu reformu přijali, nemusel být Ježíš popraven.
Mohl vstoupit na nebesa bez průchodu smrtí.
Apoštolové přijali Ježíšovu náboženskou reformu až po Ježíšově ukřižování a vzkříšení (před ukřižováním mu v řadě věcí nevěřili, jeho varování před „rakovinou“ podcenili).

Pokud bychom my Ježíšovo varování přeslechli nebo podcenili a nepřijali jeho jednání a myšlení, pak by pro nás Ježíš zemřel zbytečně.
Je nebezpečné se ohánět slovy: „Ježíš nás vykoupil svou krví na kříži“. To může být prázdnou náboženskou floskulí. (Slyšíme okolo nás velké množství náboženských frází, někdy je opakujeme a nedochází nám, že je to náboženská rakovina.)
Zachráněný je ten, kdo důvěřuje Bohu a dá na něj.
Nestačí zaplatit za dlužníka dluhy, je otázkou, zda alkoholik, gambler, lajdák, lehkomyslný, lenoch …, změní svůj životní styl, zda si nechá poradit a postaví se zodpovědně ke svému životu.
Teď jsme si o Velikonocích znovu všímali postojů Ježíšových protivníků. 

Všimli jsme si, že i někteří z apoštolů toužili po funkcích u Mesiášova dvora.
U druhých není těžké jejich chyby uvidět, u sebe je to obtížnější.

Každou chvíli se účastníme nějakých sporů. Některé provázejí slzy, jiné dokonce krev. Život není hra.
Chceme stát na straně spravedlnosti a pravdy. Jsme odpovědní i za svá slova.
Hledat pravdu je pracné. Je k ní třeba odvahy nejen k přiznávání omylů, někdy je třeba si pálit prsty i tím, co nás přímo nepálí.

Hledat pravdu a spravedlnost je náročné. Jak se k nim dopracovat? Jak rozlišit, která zpráva se k pravdě blíží a která je podvržená? 
Všímáme si lidí, kteří dokázali odhadnout přicházející nebezpečí. (Za všechny uvedu třeba Milenu Jesenskou, Ferdinanda Peroutku, Karla Čapka, Pavla Tigrida, Ivana Medka, Václava Havla, Tomáše Halíka …)
Odedávna se naši předkové učili osvojovat si ctnosti (a varovat se neřestí). 

Moudrost si nevyprosíme, ale díky Bohu ji lze získat.
Ježíš nám dokonce přislíbil dalšího Průvodce – Ducha božího.
„Budete ponořeni do Ducha.
Dostanete moc a budete mými svědky až na konec země.“
Bůh vám udělí dar moudře věci chápat a jejich smysl odhalovat,
(takže budete moci mít) o něm správné poznání.

Občas se hloupě nebo vědomě namočíme do pomluv, lží, podezírání a dalšího zla.
Křestní ponoření do vody je smluveným znamením od Boha: „Nabízím vám záchranu před zlem. Moje zachraňující náruč vám je provždy otevřená“.

Ježíš nás učí myslet, vyučuje nás moudrosti a přináší nám osvícení ze svého nadhledu.
(Navíc nás upozorňuje, že ďábel je otcem lži, že tady má víc svých lidí než bychom čekali.)
Ježíš je naším skvělým Průvodcem v umění života. Chce nás ponořit do Ducha. 

Všímáme si (znovu a znovu) co znamená a obnáší – dát na Otce, oddat se Ježíši, nechat se ponořit do Ducha božího. Vsáknout do sebe Ducha božího.
Ježíš nás učí jako Učitel, jako Mistr učedníkům nám ukazuje, jak se spolehnout na moudrost boží, žít podle jeho příkladu.
Svého a Otcova Ducha nám dává, aby nás budoval zvnitřku. Už nejsme odkázáni jen na své síly. To neznamená, že složíme ruce do klína, že polevíme ve svém snažení. Naopak, pomoc Ducha je nám naopak povzbuzením, „duchovní injekcí“.

Mnoho lidí se baví sci-fi, mnoho lidí hledá pomoc v esoterice a pohanských náboženstvích, mnoho lidí hledá pomoc u andělů a zatím je nám nabízena pomoc Ducha. Ovoce jeho působení můžeme vidět a oceňovat v naší západní kultuře (přesto, že jsme pomoci Ducha využili jen na pár procent).
Křesťanství je pro mnoho lidí obtížné; nechali se odradit našimi chybami, možná se nebránili pomluvám o nás a my k nim často mluvíme nesrozumitelnou řečí. Neseme za to kus své zodpovědnosti. Tím více se máme o ně zajímat: „budete mými svědky až na konec země.“ Máme hlásat Ježíše, pomluvy o něm, pokud existují, můžeme lehce vyvrátit.

V minulých letech jsme se na Ducha svatého ptali, zkoumali jsme obrazné výpovědi Písma, abychom jim porozuměli. Ptali jsme se také, co znamená: „Duch vás bude uvádět do celé pravdy“? Jak to dělá a co máme dělat my?

Prvním krokem k našemu pokroku je objevit Ježíšovu výjimečnost. K tomu je třeba porozumět jeho názorům a úmyslům. Kdo to objeví, bude stržen k následování, bude unesen jeho Duchem.

Lituji, že se Ježíš občas neukáže, že nás nenavštíví, jako kdysi navštěvoval apoštoly.
Proč to nedělá?
Kdo by si s ním chtěl porovnávat své názory? Kdo se chce od něj víc učit?
Ježíše nelákají senzacechtiví lidé, honící se za všemožnými zázraky, ostatky světců ani lidé, kteří si myslí, že na poutích zažijí něco víc než u vlastní Bible nebo při jeho Hostině ve farním kostele. 

Ježíšovo království může díky nám růst, krnět nebo zanikat. (Lenoši hned namítnou: „Ale Ježíš přislíbil, že boží království brány pekelné mocnosti nepřemohou.“ To je jedna z náboženských frází.)
Ježíš si nás vybral k práci na své stavbě. Není krásnější a trvanlivější stavby.
	Slavnost Seslání Ducha Svatého

	2020
Slavnost Seslání Ducha svatého       Sk 2:1–11       1 Kor 12:3–13       J 20:19–23       31. května 2020

40 dní („40“ v Bibli je „dostatečně dlouhou dobou“) Ježíš své učedníky uváděl do významu a smyslu Zmrtvýchvstání a do možností, jak se s Ježíšem nadále setkávat. 

(Zkoumali jsme, proč se Ježíš po vzkříšení zjevoval jen svým učedníkům.) 

Při Nanebevstoupení Ježíš učedníky vyzval, aby se modlitbou připravili na Seslání Ducha.
(Modlitbou nemyslí vyprošování, ale abychom promýšlením jeho slov v sobě vytvořili podmínky pro přijetí Ducha.)

Ježíšovým vzkříšením nastalo konečné vylití Ducha – událost dlouho v Izraeli očekávaná. 
K velikému vylití Ducha došlo při svátku Šavuot.
(Každý rok jsme si připomínali, kdy a jak se Duch boží projevoval, projevuje, co od něj smíme a máme očekávat.)

Pro Izraelity je dodneška svátek Šavuot dovršením svátku Pesach.
O Velikonocích Izraelité slaví vyjití z Egypta, návrat do země otců. (Pesach není jen vzpomínkovou slavností, ale každý se pokládá za toho, kdo je vysvobozován Hospodinem z otroctví).
O svátku Šavuot (Týdny) oslavují židé dar Tóry. 

Při uzavírání (svatební) Smlouvy Hospodina s Izraelity lidé prohlásili: „Budeme poslušní tvých slov, která nám Mojžíš tlumočil.“ 
Svátkem Šavuot se Izraelité znovu (dodneška) hlásí k pokynům (mictot) Tóry.

Darem Tóry je osvobození Izraele dovršeno.

Sám Hospodin učí Izraelity jak si svobodu synů božích zachovat.
I dále o svůj lid pečuje, posílal mu proroky a opětovně je zachraňoval a zachraňuje (po devatenácti stoletích Izraelité také znovu dostali zemi otců).
Ježíš je největším Prorokem a Učitelem.

Ježíšova pozemská mise je dovršena darováním Ducha.

Proto si před slavností Seslání Ducha svatého připomínáme, k čemu jsme my, učedníci Ježíšovi, na světě, a jaké poslání je církvi svěřeno.

Ježíš nám svým životem ukázal, že i v porušeném světě můžeme obstát a můžeme mu být něco platní jako jeho svědkové záchranáři.
Křest není vstupenkou do nebe. „Víra“ křesťana je odpovědí na Ježíšovo přátelství. Ježíš nás zasvětil – vrcholným způsobem uvedl – do lásky Otcovy. Nečekáme privilegia, výhody nebo protekci, ale přijali jsme pozvání ke službě, k zapojení se do záchrany světa; ne k adorování, ale k následování.
„Budete mi zvláštním vlastnictvím jako žádný jiný lid, říká Hospodin svému lidu.“ (Ex 19:5)
Vyvolení – oddělení Izraele se dostalo i nám. 
Na zkušenost Izraele s Hospodinem navazujeme, zakoušíme sladkost přátelství Hospodina a celým srdcem ji chceme ukázat dalším lidem.

Veliký darem Ducha je Šalom.
S Izaiášem vyznáváme (to je aktivní životní postoj), že Ježíš je knížetem pokoje.
Zkoumali jsme, co šalom obnáší, co pro nás znamená a jak a čím můžeme a máme být tvůrci Ježíšova Pokoje.
Zakoušíme jeho požehnání a učíme se tento Pokoj vytvářet a šířit.
Kdo nerozlišuje zlo od dobra, ubližuje, kdo si nepěstuje svědomí podle Tóry a Ježíšových pokynů, skončí mezi pachateli bezpráví nebo mezi zbabělými diváky umožňujícími řádění pachatelů. Známe palčivost výčitek svědomí. A známe úlevu odpuštění.

Odpuštění hříchů, smíření s druhými a úsilí o nápravu jsou velikým darem Ducha. Jsou prvním darem Vzkříšeného. (Viz dnešní úryvek evangelia.)
Bez odpuštění by se apoštolové nenarovnali.
(Říkáme si, že se Ježíš ujímá obětí i pachatelů. Apoštolové se právem pokládali za diváky, kteří jen zbaběle přihlíželi Ježíšovu ponížení, aniž by mu pomohli, nebo při něm věrně stáli).

Škoda, když Ježíšova slova: „Komu hříchy odpustíte …“, zužujeme jen na odpuštění při svátosti smíření.

To, že se někteří lidé vědomě staví proti dobrodincům lidstva – včetně samého Mesiáše – je dost nepochopitelné.
Jak to, že byl Ježíš tak strašně nenáviděn?
Apoštolové ale byli neméně překvapeni i vlastním selháním. Nezachovali se dobře podle vlastních představ o slušném jednání a přátelství vůči Ježíšovi. (Kdo poctivě zkoumá sám sebe, dojde k podobně ponižujícímu náhledu na sama sebe. Nikdo nejsme nevinní.)

Hodným lidem – pokud přemýšlí – časem dojde, že není možné dobře vycházet se všemi lidmi. S tím, kdo si nechce přiznat, že ubližuje jiným a nemíní měnit svůj přístup k nim, se nelze přátelit. 

Ježíš nás připravuje na střet se zlem.
Ježíš ví, kdo neoprávněně uchvátil moc ve světě, ví, kdo jsou tímto všeho zlého schopným vychloubačem uhranuti, kdo mu dali svůj hlas, slouží jeho impériu a podpírají jeho trůn. (Srov. J 14:30 16:11)
Stojíte-li se mnou v odboji proti zlu, budete podobně pronásledováni jako já.
Škoda, že se od něj nenecháváme vyzbrojit, abychom pronásledování nejen ustáli, ale uměli se proti němu účinně stavět. 
I stavění se proti zlu je projevem Ducha božího. Proroci i sám Ježíš nebyli těmi, kteří neodporují zlu.

Je trestuhodné, že jsme Ježíšova slova: „Budou vás vylučovat za synagog; ano, přichází hodina, že ten, kdo vás zabije, bude se domnívat, že tím uctívá Boha,“ vztáhli jen na židy. My jsme sami sebe – církev – prohlásili za Matku, dokonce neomylnou a nepřipouštíme, že bychom také my někoho nespravedlivě pronásledovali. Jsme slepí (srov. J 9:39–41).
Nedávno jsme si opět připomínali: „Milujete-li mne, budete zachovávat mé pokyny a já požádám Otce a on vám dá jiného Přímluvce, aby byl s vámi navěky.
Kdo přijal mé pokyny a zachovává je, ten mě miluje. A toho, kdo mě miluje, bude milovat můj Otec; i já ho budu milovat a dám mu to poznat. Kdo mě nemiluje, nezachovává má slova. A slovo, které slyšíte, není moje, ale mého Otce, který mě poslal.“ (Srov. J 14:15–24)

„Až přijde nový Průvodce, kterého vám pošlu od Otce, Duch pravdy, jenž od Otce vychází, ten o mně vydá svědectví.“ (J 15:26)
„Duch pravdy vás uvede do veškeré pravdy.“ (J 16:13)
„I vy vydávejte (se mnou) svědectví, neboť jste se mnou od začátku.“ (J 15:27)

Léta si říkáme, že Duch svatý je především Průvodcem (nejen Utěšitelem). A že se za nás nepřimlouvá u Boha, ale u nás.

 „Jakmile přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy, neboť nebude mluvit sám ze sebe, ale bude mluvit, co uslyší. A oznámí vám, co má přijít. On mě oslaví, neboť vám bude zvěstovat, co přijme ode mne. Všecko, co má Otec, jest mé. Proto jsem řekl, že vám bude zvěstovat, co přijme ode mne. (J 16:13–15)
Kdo neví o tomto základním přístupu k působení Ducha, míjí se s ním.
Ten, kdo buď odporuje Ježíšovým slovům, nesnaží se jim porozumět nebo je vytěsňuje, ten nebude dbát ani na nápovědu Ducha.
A kdo Ježíšova slova nezná, tomu nápověda Ducha nepomůže.

Přísliby Ducha a jeho darů jsou závratné, kdo o ně opravdu stojí, může se vydávat na cestu. A ten, kdo se vydá, potěší Ježíše, Otce i Ducha.

Odkaz na uloz.to pro stažení záznamu biblické hodiny.

	2014
Slavnost Seslání Ducha sv.       Sk 2:1–11       1 Kor 12:3b–7. 12–13       J 20:19–23       8. června 2014

Židé o Letnicích slaví dar Tóry. Těší se z „Učení“ Hospodina, které jim na Sinaji bylo darováno.
Celou noc si z Tóry čtou. 

Stvořitel nám nabízí nádherný program: být s druhými jeho obrazem.
Přátelství je cílem (krása nebe bude ve vytvářeném přátelství se všemi).
Už v pozemském životě si přátelství budujeme, učíme se mu. Manželství má být přátelstvím.

Jak o Bohu mluvit? Jen v analogiích.
„Kolik vás doma je?“, ptáme se. „S babičkou sedm“, slyšíme odpověď.
V našich řečech o Bohu je matematika jen částečným příměrem.
Řekneme-li: „Bůh je jeden“, zbavuje nás to strachu, že bychom snad nějaké božstvo opomenuli.
Mluvíme-li o „třech osobách v Bohu“, pomůže nám to pomoci porozumět, jak máme být obrazem božím.
Bůh není starý mládenec, který si stačí, ani narcis, který má zalíbení jen v sobě. V Bohu „je společenství,“ ve kterém jeden dává přednost druhému, společenství dokonalého porozumění, přejícnosti, spolupráce, přátelství, lásky … Proto můžeme být obrazem Božím jen ve spolupráci s druhým. Ne jedinec sám.
Spolupráce předpokládá porozumění druhému. Můžeme mít v zaměstnání dobrou partu. Na vojně, ve válce, v kriminále můžeme najít blízké lidi, s kterými je možné dobře spolupracovat. Ale něco jiného je spolupráce ve sportovním týmu a spolupráce manželů. Manželství je velice těsným soužitím, říkáme si, že je přípravou na nebe.

Na Ježíšově životě můžeme nahlédnout jak přátelství (s Otcem i s lidmi) vypadá.
Ježíš naprosto souzněl s Otcem, přijal jeho geniální plány, neměl zapotřebí je nějak „vylepšovat“ (přesněji: Boží plány byly dílem „kolektivním“, na kterém měl podíl).
„Řekni mi, s kým se přátelíš, jaké knihy čteš, s jakými mysliteli souzníš a já ti řeknu, kdo jsi.“
Ježíš si liboval v Otcových názorech, bylo mu s ním dobře.
Je představitelné, že celý den vědomě žil před Otcovou Tváří. Navíc čteme, že někdy celé noci komunikoval s Otcem. Tento zdroj blízkosti je nám také k dispozici. 
Už v Hebrejské bibli je mnohokráte řeč o Duchu božím. (Nemluvíme o Duchu božím poprvé.) 

Evangelia jsou silným příběhem přátelství Ježíše ke svým učedníkům a přátelství Ježíše s Otcem. Ježíš sestoupil z nimbu Učitele a začátečníkům nabídl své přátelství. To není vztah maminky, tatínka k dětem nebo vztah hodného a obětavého pana faráře ke svým ovečkám. (Vy, kteří máte rodiče, víte, co znamená nejen dávat přednost dětem, čekat až porozumějí, přijdou k rozumu, vrátí se …
Stálé sestupování něco stojí.
Jít s milenkou po jejích obchodech je snadné, jít s manželkou po patnácti letech manželství vyžaduje víc nezištnosti.
Dávat druhému stále přednost je namáhavé.
Fotbalisté trénují a hrají pár hodin. Manželství je na věčnost.

Ježíšovo přátelství je vrcholem (proto ten příměr o manželství), je tak velké, že unese i zradu. Jde až na smrt, až za hrob. („Nalomenou třtinu nedolomí …“)
Ježíš nám nabízí jedinečné přátelství. Nabízí svého Ducha. „Co je mé, je Tvé“.
Jeho přátelství s Otcem není rozpuštěním vlastní osobnosti, zřeknutí se svých názorů, plánů, svého já. Není nirvánou. Je darováním se druhému. Darováním se druhým.
Bůh není uzavřen, je ve svém společenství „božských osob“, dává se nám – svým tvorům. Má nás za své děti, za své společníky. To je neuvěřitelné!

Židé dodneška velice čerpají z přátelství a moudrosti Hospodina.
My jsme bohatší o zkušenost s Ježíšovým přátelstvím.
Ježíš nám ale ještě navíc nabízí svého Ducha.
Mluvili jsme v minulých letech, co znamená, že „nás Duch boží bude uvádět do veškeré pravdy“.
Kdo zná Ježíšova slova, tomu bude Duch boží „napovídat“, připomínat Ježíšova slova zevnitř.
Jsme ovlivňováni okolním světem, kde kdo a kde co se snaží nás ovlivnit. 

V události v den Letnic v Jeruzalémě je uveden veliký příklad porozumění skrze Ducha (první čtení).
Na Ježíše měli lidé různý názor („je to Jan syn Zachariášův, který vstal z mrtvých, nanebevzatý Eliáš, který k nám přišel, je to jeden z proroků, je to Mesiáš – nebo Nazaretský je blázen, psychopat, kacíř …“).
Lidem hledajícím přišel Duch boží na pomoc a oni porozuměli svědectví apoštolů – „mluvili jim z duše“.

Muzikantům a zpěvákům před koncertem udá sbormistr „tón“. Každý z nich si naladí (děti to ještě neumějí, jejich nástroj jim naladí pan učitel).
Máme na ledacos své názory, na dějiny, současnou politiku, náboženské spory. Budeme-li se vylaďovat na Ducha božího, budeme-li znát Ježíšovy názory, porozumíme si navzájem.

Při slavení Večeře Páně dvakráte prosíme Ducha božího o pomoc. Poprvé prosíme, aby Bůh svým Duchem posvětil chléb a víno (to je pro Boha snadné, chléb a víno se nebrání).
Podruhé prosíme(!), aby nás Bůh proměňoval do Ježíšovy podoby, na nové Ježíšovo tělo vydávající se na záchranu dnešního světa. To je náročnější, k tomu je zapotřebí nejen ochoty Boha, ale i ochoty člověka.
Může se to podařit, natolik, nakolik jsme vyladění na Ducha Božího. Natolik, nakolik s Duchem umíme spolupracovat.

Všímáme si, jak nenávist k nepříteli silně spojuje lidi a dokáže hrozné a mohutné činy …
Ale láska k Bohu je silnější – pokud se jí oddáme a spolupracujeme s ní.

Jsme chybující, jsme teprve na cestě, bez vzájemného odpouštění se v přátelství a v manželství teprve neobejdeme.
Postavit dům, vystudovat vysokou školu, může být dřina. Vybudovat pěkné manželství, vychovat dobře děti, je ještě namáhavější, ale není větší krásy. Udržování stavení domu je nikdy nekončící prací, budování domova – vztahů – je teprve pracné.
Bůh je stavitel našeho Domu.

Nenechme se odradit nedorozuměním v manželství nebo přátelství. Něco jiného je cíl a něco jiného je cesta k cíli.
(Lidé, kteří jsou sami, žijí „snazší“ život, ale jsou sami, nemají tak náročný trénink do nebe. Manželství je nejnáročnějším soužitím.)
Bůh nám – lidem na cestě, lidem nedokonalým, hříšným – nabízí velkorysé přátelství.
Pozorujeme, že v některé rodině děti nebo děcko přijmou ducha svých rodičů, nasáknou jejich ušlechtilostí.
Ale Duch boží je „osoba“, působí ještě jinak, silněji. Duch není a nepůsobí jen jako určité vlastnosti a postoje druhého. Působí osobně zevnitř, má k nám svůj osobní vztah.
Jeho prvním ovocem je Porozumění, Pokoj a odpuštění.

Duch boží nás přivádí ke spravedlnosti. A setkáni s boží spravedlností se pak projeví milosrdenstvím, odpuštěním ne odsouzením (nikdo není popravován). Duch v nás pracuje dál, abychom i my byli schopni odpouštět těm, kteří o odpuštění prosí.

Romány o přátelství jsou krásnou četbou a nějakým způsobem nás ovlivňují. Ale evangelia jsou živým a dramatickým životním příběhem o Ježíšově přátelství k nám. Jsme zváni do Ježíšova osobního přátelství.

	2011
Slavnost Seslání Ducha sv.       Sk 2:1–11       1 Kor 12:3b–7. 12–13       J 20:19–23       12. června 2011

Ten, kdo prošel Ježíšův život, kdo nečte Bibli poprvé, má výhodu, že vidí celou tuto cestu už z určitého nadhledu. I působení Ducha božího může porozumět mnohem více než úplný začátečník.
Zkusíme si takový pohled dopřát. Bude to sice jako z letadla (nebude to putování pěšky), ale snad to bude užitečné.

Předchůdce Páně řekl: „Já vás ponořuji jen do vody k obrácení, ale Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně“ (srov. Mt 3:11).
Ptáme se: „Co to znamená, jak to bude vypadat, co bude Ježíš provádět?“
Jan nemluvil k lidem nepolíbeným, Izraelité byli tisíc let vzděláváni Božím slovem.
Vraťme se ještě před Abraháma. Cesta lidstva od sběračů a lovců k současnému člověku je pozoruhodná. 
Vážíme si velikých náboženských kultur, ale cestu židokřesťanské kultury pokládáme za výjimečnou v mírumilovnosti, přejícnosti, spravedlnosti a solidaritě se slabšími. V její otevřenosti k růstu, k větší kultuře soužití, k budoucnosti, k větší dobrotě srdce. 
V Hebrejské bibli (Starém zákonu) je od začátku řeč o Duchu Božím. 
Tvořivá moc se připisuje Duchu božímu. 
Všechny velké biblické osobnosti jsou lidmi, kteří se Duchu božímu ochotně otevírali a spolupracovali s ním. 

Ježíš se liší od ostatních velikých osobností, které byly obdarovány Duchem božím. Je plný Ducha. Byl počat z Ducha svatého (srov. Lk 1:34–35, to je víc než biologie). „Veřejně“ je to zjeveno při jeho ponoření do Jordánu – Duch sestupuje na Ježíše (to neznamená, že před tím Ducha neměl), z nebe je slyšet hlas: „Ty jsi můj milovaný a vyvolený Syn“. (Srov. J 1:29–34)
Duch Ježíše vyvedl na poušť. V moci Ducha Ježíš přišel do Galileje.

Brzy pak řekl: „Blaze chudým v duchu (toužícím, žíznícím, hladovějícím po Duchu), neboť jejich je království nebeské.
Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.“ (Mt 5:3. 8)

V poslední velký den svátků Ježíš vystoupil a zvolal: „Jestliže kdo žízní, ať přijde ke mně a pije!
Kdo věří ve mne, `proud živé vody poplyne z jeho nitra´, jak praví Písmo.“
To řekl o Duchu, jejž měli přijmout ti, kteří v něj uvěřili. Dosud totiž Duch svatý nebyl dán, neboť Ježíš ještě nebyl oslaven. (J 7:37–39)

Víckrát pak Ježíš mluvil o Duchu – Průvodci, kterého dá učedníkům.

Ježíšovou smrtí nastává konečné vylití Ducha. 

Pak je Duch mnohokráte vyléván i na veliké množství lidí. Významným a charakteristickým takovým vylitím Ducha jsou Letnice. 

Izajáš popisuje působení Ducha a jeho „sedm“ darů (Iz 11:1–4a, 42:1–3, 61:1–9), v Nové smlouvě (Novém zákoně) jich je popsáno více jak „čtyřicet“ (Duch je vyléván vrchovatě).
Jsou i mimořádné dary Ducha a neměli bychom se jich odříkat. (To, že neuzdravujeme, je samostatnou vážnou a zahanbující kapitolou, srov. Mk 16:15–20).
Ale nepředbíhejme a nepřeskakujme to základní a důležité.
Nenechme se zlákat vidinou mimořádných darů Ducha. Nikdo si například nemá myslet, že když mluví jazyky, je lepším křesťanem než ostatní. Apoštol Pavel k tomu řekl své!
Pavel také upozorňuje, že největším darem Ducha je to, co se jeví jako obyčejné – láska. 

V naší krajině (v které je mnoho zeleně) je přítomná voda víc než je na první pohled patrné, i když nevidíme potok, řeku nebo rybník. Kdyby nebyla, vypadala by jinak, byla by pouští. Podobně je to i s působením Ducha ve světě, každé dobro a krása projevená kdekoliv, je také ovocem Ducha božího. Je okolo nás dost obětavých, nezištných lidí, kteří neokázale a nezištně slouží druhým.
Psycholog pan profesor Matějček říkával, že by měli být vyznamenáváni především obětaví rodiče dětí s postižením.

Ježíš už před ukřižováním řekl učedníkům vše důležité. Jen učedníci nebyli všem jeho slovům dost otevření (jako my).

Z Janovy kapitoly 14.–17. vyberu (připomenu) několik „cihel“, bychom si zase postavili kousek stavby:
„Život věčný je, když poznají Boha a jeho Syna.
Dal jsem jim poznat tvé jméno a ještě dám poznat, aby v nich byla láska, kterou máš ke mně, a já abych byl v nich.
Duch vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl.
Vy jej znáte, neboť s vámi zůstává a ve vás bude.
Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo (má přikázání), a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.
Pokoj vám zanechávám, svůj pokoj vám dávám.
Ducha božího znáte, neboť přebývá u vás a bude ve vás.“

U poslední věty se trochu zastavme.
Před ukřižováním Ježíše učedníci Ducha božího znali, viděli, jak působí v Ježíši – „přebýval u nich“, ale „nebyl ještě v nich“.
Učedníci byli nadšeni Ježíšovým přátelstvím, ale ještě mu úplně nedůvěřovali, v některých názorech jeli po svém, ještě neměli úplně otevřené dveře svého srdce pro Ježíšova Ducha, nežíznili po něm, „neumírali žízní po Duchu“, nepokládali ho ještě za životně důležitého. Ježíšova Ducha obdivovali – „přebýval u nich“, ale ještě jej nepřijali, ještě „nebyl (nežil úplně) v nich“.

Až když učedníci selhali (když Ježíše opustili a přestali ho pokládat za Mesiáše) a až když byl Ježíš oslaven Otcem (za svou obětavost až na smrt), vzkříšen a povýšen Otcem (aby jej lidé nepokládali za prokletého srov. Dt 21:23; Ga 3:13), až tehdy dovolili Ježíšovi, aby jim otevřel mysl. A až tehdy se otevřeli Duchu božímu, aby vstoupit do jejich nitra. (To není, ani u apoštolů, otázka jednorázové akce, ale celoživotního procesu. I apoštolové někdy – i po přijetí Ducha o Letnicích – odporovali Duchu Božímu.)

Všimněme si textu dnešního úryvku evangelia. O Svatodušních svátcích bychom možná čekali něco vznešeného, nějaký luxusní a výjimečný svatodušní dar.
Nejsme ošizeni, pouze překvapeni, že ten luxusní dar vypadá na první pohled obyčejně (jako třeba sůl), ale snad rozpoznáme, že je nezbytným darem.
Ve svých vztazích každou chvíli narážíme a bouráme. Na spravedlivý život se z vlastních sil nezmůžeme. Kdo se provinil, zakusil, jak se život změní na živoření. Kdo někdy plakal nad svým proviněním, vděčně odpuštění přijme. (Srov. také Lk 7:47)

Učedníci po vzkříšení mohli právem čekat, že je Ježíš přinejmenším „vytahá za uši“.
Opět byli překvapení Ježíšovou „náručí“. (V pozdravu: „Pokoj vám“ je obsaženo i odpuštění.)
Slastně si oddechli.
Ježíš jim při osvobozujícím zážitku odpuštění kladl na srdce: „Odpouštění a budování vztahů je nezbytné. Provinilce staví na nohy. Křísí „syna smrti“ (ovocem hříchu je smrt) k novému životu.

To, že Bůh odpouští provinilci, který skončil v propasti je snad pochopitelné, když víme, že Bůh je láska. Ale že se znovu a znovu smilovává i nad tím, kdo opětovně zradil, je skoro neuvěřitelné.
Bůh není slaboch, není na nás závislý, ale jeho soucit je nesmírný. Odpuštění nás vede k obdivu a vděčnosti k Bohu a k soucitnosti vůči druhým.

Minule jsme mluvili o „Náruči“ jako o jednom ze Jmen Božích. 
„Život věčný je když poznají Boha a jeho Syna.“ – Ježíš nám ukázal krásu Otcovy náruče (jako nikdo před ním). Zakoušíme také krásu Ježíšovy náruče. V porušeném světě tak máme jistotu věrného přátelství.
Ježíš nám ukázal, jak si Bůh představuje pěkný život člověka. Daroval nám pravidla pro pěkné soužití (dopravní předpisy mají svůj smysl).
Kajícník často ocení Ježíšova přikázání víc než ten, kdo se tolik neprovinil (Vzpomeňme na Marnotratného syna a jeho bratra.)
„Kdo mě miluje, bude zachovávat má přikázání, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.“
Soužití v porozumění s druhými je nejdůležitějším úkolem. 

Ježíš nám ukazuje pravidla pro soužití mezi jeho přáteli. „Stojíte-li o boží království, zachovávejte má přikázání“:
 –	Vztahy v Božím království Ježíš postavil na modelu rodiny. 
 –	Buďte tvůrci pokoje (Mt 5:9). 
 –	Vyříkávejte si spory. Každý má právo na obhajobu. Každému máme odpouštět – splnil-li podmínky k odpuštění. 
 –	Přijímejte pokorně odpovědnost jeden za druhého. 
 –	Vzájemně si odpouštějte. 

Smíření a porozumění s druhými je pramenem radosti.

Slavnost Seslání Ducha svatého dovršuje Velikonoční dobu.
Vidět působení Ducha a přidávat se k němu je poněkud pracné – zvláště když neuhýbáme před trápením světa – ale dává nám nadhled a naději. Ježíš prošel se ctí život v porušeném světě (nikdo nemůže říci, že by si byl pro sebe něco ulehčil). Je pro nás velikou posilou, že na nic nejsme sami.
Svět je nespravedlivý a život je pro někoho velice krutý, ale vedle zla je tady také dobro. 
Všímáme si, že Bůh je silnější než všechno zlo.

Vedle bolesti a oprávněného smutku a někdy jemu navzdory, můžeme také zkoušet Pokoj boží, který všechno převyšuje. Jistotu Božího přátelství. Nebo alespoň naději na Boží přátelství.

Bůh je přítel, kterého zajímá i hříšník. I provinilec přitahuje Boží lásku. I provinilec zůstává synem či dcerou boží a je zván k podobě s Bohem. (Dobrý rodič si to umí představit.)

Odpuštění Boha nám hříšníkům je nemalý zázrak. Ten, kdo dokáže odpustit druhému, způsobuje podobný zázrak.

(Za týden se ještě k působení Ducha vrátíme.)

	2008
Slavnost Seslání Ducha sv.       Sk 2:1–11       1 Kor 12:3b–7. 12–13       J 20:19–23       11. května 2008

Mnoho lidí „řeší“ chyby jiných lidí. My patříme (což není křesťanská výsada) mezi ty, kteří pracují na sobě. To bychom si mohli skromně pochválit.

Událost v den Letnic z 1. čtení stojí oproti tomu, co postihlo stavitele babylónského ziguratu. 

Kdyby někdo přišel poprvé slavit Svatodušní svátky, byl by asi dost překvapen, že se v evangeliu čte o odpouštění hříchů. Každý rok.
Nečekali byste spíše něco víc o darech a působení Ducha svatého?
Proč to tak je?
Život stojí na pravdě a spravedlnosti.
Chyby a hříchy ničí život. Neléčená nemoc čím dál víc hubí. Díra ne střeše je zdrojem zvětšující se škody. Neošetřená ublížení jsou rakovinou vztahů.
Proto při slavení Letnic slyšíme zásadní radu pro dlouhodobější soužití – o odpouštění, s obdarováním Ducha, který nám přichází na pomoc.
Ježíšovou smrtí nastalo konečné vylévání Ducha. 

Ježíš nás své přátelé zve k novému uspořádání života. 
Není většího pozdravu než Šalom. 

Dýchání je jednou ze základních podmínek života. 
Bez kyslíku se neobejdeme. Ježíš nás „okysličuje“, nám „zadušeným“, „utopeným“, „bez života“ dává „umělé dýchání“. Přináší nám „druhý dech“, oživuje nás svým Duchem. 
Vybavuje nás svým Duchem  a posílá nás, abychom byli tvůrci Pokoje a budovali Boží království.

Jednou ze základních podmínek dobrého života je ochota k odpuštění a ke smíření. Bez kyslíku se také nedá delší dobu žít. Odpuštění nás vrací k životu, do spravedlnosti a pravdy.

Duch svatý vytváří pokoj a působí odpuštění (za chvíli si řekneme, jak to dělá).
Slova: „Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, a komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nejsou“, jsou určena všem. (Nejsou jen výbavou zpovědníků.)
Jsou určena každému, neboť odpuštění je životodárné, zachraňující.

(Tento úvod pokládám za důležitý. Odpuštění se dotkneme jen začátečnicky. Možná budeme i tak překvapeni, kolik si toho o odpuštění všimneme. Neboť, přes množství našich řečí, máme novozákonní umění odpouštět velice zanedbané.)

Ježíš nás upozorňuje na důležitost smíření a ukazuje „mechanizmy“, cestu jak k odpuštění dojít.
Vede nás k vyříkávání si vzájemných postojů a k vyjasňování našich úmyslů.

Ježíš stanovil pravidlo, které nás má stimulovat (povzbuzovat, pobízet):
„Přinášíš-li svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem. Potom teprve přijď a přines svůj dar. Dohodni se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce žalářníkovi a byl bys uvržen do vězení. Amen, pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře“. (Mt 5:23–26) 

Ježíš nám dal další pravidlo zdvořilého a láskyplného napomenutí: „Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho mezi čtyřma očima. Dá-li si říci, získal jsi svého bratra“ (srov. Mt 18:15–18).

Židé vědí, že není možné (!) prosit Boha o odpuštění, dokud se nesmíříme s tím, koho jsme poškodili.
Vědí také, že neexistuje promlčecí lhůta.

Ježíš pevně stanovil: „Když tvůj bratr zhřeší, pokárej ho, a bude-li toho litovat, odpusť mu. A jestliže proti tobě zhřeší sedmkrát za den a sedmkrát za tebou přijde s prosbou: `Je mi to líto´, odpustíš mu!“ (Lk 17:3b–4)
Má k tomu právo, neboť nám nabídl přátelství bez podmínek (to neznamená bez pravidel).

Víme, jak může k odpuštění dojít. Když se dva sourozenci poperou a jeden ublíží druhému, nelze nařídit: „Odpusť bratrovi“.
Maminka vezme brečící děcko do náruče, pochová je, dá mu bonbón nebo dvacku na houpačku.
Vynahrazuje děcku „zranění“, obdarovává jej, vyrovnává křivdu a nespravedlnost, obdarovává děcko natolik, aby mělo z čeho odpuštění darovat.

Bůh o nás stále pečuje (je naším mecenášem), chová se k nám milosrdně a vynahrazuje nám křivdy jiných. (Otec přijal marnotratného syna do svého domu …)
Proto Ježíš smí určit pravidlo o odpuštění: „Jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám“ (Srov. Lk 6:38)
Odpuštění nelze poručit ani si vynutit. Odpuštění a smíření není nic laciného. Nelze říci, nic se nestalo, když se stalo.
Odpuštění je darem, nemáme na něj nikdo právo.
Ten, kdo je pozorný a spravedlivý k velkorysosti Boží je lehčeji schopen odpouštění. 

V „modlitbě Páně“ jsme vedení k promýšlení a osvojování si toho nejdůležitějšího k životu. Modlitba o odpuštění je tam chytře vymyšlena: „Otče náš, odpusť nám naše viny, jako i my jsme odpustili (!) těm, kdo se provinili proti nám. A nevydej nás v pokušení, ale vysvoboď nás od zlého. Neboť jestliže odpustíte lidem jejich přestoupení, i vám odpustí váš nebeský Otec; jestliže však neodpustíte lidem, ani váš Otec vám neodpustí vaše přestoupení.“ (Mt 6:12–15)
Odpuštění hříchů je spjaté s odpuštěním bližnímu.
Nikdo nejsme bez hříchu. Svými hříchy a chybami narážíme na chyby a provinění druhých. Proto potřebujeme vzájemné smíření a odpuštění.
Křesťanství nenabízí bezhříšnost, ale odpuštění.

Ke smíření, k odpuštění a uzdravení je zapotřebí třech, kteří odemknou – každý svým klíčem. Pořadí odemykání je důležité.
Přiznám-li poškozenému svou chybu,
snažím-li se dát do pořádku následky,
projevím-li lítost
a snažím se napravit svůj postoj
– pak ten, kterého jsem poškodil – může odemknout klíčem svého milosrdenství.

Potom mě může Bůh odemknout svým milosrdenstvím. Udělá to velice rád!
Pak si smím a mám odpustit také sám sobě. To je třetí klíč (na který se také často zapomíná).

Cesta ke smíření a odpuštění vede od hledání chyby, k příčině – k objevení toho, co mně chybí. K nápravě.
Vede mě k hledání spravedlnosti vlastního života.
Učím se přemýšlet, objevovat skryté věci na sobě, nacházet zpětnou vazbu od druhých i u sebe. Vede mě k moudrosti a velkorysému zacházení s chybujícím (se sebou nebo s druhým).
K milosrdenství, učí mě soužití.

Na této cestě narůstá moje rozlišovací schopnost, vedoucí ke kvalitnějšímu životu. „Světlem tvého těla je oko. Je-li tvé oko čisté, i celé tvé tělo má světlo. Je-li však tvé oko špatné, i tvé tělo je ve tmě. Hleď tedy, ať světlo v tobě není tmou. Má-li celé tvé tělo světlo a žádná jeho část není ve tmě, bude celé tak jasné, jako když tě osvítí světlo svou září.“ (Lk 11:34–36)

Mluvili jsme už o veliké tragédii, pokud si někdo myslí, že „vidí“ – zůstává v hříchu. Neradi bychom patřili k těm, kteří odmítají, nesnášejí a pronásledují Ježíše.

Bez těchto znalostí a dovedností nemůžeme růst. Naopak se vydáváme nátlaku (stimulace): „Nestáli o správné poznání Boha, a proto je Bůh vydal“. (srov. Ř 1:28) – Vím, že bychom si to museli vysvětlit, stejně jako: „Neuveď nás do pokušení“.
Potřebujeme poznávat Boha (nejen se co nejvíce vyvarovat chyb a hříchů), jinak jsme pro jeho dílo tady – pro připravování jeho království – nepoužitelní.

(Kdypak se dostaneme k poznání druhu Jidášovy lítosti? Proč mu nepomohla?
To naťukávám jen proto, abych trochu odkryl další obzor. Přece chceme přerůst alespoň Jidáše.
Doufám, že celý tento text vyvolá další otázky. Odpovědi na to v Písmu jsou.)

„Duch svatý, nás chce naučit všemu a připomenout nám všecko, co nám Ježíš řekl.“ (Srov. J 14:26)
Už jsme si řekli, že Duch boží se nevnucuje, lze jej velice rychle odmítnout.

Je skvělé, jak nám Bůh napomáhá. Vybavil nás do života, dal nám rozum, smysly, city, intuici, můžeme poznávat a pěstovat si svou vůli … Ale někdy jsme s rozumem v koncích, smysly jsou krátké, můžeme vyhořet nebo se nám zblázní city (zamilujeme se), přijdeme o chuť do života, uděláme chyby, které se nedají napravit, proviníme se tak, že jsme bezradní …
Ve všem – a už preventivně – nám Bůh přichází naproti.
Vede nás ke smíření a vzájemnému odpouštění.
Přinejmenším za to mu můžeme dnes poděkovat. Neudržují-li se a neobnovují-li se vztahy, nevyříkávají-li se pocity, neposkytujeme-li si možnost vysvětlit, obhájit, omluvit se, – pak vztahy chladnou, vzdálenost mezi námi narůstá, propasti se prohlubují …
Bez smíření se navíc zablokovává vztah k Bohu a přístup k Božím darům. Místo abychom kvetli, chřadneme.
Kdo říká, že není hřích, ten se mýlí a svádí druhé.
Nemocní chodí k doktorům a ti o vinách nemluví. Běhají za léčitely a ti o hříchu a potřebě smiřování a odpouštění nemluví.
Příčinou řady nemocí těla i duše je často nesmíření. Apoštol Jakub to potvrzuje: „Vyznávejte hříchy jeden druhému a modlete se jeden za druhého, abyste byli uzdraveni.“ (Jk 5:16)
	Slavnost Nejsvětější Trojice

	2020
Slavnost Nejsvětější Trojice       Ex 34:4b–6. 8–9       2 Kor 13:11–13       J 3:16–18       7. června 2020

Ne každému člověku se představujeme ...
Bůh se nám přestavuje s laskavostí jemu vlastní. 

Máme, tak, jako Mojžíš, „vzývat jméno Hospodinovo“ – máme jej prosit o pomoc v poznávání jeho jména – vždyť usilujeme o čím dál větší porozumění s ním.
(Co znamená poznat?) 
(Co znamená jméno?) 

Bůh nám nejen vypráví, kým je, ale dává se nám poznat (zažít, prožít), kým je pro nás. Zakoušíme „plnost jeho slitování a milostivosti, shovívavost, nejvyšší milosrdenství a věrnost – neboť osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, odpouští vinu, přestoupení a hřích; avšak viníka nenechává bez trestu, dohlíží na vinu otců, projevující se na synech i na vnucích do třetího a čtvrtého pokolení (aby se co nejdříve uzdravila poranění a křivdy byly napraveny).“ (Srov. Ex 34:6–7)

Písmo mluví většinou o jednom Bohu, jindy říká: „my bohové.“
Písmo svědčí o dokonalé jednotě v Bohu v porozumění a konání. Ale také některá jednání přisuzuje jednotlivým „božským osobám“.

V Bibli není přímo řeč o Trojičním Bohu, ale z jejího vyprávění o Otci, Synu a Duchu vyvozujeme boží Trojici. 
Poznání o vztazích božských „osob“ má pro nás praktický význam – jen s druhými lidmi můžeme být obrazem božím – ve vzájemném porozumění a ve spolupráci (srov. Gn 1:27). Jako děti napodobují rodiče, tak se naše soužití s druhými má podobat soužití „božských osob“.

Boha nemůžeme svými možnostmi úplně poznat (mluvíme o něm pouze v obrazech). Známe ho jenom trochu, ale už to je pro nás obrovským pokladem, z něhož čerpáme výživu k důvěřujícímu vztahu a bohatému životu. (Jednou budeme Boha mnohem více nazírat.)
Z přátelství Božího žijeme a rozdáváme.

V jásotu z knihy Daniel si místo: „Požehnaný jsi,“ dosaďte „Dobrořečíme ti.“

K evangeliu.
Rozmluva Ježíše s Nikodémem je popsána velice, velice stručně. Tomu, kdo hledá porozumění těmto Ježíšovým slovům, tomu Duch svatý napoví: „Přečti si znovu 14.–17. kap. Janova evangelia, slova, která řekl učedníkům před svou popravou.“
(Pokud by někdo neměl zájem o Ježíšova slova, ten nebude mít zájem ani o nápovědu Ducha a nic nepochopí.)

Na biblické hodině procházíme uvedení do 14.–17. kap. Janovy. Odkaz na uloz.to pro stažení třetí hodiny.

Začíná nám svítat. Číst tu Ježíšovu řeč z pohledu po Ježíšově vzkříšení je pro nás osvobozením a občerstvením. Zasadím to do smutné události – pak se ukáže veliké světlo do naší temnoty.
Umřel nám další výborný kamarád (v 55 letech), jeden z nejinteligentnějších lidí, jaké znám.
Je nám to velice líto, že zemřel, ale místo nářku a sebelitování (k němuž snadno nad smrtí přátel sklouzáváme), máme více přemýšlet, co pro nás smrt a příslib vzkříšení znamená.
Bůh nám zjevil nejhlubší smysl života – jsme zváni k růstu do podoby boží (skrze úsilí o dobré soužití s druhými). To je naším cílem.
Cestu k tomu jsme nastoupili už v pozemském životě.
Pro blízké toho, kdo zesnul (pro partnera, děti a přátele), bývá ztráta fyzické blízkosti drahého člověka velikou ránou (někteří se z ní dokonce nevzpamatují). Ale poznání, že nebe je pokračováním a naplněním toho – po čem bytostně toužíme (po dokonalém a trvalém porozumění s druhými) – je přece stěžejní životní výhrou. Život má větší smysl než jsme si sami dovedli představit.
Smrt pro nás není propadlištěm do prázdna, do nicoty nebo do strašné nejistoty. Smrt nám otevírá dveře z pozemského života do Náruče boží a do náruče nebešťanů.
Tuto nabídku naděje si máme promýšlet, ověřovat si ji, žít ji a pěstovat si ji.

Proto, abychom mohli toto boží pozvání k životu přijmout (abychom této cestě mohli důvěřovat ať se děje, co se děje), dal Ježíš svůj život (viz slova v dnešním čtení z evangelia). Život je přece jednou z největších hodnot.
Ježíšova obětavost není laciná ani bláhová.
Snaha porozumět přátelství milujícího, i Milujícího, má smysl.

Ano, náš život je ohrožován zlem. Nejstrašnějším zlem je to, ke kterému jsme se sami vědomě snížili a které nám bere odvahu k pokračování života (vzpomeňme na Jidášovo smutné zoufalství). A přece Ježíš přišel proto, aby i hříšníci věděli, že se jich Bůh ujímá a nabízí jim pomoc, aby jim život znovu chutnal a oni se snažili znovu ze všech svých sil pracovat pro dobro.

Ježíš přišel „vzít vítr z plachet“ hrůze našich vin, strachu, lidské beznaději a zoufalství.
Pravdivost boží nabídky k růstu a životu bez konce, si potřebujeme promýšlet a ověřit si ji.
Kdo se na tuto cestu s Ježíšem vydá, ten získá velikou oporu ke službě životu (následování Ježíše – jak známo – vyvolává velký protitlak některých lidí). Ten, kdo staví na Ježíši, bude schopný povzbuzovat ty, kteří selhali (nikdo nejsme bez viny) a bude schopný těšit nešťastné (například ty, jejichž blízký si vzal život).

Každému člověku Ježíš říká: „Jsi zván do náruče Boží a do náruče nebešťanů (říká to i velkým hříšníkům – vzpomeňme na Ježíšova slova teroristovi, ukřižovanému po Ježíšově pravici).“

Důvěra nemá být slepá. Má stát na pádných důvodech a poctivých zkušenostech.
(Výrok mnoha dnešních lidí: „Já to vnímám tak a tak,“ „já to cítím tak a tak,“ mně není nic platný. Ježíš mluví jinak. Zve nás k ověřování toho, o čem svým životem svědčí a za co se zaručuje.)

„Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo mu důvěřuje, nezahynul, ale měl život věčný.
Bůh neposlal svého Syna na svět, aby soudil, ale aby skrze něj byl svět zachráněn.
Kdo mu důvěřuje (jde jeho cestou, kdo přijal Ježíšův životní styl za svůj), ten není souzen (neboť je ochoten přijmout podmínky božího milosrdenství).
Kdo „nevěří“ (kdo opovrhuje Ježíšovým přátelství a jde povýšeně „svou“ cestou), sám sebe odsuzuje (hrozí mu, že zabloudí a vzdá snahu o dobro).“
Ten, který povýšeně odmítá poznat a ověřit si poctivost Ježíšovy pomoci (jeho pravdy a jeho svědectví o přátelství na život a na smrt) – ten se proviňuje tím, že opovrhuje nabídkou Ježíšova přátelství a pomoci. Ten „je již odsouzen, neboť neuvěřil ve jméno jednorozeného Syna Božího.“

V naší společnosti se dlouho nemluvilo o smrti, umírání a truchlení. Ze strachu a z falešných obav jsme byli každý sám. To se mění. Ale my, Ježíšovi učedníci, potřebujeme osvobození ze strachu zažít. Jak se dá k tomu přijít? Tmu nelze z místnosti vynést ven, je třeba přinést světlo. Potřebujeme jít cestou Ježíšova vyučování. To není jen teoretickou záležitostí, ale vydáním se na cestu s Učitelem.
Pak budeme schopni o Ježíšovské naději mluvit.

Samozřejmě je rozdíl, s kým mluvíme.
Před těmi, kdo nevědí nic o Naději, mohu pouze říci: „Co, když jdeme do lepšího?“ a „Proč zabouchnout dveře před Nadějí, když nás k tomu nikdo nenutí? Nechme dveře otevřené.“

Úplně jiná řeč, je ale s tím, pro koho vzkříšený Ježíš není cizím pánem, ale přítelem, s kterým zažil velikou blízkost a krásu – a na koho se těší.
Takový člověk může dokonce zásadně potěšit své drahé, od kterých odchází. „Těším se, že vás budu mít víc rád, než jak se mně dosud podařilo. Nic z toho krásného, co jsme spolu prožili, nekončí, naopak bude to umocněno. Dál na vás budu myslet v nové míře přejícnosti. Budu se těšit ze všeho, co se vám podaří pěkného. Přejte mi tu krásu blízkosti a porozumění s Bohem a nebešťany. Čeká mě skvělý program. Můj život má, díky Bohu, veliký smysl.
Můžeme si vzájemně blahopřát k přátelství Boha i k přátelství našemu.“

Ti, kteří si pěstovali poznání o Bohu, ti, pro které jsou neděle oslavou Ježíšova vzkříšení, ti si mají co říci před smrtí svého drahého i po jeho zesnutí.

Vše krásné, co jsme v životě poznali, to, co příjemného jsme zakusili a čím vším dobrým jsme se vzájemně obdarovali, má jedinečnou hodnotu. A to, co má Bůh pro nás v budoucnosti připravené a to, čím se budeme i my nadále obdarovávat – to vše převýší krásu života pozemského.
K tomu si navzájem blahopřejme!

Po uvedení do Ježíšovy poslední vyučovací lekce (po poslední večeři – J 14.–17. kap.), dostávají Ježíšova slova k Martě: „Já jsem vzkříšení i život. Kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít. A každý, kdo žije a věří ve mne, neumře navěky. Věříš tomu?,“ konkrétní obrysy.

V druhém čtení upozorňuji na Pavlovu výzvu: „buďte přístupní napomínání“ (především napomínání slova božího a Ducha božího). 
Pavlova slova patří do nezbytné výbavy pro cestu k dobrému soužití s druhými, kdo je přijal a řídí se jimi, zakouší: „Boží království začíná už tady, je mezi vámi.“

Mnozí z nás mají (jako někteří hadi) jedový váček. Když se naplní, jed se v něm tlačí ven (ten tlak je vetší než v plném močovém měchýři. Ten jed může stříkat ven i několik dní.
Kdo z nás už umí přijmout napomenutí druhého (podle Pavlových slov): „Pliveš jed“ a přestane?
Kdo hledáme příčiny tvorby našeho jedu, kdo se jde poradit jak se své jedovatosti zbavit?

„Buďte vůní Ducha svatého, voňte po Bohu“ říká apoštol.
Jak se to dělá? Kde je takový parfém k dostání, jak jej získávat?
To je další kapitola.

	2017
Slavnost Nejsvětější Trojice       Ex 34:4b–6. 8–9       2 Kor 13:11–13       J 3:16–18       11. června 2017

Opakování:
Je obtížné a nedostačující mluvit o Bohu lidskou řečí. Jak vypovědět jeho jedinečnost a krásu?
Ale Bůh sám k nám začal o sobě vyprávět lidskou řečí. 
Víme, že mluvíme-li o Bohu, matematika nám mnoho nepomůže, Bůh je mimo jakékoliv počty.
Výpověď, že Bůh je jeden a je jedinečný, je pro nás osvobozením. Nemusíme mít obavy, že bychom nějaké božstvo opomenuli, a tak si zadělali na průšvih.
Říkáme-li, že Bůh není „samotář“, ale žije ve společenství (v Trojici), v kterém jeden myslí na druhé a dává jim přednost, je to pro nás dalším důležitým poznáním, když slyšíme, že jeho obrazem můžeme být jen ve společenství s druhými (srov. Gn 1:27).
V manželství, v rodině, v komunitě, ve společenství s druhými máme zobrazovat „společenství v Bohu“. Každý víme, že spolupráce s druhými je vyšším uměním než um a práce jednotlivce. 

Škoda, že úryvky některých biblických textů používáme jen na podporu svých teologických tvrzení (správných), ale jejich zjevující obsah o milosrdném Bohu už nepřijímáme do svého života.

V prvním čtení slyšíme o druhém pokusu uzavření smlouvy Hospodina s Izraelem …
Hospodin představuje: „Jsem Hospodin (Hospodář), Bůh milosrdný a milostivý (štědrý – ten, který rád obdarovává), shovívaný, velmi laskavý a věrný“.

(Porovnáváme si, zda rozumíme jednotlivým slovům podle biblického vyučování, nebo zda si je vykládáme podle svých nápadů a pocitů.)

Pravdivost tohoto „Jména“ božího – tak, jak se nám Bůh představuje – bychom si měli ověřit a je-li pravdivé, měli bychom si je dobře pamatovat a používat je v modlitbě jako jednu ze zásadních pravd (vět) o Bohu.

Je Bůh uprostřed nás? (Nebo je jen v kostele?) Vnímáme to? Těšíme se z toho?
Bereme tento dar vážně?
Ukazujeme dětem, jak se boží péče pozná? 
V čem jsme bohatší oproti těm, kteří boží přízeň nevidí? 

V úryvku prvního čtení je vypuštěn verš 7.: „(Bůh,) který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích; avšak viníka nenechává bez trestu, stíhá vinu otců na synech i na vnucích do třetího a čtvrtého pokolení.“
Protože náš překlad popírá předchozí verš o Bohu milosrdném, byl vynechán – ale tím podporujeme náš dojem, že Bůh není milosrdný tak, jak Písmo hlásá. (Hanba nám.)
Místo: „stíhá vinu“ si dosaďte: „dohlíží na nápravu vin otců na synech i na vnucích do třetího a čtvrtého pokolení.“ 

Mojžíš se proti Hospodinu neprovinil, a přesto prosil: „Bože, odpusť naši vinu a náš hřích“, nedělal se lepším, než je jeho lid.
Platí o něm: „Mojžíš (jeden z nejvzdělanějších lidí všech dob) byl nejpokornější ze všech lidí, kteří byli na zemi.“ (Nu 12:3)

Bůh od Abraháma postupně víc a víc – podle chápání lidí – ukazoval Izraeli krásu své tváře. (Dříve by tu krásu nesnesli, nerozuměli ji, odmítli ji. Dodneška určitý typ lidí „vyžaduje“ tvrdého, neúprosného Boha a milosrdenství vůči některým lidem zakazuje.)

Ježíš je dalším zjevením Boha milosrdného. („Kdo vidí mne, vidí Otce.“ Srov. J 14:6–11)
Ježíš mezi nás přišel také jako člověk. „Chodí“ uprostřed nás, žije s námi.
To je velikým přínosem; snadněji si například představíme Ježíšovo manželství s námi, než s Hospodinem – jehož Tvář jsme nikdy nespatřili a nelze si ji představit.

Duch boží a jeho činnost nejsou starému Izraeli neznámé. Ale nová nabídka pomoci Ducha božího, o které Ježíš mluví, je opět dalším bohatstvím pro ty, kteří o ni stojí a učí se s Duchem spolupracovat.

Bůh se nám věnuje v nepředstavitelné míře, zatím toho o jeho milosrdenství a milostivosti víme jen trochu.
Co dál – po zjevení Trojice?
Nepřehlédněme výzvu apoštola Pavla: „Radujte se z Božího přátelství, zdokonalujte se a buďte přístupní napomínání …“

Před týdnem jsem připomínal, jak je důležité si kontrolovat, zda máme stejné pojetí o důležitých biblických pojmech. Kdyby tomu tak nebylo, nápověda Ducha by nám nebyla nic platná (rozumíme přísloví: „Jeden o koze a druhý o voze“).

Dnes opět slyšíme pojmy: „pokoj“, „milost“, „víra“, „spasení“, „soud“.

Šalom je souhrnem, plností všeho obdarování od Boha. V Písmu je nesčetněkrát zmiňován.
Škoda, že jsme šalom přeložili jako „pokoj“.
Máme pocit, že máme hlavně dávat druhým pokoj, nikoho neznepokojovat, neříkat nic, co by mohlo druhé znejistit, provokovat.
Proroci mnohokráte strhávali falešnou zbožnou masku vládcům, lžiprorokům, kolaborantským kněžím i nevěrnému lidu. 

Ježíš je knížetem pokoje, ale je také největším z proroků.

Máme si zkontrolovat čím je šalom pro Ježíše. 

Ježíš i po vzkříšení zdravil apoštoly:
 –	„Pokoj vám.“ (Lk 24:36)

 –	„Pokoj vám zanechávám, svůj pokoj vám dávám; ne jako dává svět, já vám dávám“. (J 14:27)

 –	„Myslíte, že jsem přišel dát zemi pokoj? Ne, pravím vám, ale rozdělení! Neboť od této chvíle bude rozděleno v jednom domě pět lidí: tři proti dvěma a dva proti třem, budou rozděleni otec proti synu a syn proti otci, matka proti dceři a dcera proti matce, tchyně proti snaše a snacha proti tchyni." (Lk 12:151–53)

 –	„Blahopřeji tvůrcům pokoje, budou nazváni syny Božími“. (Mt 5:9)

 –	„Vejdete-li do některého domu, řekněte nejprve: `Pokoj tomuto domu!´ A přijmou-li pozdrav pokoje, váš pokoj na nich spočine; ne-li, vrátí se opět k vám. Když však přijdete do některého města a nepřijmou vás, vyjděte do jeho ulic a řekněte: `Vytřásáme na vás i ten prach z vašeho města, který ulpěl na našich nohou! Ale to vězte: Přiblížilo se království Boží´. Pravím vám, že Sodomě bude v onen den lehčeji, než tomu městu.“ (Lk 10:5–6. 10–12)

 –	„Pokoj vám zanechávám, svůj pokoj vám dávám; ne jako dává svět, já vám dávám.“ (J 14:27)

 –	„Blaze těm, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni syny Božími.“ (Mt 5:9)

Škoda, že se u nás šalom neujal jako program. (Lze vymyslet lepší pozdrav, přání, prosbu a modlitbu?)

Jak vážně bereme Ježíšovu nabídku pokoje?
Když o něj prosíme a přijímáme Ježíšův pokoj – zavazujeme se k šíření jeho pokoje?

Co pro nás pozdravení pokoje při liturgii znamená?
Liturgové přemýšlejí, kam pozdrav zařadit. Přimlouvám se až po požehnání. Ježíš nás při své Hostině vrcholně obdarovává … a po požehnání – které je dalším ujištěním žehnajícího o Boží štědrosti – jsme vybaveni k odhodlání být tvůrci Ježíšova pokoje. Pozdravením pokoje ubezpečujeme druhé: „Chci s tebou jednat tak, jako Ježíš jedná se mnou, chci se k tobě chovat tak, jako bych jednal s Ježíšem.“
Smyslem setkání lidu božího a Ježíšovým záměrem jeho Hostiny je naše sjednocení s Ježíšem a s bratřími.
My pastýři (duchovenstvo, představení, rodiče, učitelé …) máme „jít před druhými (před stádem)“, máme nejen vyučovat, ale také ukazovat, jak a čím se šalom vytváří.
Zatím často naše bratrství a úcta jednoho k druhému kulhá na obě nohy. Jsme nemocní povýšeností, zbabělostí a neupřímností.

Šalom bourá: povyšování, manipuluje s druhými, nelaskavost, netaktnost, nepevnost, strach, zbabělost …
Ustupování zlému podporuje násilí jakéhokoliv druhu.
Jak bychom mohli vnášet Ježíšův pokoj do společnosti, když nejednáme podle Ježíšova příkladu?
Když jednáme neurvale a drze se slabšími a hrbíme se před mocnými?

Několik lidí řeklo: „Byl jsem zbabělý, když president prohlásil:`Popelníček by nebyl?´ Měl jsem říci, `Pane presidente, tady se nekouří´.“
Ustupování za každou cenu, typu: „Ticho, ticho, hlavně aby se tatíček nezlobil“, není dobré.
Ježíš za druhými neběhal, aby jim vše znovu a znovu vysvětloval.

Jsme odpovědní za vzájemné vztahy, umět si přiznávat chybu a omlouvat se, patří do naší výbavy k soužití s druhými. Ale máme také druhého bránit před vlastním podezřením a před pomluvami.

Pokoj není klidem za každou cenu, může se stát nebezpečnou frází, dokonce manipulací.
Samozřejmě máme být moudří, máme vědět, kdy má smysl ustoupit a nepřít se za každou cenu.
Evangelia nám poskytují mnohá svědectví, jak Ježíš jednal (i se svými odpůrci).

Co je to za přání, modlitbu, a prosbu: „Milost Pána Ježíše Krista, láska boží a společenství svatého Ducha s vámi se všemi? – druhé čtení.
To je odkaz na výbavu, kterou nás Ježíš obdarovává a s kterou nás posílá k lidem.

Nikodém byl zbožný a slušný člověk, ale Ježíšovo vyučování pokládal za nedůležité. (Jeho rozmluva s Ježíšem mohla trvat několik hodin. V záznamu evangelia je jen pár bodů.)
Nikodém Ježíšovi neporozuměl, kladl mu málo otázek. Měl pocit, že Hospodin už Izraelitům vše řekl – a on – Nikodém to má vše nastudované (má přinejmenším „doktorát z teologie a církevního práva“).
Proč by měl Hospodin dávat svého syna k pověšení na kůl (to přece církevní právo nedovoluje a církevní soud by nic takového nikdy nedovolil)…
Měl o sobě a o Veleradě příliš veliké mínění! Apoštolové měli podobné mínění o sobě: „Ježíši my tě budeme bránit, jen přes naše mrtvoly“. (Srov. J 13:37b) 
Až po odsouzení nevinného Nejvyšším církevním soudem – jehož byl členem – se Nikodém vyděsil, konečně dal Ježíšovi za pravdu a stal se jeho učedníkem.
Všechna čest Nikodémovi!

Jak dlouho jsme my hájili nebo hájíme nespravedlivé soudy mocných?. (Ze zbabělosti, kariérismu nebo lhostejnosti.)
Léta jsem po svých učitelích a po svém tátovi opakoval, že Hus, Luther a další reformátoři byli kacíři. Měl jsem za to, že papežové a další církevní autority určitě měli k odsouzení těchto pánů pádné a spravedlivé důvody …
Až za dlouho jsem se reformátorům omlouval.
Janu Pavlu II. jsem pak byl později vděčný, že je rehabilitoval a odvolal jejich prokletí.

Uvěřit Ježíšovi znamená dát mu za pravdu svým jednáním, přijmout jeho postoje k Bohu i k lidem. Než k tomu dojdeme, dá samozřejmě dost práce. 

	2014
Slavnost Nejsvětější Trojice       Ex 34:4b–6. 8–9       2 Kor 13:11–13       J 3:16–18       15. června 2014

(Před týdnem jsme si opět připomínali, že společenství je naším programem a cílem – s druhými máme být obrazem Božím. Vraťme se k tomu.)

Hned na začátku prvního čtení nám dojde, že Mojžíš přichází před Hospodina podruhé.
Už před tím je krásný text, Mojžíš se přimlouvá za nevěrný Izrael: „Ach, tento lid se dopustil velikého hříchu, udělali si zlatého boha. Můžeš jim ten hřích ještě odpustit? Ne-li, vymaž mě ze své knihy, kterou píšeš!“
To ještě Mojžíš nevěděl o velikosti milosrdenství Hospodina.
Proto pak Hospodin o sobě říká:
„Jsem Bůh plný slitování a milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný, který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích …“
Ach, to jsou krásná slova, která bychom měli umět zpaměti.

Nemůžu se nasytit čtení o Mojžíšovi. Bible je kniha, ke které se stále s žasnutím vracíme …
Kdo je takové obětavosti jako Mojžíš schopen?
Mojžíš byl krásný a statečný člověk. Vysoko a blízko se dostal k Hospodinu.

Věta: „A Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem“, je nad všechnu světovou poezii!
Židé umí ocenit, že Bůh mluví s člověkem. To je životadárný dar! 
To Bůh nám bytostně a s největším zájmem naslouchá.

Všimněme si, o co Mojžíš prosí (a odkoukejme to): „Jestliže jsem tedy nyní u tebe našel milost, dej mi poznat svou cestu, abych poznal tebe a našel u tebe milost; pohleď, vždyť tento pronárod je tvůj lid.“
Odvětil: „Já sám půjdu s vámi a dám vám odpočinutí.“
Mojžíš mu řekl: „Kdyby s námi neměla být tvá přítomnost, pak nás odtud nevyváděj!“ (Ex 33:13–15)
Mojžíšovi velice záleželo na přítomnosti Hospodina uprostřed lidu.

Předtím totiž Hospodin prohlásil: „Já však nepůjdu uprostřed vás, abych vás cestou nevyhubil, neboť jste lid tvrdošíjný.“ (verš 3b)
To je krásný rozhovor! 
Co znamená, že Hospodin jde uprostřed svého lidu?
(To není uchovávaná Eucharistie, ani průvod Božího Těla.)
Někdy si nevšímáme toho, kdo jde vedle nás.
Náboženští lidé chtějí své ikony, náboženský dav adoruje své idoly. 

Mojžíš viděl v přebývání Boha uprostřed Izraele veliký dar.
My, křesťané, na Ježíšově lidském přátelství a na jeho nesmírné pozornosti k nám, můžeme zakoušet další blízkost Boha mezi námi.

Ale není dobré přeskakovat zkušenost Izraele a spěchat do „Nového zákona“. Postup božího vyučování má svůj smysl. Bez pochopení „Mojžíše“ neporozumíme Ježíšovi.

Druhé čtení nám připomíná, jakými postoji se připravujeme na přebývání Boha s námi: radostí (z ochoty Boha žít s námi), touhou po růstu, přístupností k napomínání, snahou být tvůrcem pokoje.
Boží blízkost nás poznamenává: je-li pro nás Bůh Nejvyšší Moudrostí, pak se můžeme dobrat k novým náhledům na mnohé naše spory.

Zkoumejme se, zda stojíme o křesťanské políbení a pokoj. Jsme ochotni políbit druhého?
„Co? Tu ropuchu nebo toho hada?“
Nemusíme se bát, Ježíš není fanatik, nikoho neláme, nepáchá na nás dobré skutky. Nikdy nikoho nikam netlačil. Má krásnější a elegantnější způsoby. Toho, kdo touží po pokoji, toho, kdo se mu svěří do rukou, povede krok za krokem blíž k sobě a výš k Bohu. Pak se u něj budeme setkávat s druhými. Nakolik se Ježíši přiblížíme my i ti druzí, natolik si také mezi sebou porozumíme.
Ti, co se jím nenechávají vést, zůstávají dole, v neporozumění.
Žít podle evangelia znamená nechávat se proměnit láskou Boží.

Ježíšově větě: „Tak Bůh miloval svět, že dal svého jednorozeného Syna …“, můžeme rozumět mnohem více, než Nikodém mohl tušit.
(Dát dítě je pro dobrého rodiče těžší než dát sebe.)
Ježíš nám daroval své přátelství na život a na smrt …
Navíc nám nabízí svého Ducha.
Duch nás uvádí do veškeré pravdy, říká Ježíš. Připomíná nám Otcova i Ježíšova slova.
Co to znamená?
Jestli žid zná boží slovo, Duch mu je napovídá.
(Herci mají nápovědu, ve škole jsme si napovídali.)
Jestli známe Ježíšova slova, Duch nám je napovídá. Žid Ježíšova slova nezná, Duch mu je nemůže napovídat. Jestliže my neznáme boží slova, nemůže nám je Duch napovídat.

Nenaučí-li se herec roli, nápověda mu není nic platná. Jestli jsem doma učebnici ani neotevřel, nápověda spolužáků byla marná.

Jak můžeme boží zájem a ochotu být s námi používat? 

Pokouším-li se vnímat boží přítomnost uprostřed nás, pak si mohu třeba hned ráno nechat Duchem napovědět, že Bůh touží bydlet s námi. To mě může velice obohatit: nejsem na nic sám, mohu se na něj kdykoliv obracet … ptát se, těšit se z jeho blízkosti a zájmu …
Znám-li například nazpaměť vyznání Hospodina: „Jsem Bůh plný slitování a milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný, který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích …“, může mi je Duch boží připomenout.

Vstoupím-li do těch krásných slov …, nemusím už nic dalšího říkat … Ta krása mě vrchovatě naplní.
Krása božího vyznání je nad krásu ranního východu, nad nejoblíbenější hudební skladbu, časem pro nás může být i nad vyznání našeho nejbližšího životního druha.
(Setkávat se s Bohem je uměním svého druhu, ale není nedostupné. Je samozřejmě rozdíl mezi zážitkem z hudby varhaníka a posluchače. A jinak hraje žák prvního ročníku na varhany a jinak Mistr. Nevím, zda někteří mladičtí geniální muzikanti, hrající vrcholnou muziku, mohou vnímat i hloubku skladby.
Ale asi víc než já, sice téměř sedmdesátiletý, ale povrchní stařec.)

Je velikým obohacujícím zážitkem si ráno všimnout a prožít, že Bůh je uprostřed nás.

Boží blízkost je nesmírně bohatá:
přichází skrze slova a mocné skutky vykonané v Izraeli,
zakoušíme ji skrze uzdravující slova a mocné skutky Ježíšovy
a přichází v další pomoci Ducha a jeho darů.

Boží přátelství nemá hranic. Boží Trojice je příkladem nevyčerpatelného bohatství v Bohu.
Toho, kdo je ochotný vystupovat, čeká jedno překvapení za druhým.
A boží přátelství není samoúčelné, životně nás ovlivňuje.

Kdo důvěřuje Bohu, je zachráněn, protože je schopen dát víc na boží moudrost než na svou chytrost, na svou intuici a na své pocity.

Poznámky:
                 /4     Máme snahu Boha „zavírat“ do kostelů (proto mluvíme o chrámech a svatostáncích, Slováci říkají bohostánek) a doma jeho přítomnost už neočekáváme.
Při koncertu nám předpisy velí odnést Tělo Páně z prostoru, kde bude koncert, třeba do vedlejší kaple. (A to posluchači přišli krásně ustrojeni a chovají se v kostele uctivě.) Připomíná mi to jednání majitelů ptáka – večer zakrývají klec látkou, aby pták nebyl rušen světlem žárovky a hovorem společnosti.
V kostele poklekáme, před kostelem pomlouváme, doma jsme Bohu vstup zakázali, na bojišti jeho děti vraždíme. Málo jsme ovlivnili svět okolo nás.

	2011
Slavnost Nejsvětější Trojice       Ex 34:4b–6. 8–9       2 Kor 13:11–13       J 3:16–18       19. června 2011

Pokusme se z toho, co už známe, sestavit nějaký obraz. Nevadí, že nebude úplný, že části puzzle nám ještě zůstanou v ruce nerozluštěné a nezařazené.

K 1. čtení: Jak může někdo říkat, že Bůh ve starém Zákoně je spravedlivý a až v Novém milosrdný?
Z kusých a vytržených informací vznikají pomluvy …
Všimněme si, jak s námi Bůh jedná, kdy o sobě Hospodin říká: „Jsem Bůh plný slitování a milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný, který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích …“
Nejedná hůře než rodiče s dětmi. Než rodiče řeknou dítěti: „Jsem tvoje maminka, tvůj táta, který tě má rád a pečuje o tebe“, už o dítě měsíce a měsíce pečují. Slovům, která je dítě schopno pochopit, předchází dobrá zkušenost s rodičem. 

Hospodin nás nevzdělává teoretickými abstraktními katechismovými definicemi. Až po zkušenosti s vysvobozením z otroctví a s velikou péčí Hospodina mohli Izraelité přitakat slovu o přátelství Boha. 
Proto Mojžíš s nevýslovnou radostí a vděčností prosí: „Pane, putuj, prosím, uprostřed nás …“ 

„Mojžíš vzýval Hospodinovo Jméno.“ 

Jsme schopni o Bohu mluvit, i když víme, že je naprosto jinou bytostí (někým živým, majícím k nám osobní vztah, není nějakým principem, energií). Máme na paměti, že naše slova jsou jen koktáním.
Mluvíme-li o Bohu, víme, že je přinejmenším nešikovné mluvit o nějakém počtu. 

Mluví-li Bůh o sobě, neříká: „Jsem B12X4KLM55673921Y“, ale, řekne-li: „Jsem vaším Otcem (TÁTAMÁMA), „Ženichem“, „Manželem“, „Přítelem“, „Zachráncem“ … – používá slova nám důvěrně známá, ověřená zkušeností. 

Použil jsem také výraz „Náruč“, která muže platit o vztahu Otce, Syna i Ducha k nám. Je jedním z důvěrných jmen Božích. 

Nasloucháme-li biblickému vyprávění o Otci, Synu a Duchu, naše poznávání Boha může stále narůstat.
Bůh na nás nešetří, dává nám mnoho ze své inteligence, svobody, stejného citu, stejného vkusu krásy (materiální, duchovní i duševní), životního programu (radost z žití pro druhé).
Jde ještě dál, dělí se s námi i o to, co má nejcennější, co má – o svého Syna i Ducha.

Protože poznání Ducha je nejmladší a dost opomíjené, vrátíme se k působení Ducha Božího v Bibli, abychom jeho projevy uměli rozpoznávat ve svém životě. (Před týdnem jsem to slíbil.)

Vícekrát jsme mluvili o vdechnutí dechu života Stvořitelem člověku při jeho stvoření (k porozumění by nám mohlo pomoci podobenství o software a hardware), i o dalším Ježíšově vdechnutí Ducha po vzkříšení do apoštolů. 

Na biblických příbězích vidíme, jak s Duchem božím ladit, souznít, a spolupracovat.
Písmo nás ale upozorňuje, že i ten, kdo s Duchem kus cesty ušel, může o Ducha přijít, potratit jej.
Už čtyři základní typy hříchu (stále lidmi opakované) nás varují.
Už příběh o propadu lidí z Ráje ukazuje na příčinu selhávání – zanedbání požívání ovoce Stromu Života.
Dobře víme, že zanedbávání vztahu může mít tragické následky. 
V prázdném vztahu strádáme, jsme oslabeni a pak často neprohlédneme lživost lákání svůdce. Ochutnání zla ovšem přináší následky. 

Člověk, který v sobě potratil Ducha božího, si do svého vnitřního domu často nechává vstoupit zloducha. Příběh o Kainovi a Ábelovi ukazuje, kam až se propadá ten, kdo se zřekl synovství božího, kdo už nestojí o přátelství Boha a je zahleděn pouze do sebe. 

Kam vede další zvrácené bujení zla a působení ducha „nebožího“ popisuje zrůdné a naprosto bezuzdné jednání Kainových potomků.
Lámech zpupně prohlašuje: „Bude-li sedmeronásobně pomstěn Kain, tedy Lámech sedmdesátkrát a sedmkrát.“ 
Dál čteme: „Synové božští si brali za ženy všechny, jichž se jim zachtělo, ale ty jim rodily zrůdy(!)“ 

Porozumíme-li biblickým příběhům a vyprávíme-li je dětem – například příběhy praotců – děti dokáží rozpoznat, co znamená stát o Ducha Hospodinova, spolupracovat s ním.

„Praotcové“ a další osobnosti zachraňovali v síle Ducha Božího druhé lidi …
Ale když se nechali ovládnout „jiným duchem“, propadali se – jako později Petr – do rozbouřených vln zla. (Abrahám obchodoval se svou krásnou ženou. „Duch neboží“ smýkal s Noem i Lotem, když se zpili pod obraz boží.)
Člověk buď roste k obrazu božímu, nebo k obrazu ďábla – který je opicí boží a hraje si na boha.

Pavlovo vyučování, psychologie, Katechismus, to vše je cenné, ale suché. Biblické příběhy jsou geniálním vyučováním.
Ostatně Pavlovi posluchači byli odkojeni biblickými vyprávěními. Když apoštol prohlásil: „Ovocem Božího Ducha je láska, radost, pokoj, trpělivost, laskavost, dobrota, věrnost, tichost a sebeovládání. (Ga 5:22–23), posluchači přesně věděli, jak to vše vypadá a chutná.

Příběhy praotců jsou určeny především dospělým, ale i dětem jsou srozumitelné (vždyť v nich jde o rodinné vztahy). Lehce pochopí příběh o Jákobovi a Ezauovi, 
 o Josefovi a bratřích. 

Provedeme-li děti příběhy Saula a Davida, vdovy ze Sarepty, Námana Syrského, Daniela .., dali jsme jim mnoho.
Na konkrétních událostech uvidí, že nás Hospodin zachraňuje z otroctví a vyvádí ke svobodě, k osobnímu přátelství, k velikému bohatství krásných vztahů s druhými a k zdravému životu.
To vše nám pomůže i ve výchově a našich vztazích k dětem i k jejich vztahům k nám.

Chceme-li dětem předat to, co pokládáme za nejdůležitější pro život, rozumíme tomu, že nám Bůh klade na srdce to, co je velice důležité („přikázání“).
(Jako naše rodičovská varování dětí předchází letitá odpovědnost a letitá nezištná péče o děti, tak i Hospodinovy pokyny pro naše dobro, předchází jeho péče o nás.) 

Jako rodiče dbají, aby jejich děti měly dobré kamarády a varují je před kamarády nedobrými, tak i nás Hospodin varuje před zištnými a nedobrými společníky. Učí nás rozpoznávat přátele od kořistníků (varuje nás před vlky, které zajímá jen vlna a maso beránků).

Ve 20. stol. byli lidé sváděni, vysáváni a likvidováni podvodnými politickými Mesiáši. Tyto šelmy 20. století jsme rozpoznali. Když u nás padl komunismus, objevili se škůdci v jiném kabátě, slibující jiný ráj než nacisté nebo komunisté. Nejsme ti, kteří by se nechali zlákat zjevnými špatnostmi, ale jsem překvapen, kolik naivních lidí se zadlužilo, kolik starých lidí se nechává ohlupovat těmi, kteří je podvádějí a prodávají jim nepotřebné zboží. Jsem překvapen kolik lidí je uhranuto ezoterií. (Stačí se podívat na internetu, kdo všechno a co vše nabízí, jaké osobní štěstí je slibováno. Vždy podle hesla: „Snadno a rychle“.)

Jako Izrael zapomínal na toho, kdo je vysvobodil z otroctví, tak i řada lidí příliš rychle zapomněla, že i naše svoboda je darem od Hospodina. (Copak se něco udělá samo?)
I lidé, kteří snad ušli kus s Bohem, se vydávají zdánlivě snadnější cestou. Vyměňují dávného a osvědčeného přítele za pochybné a neověřené kazatele slibující brzký vstup do Ráje.
Jakoby zapomněli, že s Hospodinem máme zkušenost čtyř tisíc let. S Ježíšem dva tisíce let.

Potkal jsem pár lidí, kteří dostali dar od Boha k uzdravování. Vždy se ptají, zda mohou dotyčnému pomáhat (Ježíš také neuzdravil všechny lidi), nesmí brát peníze („zadarmo jste dostali, zadarmo dejte“).

Nápadné je, jak esoterici působí – vždy poněkud ve stínu jako had, s chytrými mimikry. Tváří se přátelsky, „usmívají se“, sladce mluví (vlk není hloupý, snaží se vypadat a mluvit jako maminka kozička), předstírají zájem o člověka, ale jde jim o vlastní moc, slávu a peníze druhých.
Zatímco lékaři a psychologové museli tvrdě studovat a skládat zkoušky a nesou trestní odpovědnost za případné chyby – šamani, léčitelé, mágové a věštci se pouze odvolávají na zvláštní osvícení a odkryté vnitřní síly a schopnosti. Vydávají se za terapeuty, i když většinou mají jen pochybné kurzy.
„Podle ovoce se pozná strom“, říká Ježíš. Kohopak esoterici vyléčili? Vytvářejí závislost klientů na své osobě a nestydí se od nemocných brát často veliké peníze.

Mojžíš studoval na nejprestižnější náboženské Egyptské univerzitě (tam se vyučovala veliká magie) a přece rozpoznal Hospodinova ducha a toho se držel. Už v knihách Mojžíšových máme veliké varování, abychom nepadli do pastí nepřátel. 

Nenapadlo mě, že se – v 21. stol.(!) – setkám s čarodějnictvím a podivnými nabídkami, které svádějí lidi od Hospodina.
Paní, kterou jsem kdysi křtil, čaruje, její podřízení před ní klekají a klaní se jí jako božstvu, klientům nabízí domlouvání s mrtvými, manipuluje s nemocnými lidmi a bere za to těžké peníze.
I někteří moji příbuzní a kamarádi esoteriku přijali.
Doporučují pomoc andělů (co všechno o nich ví!), ale zeptejte se jich na Archanděla Michaela (Michael znamená: „Kdo je jako Bůh?“) a oněmí. Bůh tyto „odborníky“ už nezajímá.
Protože Bůh nám říká „Já jsem tvůj Bůh“.
Dobře vím, že nejsem Bůh. Přiznávám, že jsem hříšník. Od Boha vím, že jím jsem nezištně milován a mohu dorůst do jeho podoby.
Esoteriky ale Bůh nezajímá, jen energie, schopnosti, duchovní síly, pozitivní myšlení … Nechtějí být ti druzí, jednají jako božstva.
Někteří vyrostli v církvi, ale jakoby oslepli, už nevidí veliký přínos křesťanské kultury. O Ježíši byli svými učiteli „správně“ poučeni. Není pro ně Mesiášem. Velkým obloukem ho míjejí (někteří si na něj vypěstovali alergii). Jsou uhranuti svými učiteli, žijí už jiným duchem.
Ježíšovi přátelé a světci (typu Alberta Schweitzera, Matky Terezy, M. Gándhího, Ireny Sendlerové a dalších, dávajících život pro druhé) je už nezajímají.
Už nevidí Ježíše a působení jeho Ducha. Mají své kamarády a jiné zdroje.
Zapomněli, nebo si nevšimli, že Zlý duch nám dokáže „vymazat program“ v našem mozku a nasadit nám své „viry“.

Bůh od nás nechce slepou víru a poslušnost jako samozvaní „osvícení“ a náboženští vůdci.
Jako jsme si ověřili přátelství našich rodičů, tak si můžeme ověřovat přátelství Hospodina.

Naše rodiče nikdy ani nenapadlo, že by nás vyměnili. Mnoho z nás by nevyměnila rodiče za jiné, přesto, že víme o jejich i své křehkosti.
„Nevyměňuj staré osvědčené přátele za nové“, říká Písmo. Bůh si o nás nedělá iluze, ale nikdy nás nevymění …
Jako máme svou zkušenost s náručí našich blízkých, tak můžeme ochutnat náruč Otce, Syna i Ducha: Tvůrce Pokoje, mírumilovnosti, přejícnosti, spravedlnosti, obětavosti a solidarity se slabšími. Pak rozeznáme pravé zlato od falešného pozlátka. 

	2008
Slavnost Nejsvětější Trojice       Ex 34:4b–6. 8–9       2 Kor 13:11–13       J 3:16–18       18. května 2008

Židé dávno vědí, že jim Bůh nabídl mnohem a mnohem více, než kolik požaduje od lidí. Vědí, jak výhodná je pro ně smlouva s Hospodinem.
O minulých nedělích jsme si připomínali, co způsobil nedobrý překlad hebrejského slova „smlouva“ jako „zákon“ …, jak Písmo vede člověka ke spravedlnosti a nepoužívá slova zbožnost a že „přikázání“ není židům rozkazem, ale ukazatelem cesty k žádoucímu cíli.

Politici se před volbami naparují, co vše pro lidi vykonají … To Hospodin nejprve vysvobodil Izraelity z egyptského otroctví a pak teprve řekl: „Jsem Bůh slitovávající, milostivý, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný, který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích …“
Mojžíš si vážil Božího zájmu a pokorně prosil: „Pane, putuj, prosím, uprostřed nás …“

První čtení určitě stojí za samostatnou pozornost – kdo přijme jeho nabídku, změní se mu život!! 
My jsme Boha uvěznili do kostelů (dům boží) a do svatostánků a všechno ostatní jsme okupovali pro sebe …
Přesto o nás Bůh stále pečuje.
Spravedlnost vyžaduje dávat čemukoliv, co se patří.
Bůh od počátku přichází s láskou. Ta je víc než spravedlností, dává přednost druhému.

Důležitá poznámka: Věřit neznamená vědět, že Nazaretský je synem Božím (to ví i Ďábel).
Věřit znamená – dát za pravdu Ježíšovi svým způsobem života (nejen slovy).

Slova z evangelia: „Tak Bůh miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný“, se nám mohou stát buď frází nebo největším pokladem.

Abychom nepřijali Ježíšovo tvrzení o Boží lásce lacině, znovu a znovu si všímáme Boží přízně.

Připomenu dvě důležité věci.
Na vztahu mezi rodiči a dětmi chci ukázat jak to je s Bohem.
 1.	Dětem mnoho nepomůžeme, slyší-li: „Vaši tě mají rádi“. Děti potřebují zažít dlouhodobou péči rodičů. Podobně je to s naším vztahem s Bohem.
Děti potřebují objevit obětavost rodičů. Pochopitelně ji dlouho pokládají za samozřejmost. Co si pamatují, rodiče je obskakovali; maminka vždycky vařila, prala, uklízela, táta vstával ráno do práce a vracel se pozdě …
Nedojít už jen ke spravedlivému posuzování, neobjevit velkorysost druhých, je neštěstím. Takový člověk nebude v životě šťastný.
Proto je důležité si podobně všímat co všechno od Boha a od Ježíše dostáváme.
Např. Ježíšova vyprávění o Bohu, jeho jednání s lidmi … jeho lásku už za hrob, jeho příklad, jak se v nejrůznějších – i vypjatých – životních situacích zachovat…
Bůh dovolil, aby se nám jeho Syn věnoval. O takové lásce Boha se nikomu z lidí nikdy nesnilo. (Kdybychom řekli před židy nebo muslimy, že se Bůh stal člověkem, budeme za rouhače. Mají tak velikou úctu k Bohu, že by jim to připadlo jako nesmírné ponížení Boha. My řekneme, Bůh je tak veliký, že mu žádný člověk není malý.)

 2.	Malým dětem rodiče jen slouží. Až časem je začínají vést také k práci a odpovědnosti. To se dětem nemusí vždy líbit. Pak kladou rodičům otázky (někdy bývají drzé). Rodiče se hájí a slušné děti časem rozpoznají, zda jednání rodičů bylo moudré nebo ne.
Časem také děti přejdou od obviňování rodičů ke kladení otázek sobě samým – zdali ony samy nedělají nějakou chybu. To vše je cestou k dospělosti a odpovědnosti za sebe (a za druhé).
I Bohu smíme a máme (slušně) klást otázky. To je cestou k dospělosti.
Někteří si stěžují, že Bůh neodpovídá.
Jeho odpovědi jsou poněkud jiné než naše řeč, kterou vedeme s dětmi.
Všechny výpovědi o Bohu v Písmu začínají velikou péčí Boha o lidi!

Pochopitelně nás v Bibli také řada věcí zarazí. Strašně nám třeba zní slova Hospodina k Abrahámovi: „Vezmi svého jediného syna Izáka, kterého miluješ a obětuj ho …“ (srov. Gn 22:2).
Kdo se ptá, ten se dozví.
Léta jsem hledal odpověď a nespokojil jsem se s lacinými názory. (I doma mě léta trvalo, než jsem objevil velikost svých rodičů.)

Bůh nás vede k hledání a přemýšlení, ke kladení otázek k umění spravedlivě posuzovat.
Kdo neklade otázky, vyřazuje se s debaty. Buď ohne hlavu jako nevolník a je nepoužitelný pro samostatnou práci nebo se s Bohem rozvede.

Ve čtvrtek jsme v brněnském divadle „U stolu“ viděli divadelní hru Elieho Wiesela: „Šamhorodský proces“. Dějištěm je ruská vesnice 17. stol. v době velikých pogromů na Židy.
Na jednu židovskou svatbu vtrhla chátra; ženicha umučili k smrti, svatebčany krutě pobili a nevěstu znásilnili. Otec nevěsty, známý spravedlivý člověk, začal bránil své lidi, ale svázali ho, aby všechnu tu hrůzu viděl. Dcera se z toho pomátla.
Její otec ve hře obžalovává Boha: „Rád bych porozuměl, ale Bůh na nás zanevřel, nenávidí nás, nezastal se nás …“
To sám Elie Wiesel (přežil Osvětim, Nobelova cena za mír), tiše vede spor s Bohem, klade mu otázky. Neodepsal Boha, ale slušně žádá vysvětlení. Stále čeká odpověď … (Hru každému doporučuji.)

Hrůza a násilí ve světě nás pochopitelně děsí. Nechceme patřit k davu, který se na kanapi před televizí nechává šimrat horory, ale před skutečným trápením strká ruce do kapes. I my klademe vyděšeně Bohu vážné otázky. To smíme a máme.
Mnoho Židů řekne: „Skoro všechny mé příbuzné zavraždili …“
Stačilo by nám, kdyby Bůh řekl: „I mě zahubili 6 milionů židů a miliony dalších“?

V Alšově jihočeské galerii v Hluboké n. Vlt. je nádherné sousoší „Boží Trojice“ (počátek 16. stol.) Bůh Otec drží v rukách zbité, mrtvé tělo syna. (Velice mně vadí nedodržení přikázání o zobrazování Boha, ale toto zobrazení se mi líbí …) Bůh nám poslal pěkného syna (ne k umučení) a my jsme mu hodili před dveře poníženou mrtvolu!
Ani tato výpověď by úplně neuspokojila naše palčivé otázky.
Ani to, že se Bůh nemstí. 
Ledaskdo by se ptal: „Bože, proč jsi nebránil svého Syna“?

Kdo by se odvážil Elie Wieselovi poukazovat na umučeného Žida na kříži?
Mohl by namítnout: „Proč Bůh posiluje ruce katů? Co vy křesťané, nedodržující ani Desatero nabízíte nám, řídícím se 613 přikázáními? Jak žijete Ježíšova přikázání? Vy mluvíte o lásce, my jsme střízlivější, usilujeme o spravedlnost. Za vámi je větší stopa krve než za námi.“

Nemá smysl lacině obhajovat Boha, ale otázky je třeba klást.
Ale jako dospívající děti začínají, vedle obviňování rodičů, klást také otázky sami sobě a hledají, kde dělají chybu – tak my buďme spravedliví k Bohu a hledejme, kde děláme my chyby. (Nebuďme jako Eva s Adamem v ráji, svalující vinu na někoho jiného a nakonec na Boha.)

V Letohradě slavíme pouť se sv. Janem Nepomuckým. Než půjdeme s dětmi na kolotoč, mluvme doma o Janu Nepomuckém, co se stalo a kde bral sílu k překonání strachu. Jak to, že „křesťanský“ král s katem propálili Janovi bok až do dutiny břišní? Jak to, že se Václav IV., syn skvělého otce, stal opilcem a násilníkem?
Karel IV, byl na své děti měkký.
Mluvme doma s dětmi o výchově. (To už se ocitáme v současných trápeních a úkolech a dnešní nabídce pomoci Boha nám.) Co je přísné a co je rozmazlování a neodpovědnost?
Ať se nikdo nevymlouvá. Někde to vždy jednou začíná. Opilý (čímkoliv, třeba mocí) někdy poprvé ochutnal…
(Rozmazlujeme své děti a kazíme je. Mládež hodně pije. Hospodský, který prodá mladistvému alkohol, je postižen, ale řada rodičů svým vlastním dětem dovolí pít alkohol ve větším množství?!)
Potřebujeme vidět, jak se má slušný člověk v náročných situacích zachovat. A jak má odolat všemu, co život podrývá.

Kdo uvěří Ježíšovi, kdo dá na jeho milující moudré rady, zachrání se. Víra je přitakání Kristu způsobem života. Kdo neodolá svodu a nechá se zlákat ke špatnosti, nedopadne dobře. (Ježíš nebyl abstinent, ale neopíjel se. Ani mocí, ani svým postavením …) Umí žít a umí nám dávat přednost před sebou – dodneška.
Na spravedlnosti život stojí, obětavost a láska život zachraňuje.
Kdo Boží lásku oceňuje a kdo dá v kritických situacích víc na Boha než na sebe, bude zachráněn.
	Slavnost Těla a Krve Páně

	2020
Slavnost Těla a Krve Páně       Dt 8:2–16a       1 Kor 10:16–17       J 6:51–58       14. června 2020

K Ježíšově hostině nejsme pozváni poprvé. Jak a nakolik jí rozumíme?

Před tím, než Ježíš slavil se svými přáteli svou Velikonoční hostinu, před tím nejprve – v dostatečně dlouhé době – ukazoval zájemcům krásu božího přátelství a vyučoval je umění dobrého soužití s lidmi i s Otcem nebeským.
Všem projevoval své přátelství, lidi veliké nouze uzdravoval a osvobozoval je.
Tehdejší svět byl mnohem krutější, než je náš. 

Ježíš z ponížených nedělal proletariát, který má svrhnout mocné, ale věnoval se lidem zvláštním způsobem. Viděli jeho úctu k nim.
Víme, jaké postoje u lidí oceňoval:
„Blahopřeji vám, kteří naříkáte nad zlem ve světě a zřekli jste se násilí. Blahopřeji vám, kteří se smilováváte nad druhými, usilujete o spravedlnost, jste soucitní a jste nenásilnými lidmi pokoje. Blahopřeji odvážným, kteří pracují pro boží království a jsou kvůli tomu pronásledováni. Blahopřeji vám, kteří hledáte většího a milosrdnějšího Boha než jakého jste dosud poznali a zakusili, …
Vy jste sůl země a světlo světa.“
Známe Ježíšův program pozornosti a úcty ke každému člověku: „Nalomenou třtinu nedolomí, nezhasí knot doutnající. Soud vyhlásí podle pravdy. Cokoliv jste prokázali i nejnepatrnějšímu člověku, prokázali jste Bohu, neboť všichni jsou dětmi božími.“
Neusiloval o moc, nekupoval si přízeň lidí, nebyl populista. Kdo chtěl vidět, ten poznal, že Ježíš má lidi rád dosud nevídaným způsobem. „Prokázal svou lásku k nám už do krajnosti.“

Ježíš nám svým příkladem ukázal, že boží království stojí na službě druhým. I umytím špinavých nohou učedníků nám dal příklad. (My, místo opravdové a stálé služby potřebným, jednou do roka v kostele lidem myjeme umyté nohy.)

Ježíš svým přátelům vystrojil zvláštní Hostinu!
Ne opulentní, ne okázalou, a přesto silnou.
Vypravoval mně vězeň z 50. let: „Při procházce na vězeňském dvoře jsem kradmo dostal kousíček rohlíku zabalený v cigaretovém papírku. Po deseti letech kriminálu jsem přijal Tělo Páně!
Ten dar mně předal vězeň, který velice pomáhal druhým.“

My jsme Ježíšovu Hostinu opředli svévolnými předpisy, podmínkami a nařízeními. Ježíš pozval ke svému stolu učedníky, kteří za chvíli selžou, dokonce i Jidáše. Jeho hostina není odměnou, ale je projevem přátelství, povzbuzením pro bezradné a posilou slabým. 
Každého hříšníka, který je nešťastný ze své bídy a chce být lepší, Ježíš zve ke své Hostině.

Ti, kteří si zakládali na svévolné zbožnosti a zásluhách před Bohem, Ježíše nesnášeli. Víme, co mu udělali.

Tvrdíme, jak nám je Ježíš milý, ale mnoho mu nerozumíme. Nasákli jsme světským vkusem. Mocní všech dob předvádějí svou nadřazenost svou bezohledností, bohatstvím a parádou. Dříve se pyšnili krásnými koňmi a kočáry, dnes se okázale předvádějí v limuzínách, palácích, drahých šatech, s drahými šperky, ozbrojenci, ochrankou, vychvalovači a propagandisty v záři reflektorů … – a jejich poddaní se jim klaní a líbají ruku, která jim tvrdě vládne.
Nakazili jsme se od nich a zatáhli jsme tyto manýry do církve.
Mocným jejich bohatství nezávidíme, ale na Ježíši pácháme násilí. Je otázkou, nakolik se mu naše parádní bohoslužby zamlouvají. 

Z oslavy babiččiných osmdesátin se těší i malá vnučka. Ale babiččiny dospělé děti se z babiččina přátelství a obětavosti těší mnohem více.
Nakolik my našemu vzácnému Příteli rozumíme?
Z jakého důvodu nás zve ke Stolu, co nám nabízí a jaký záměr s námi má?
Co mám od jeho Hostiny očekávat, jaký smysl má, k čemu má sloužit? 
Zajímá nás úmysl Hostitele, nebo se spokojíme jen s náboženským konzumem?

Co Ježíš očekává ode mne?

Ježíš nikdy neřekl: „Klanějte se mi,“ ale: „Následujte mě při zachraňování světa.“

Minutý týden jsme si připomínali genocidu Arménů před sto lety. Ve 20. století následovaly další …
V sobotu opakovali film „Volyň“. Už jednou jsem ho nedokoukal (podobně jako „Habermannův mlýn“), ale k oběma filmům se vrátím.
Za žádnou cenu už nesmíme dopustit takové násilí!!
Včera jsem měl jiný naléhavý program. Pochovali jsme 55tiletého kamaráda, už kolikátý den truchlím a mám o čem přemýšlet. Co jsem od něj dostal? Za co mu vděčím? Co jsem mu zůstal dlužen? Kde je? Potřebuje něco? Čím žije? Co pokládá za podstatné? Jak bude naše přátelství pokračovat? Bude o mé ubohé přátelství stát, když už patří mezi nebešťany?
Budeme usilovat o další vzájemné porozumění, nebo se budeme utíkat jen do minulosti a naše vzpomínky budou už jen blednout?
Co nás bude spojovat? Poznávání světa, věda, hospoda? Co je v životě podstatné a co je zbytečné? Mohu odhadovat, co by mně Vlastík řekl?
Ale to, co leží na srdci Ježíšovi, máme přesně zapsané. Truchlení je pro náš život velice důležité. Ježíš nás učí jak truchlit. Jeho učení nás ubezpečuje, že nám Bůh každého navždy zachová. Svou Hostinu s námi rád slaví. Při svatbě i při pohřbu. Raduje se s námi a těší nás při truchlení nad našimi zesnulými přáteli i při truchlení nad strašným údělem zavražděných a ponížených.
Ježíš nás vyvádí ze sebelítosti (do které snadno upadáme) nad tím, že náš drahý nám už není na dotek. Nemusíme skončit jen v slzách, v rezignaci nebo v alkoholu. Ježíš se nám zaručil, že naše drahé (i nás) probudí ze spánku smrti a dopomůže nám dorůst na úroveň nebešťanů.
Ježíš nás i skrze správné truchlení vede k činům.
Ovlivnil svět víc, než si myslíme. Ale dodneška se mu jeho záměr se světem zdaleka nepodařil. Potřebuje obětavé zachránce.
Chceme mu více důvěřovat, chceme dorůst k větší obětavosti a ochotě sloužit, chceme s Ježíšem přemáhat strach. Pak možná nalákáme druhé, aby se o Ježíše začali zajímat.
Naše zbožné panoptikum si možná lidé vyfotografují, ale víc je nezaujme.

K dnešním biblickým textům jsme si něco v minulých letech říkali a třeba budeme mít ještě příležitost jim naslouchat.

Vzpomínáte na sekání Jákoba s Hospodinem? Ve snu Jákob viděl Hospodina. A když se ráno probudil, řekl: „Na tomto místě byl Bůh a já jsem to nevěděl. Kdybych to byl věděl, to bych oka nezamhouřil.“ Od té doby věděl, že Bůh je s námi vždy a všude. I když si to neuvědomujeme.
Jákob nám ukázal toto veliké bohatství!

Víme, za jakých okolností Ježíš svou velikonoční Hostinu slavil.
Učedníci se pak styděli nejen za své selhání, ale i za to, co jim při slavení mělo dojít a nedošlo. Naštěstí je Ježíš neobyčejně laskavý, i po zmrtvýchvstání až do nanebevstoupení s nimi několikráte svou Hostinu znovu slavil. Tak je postupně učil „lámat chléb“ druhým a sloužit životu.

V listě Židům je pro nás zapsáno: „Kristus říká, když přichází na svět: `Oběti ani dary jsi nechtěl, ale dal jsi mi tělo. V zápalné oběti ani v oběti za hřích, Bože, jsi nenašel zalíbení. Proto jsem řekl: Zde jsem, abych konal, Bože, tvou vůli´.“
„Otče, přál sis, abych přivedl lidi do tvé Náruče, aby věděli, že jsou tvými milovanými dcerami a syny. Aby dorostli do naší podoby, do našeho způsobu jednání. Otče, přál sis, abych byl člověkem (dal si mi tělo), ano rád budu člověkem.“
Zaměřme svou pozornost tímto směrem.

Bez potravy, nejen tělesné, se neobejdeme. Čím se živíme, tím se stáváme.
Nasloucháme-li božímu slovu, učíme-li se boží moudrosti, přijímáme-li Ježíšovo přátelství, živíme-li se Ježíšovým Tělem a přijímáme-li jeho krev – transfúzi jeho Ducha – a usilujeme-li o následování Ježíše, pak usilovně prosíme:
 –	„Bože, ať nás tvůj svatý Duch proměňuje na nové Ježíšovo Tělo, ochotně se vydávající na záchranu dnešního světa.“
To je naše nejdůležitější modlitba při Večeři Páně. Toto odhodlání si od nás Ježíš přeje. Bez našeho souhlasu a úsilí má svázané ruce (naší svobodou).
Do umění modlitby vůbec a do této modlitby nás Ježíšův Duch rád uvádí.

Ježíš s námi nechce klečet na podlaze, ale touží s námi být „jedno tělo a jedna duše“.
Přijmeme jej jako svého ženicha? Se vším všudy?
Nebo budeme trvat na svých projevech a pokládat je za záslužné?

Ježíš nás znovu a znovu zve: „Slavte manželskou smlouvu mezi Bohem a vámi na mou „památku“.“

	2017
Slavnost Těla a Krve Páně       Dt 8:1–20       1 Kor 10:16–17       J 6:51–58       18. června 2017

V „Poznámkách“ vždy píšu jen něco, nechávám prostor pro Vaši práci s texty. Kázání je něco jiného.
Celý týden promýšlíme vyučování z neděle. Tentokrát přidám jednu ozvěnu. 

Slavnost Ježíšovy hostiny je největší slavností, jaká v dějinách světa existuje. Nám se dostalo veliké cti – smíme patřit do množiny boží nevěsty. Jsme pozváni do nebeského týmu. Kde jinde máme tak vysoké postavení?

K prvnímu čtení.
Rozumíme slovům: „Bůh Izraelity pokořil“? Jak to vysvětlujete svým potomkům?
(Slova, kterým nerozumíme, vytěsňujeme a šidíme se o významné „živiny“. Podobáme se dětem přemísťujícím z talíře to, co jim „nejede“ na talíř táty.) 
Hospodin se na poušti o Izrael staral, dával mu manu, maso, pramenitou vodu a vyučoval ho svým životodárným slovem. Kdo si přečte celou 8. kap., porozumí, k čemu byl Izrael veden a doveden.

K druhému čtení.
Opravte si: „Kalich dobrořečení, nad kterým dobrořečíme …“ 
Dobrořečení je vrcholnou biblickou modlitbou (často o ní mluvíme).
Modlitba je hodnotná jen tehdy, je-li podložená životem, skutky. Ježíš svůj život označil za berachu – dobrořečení (srov. J 17:1n). Jeho život má jedinečnou cenu a krásu.
Ježíšova hostina je největším dobrořečením. K jeho dobrořečení (a životu) se učíme přidávat.
Ježíš nás svou Hostinou přivádí k Otci a k bratřím, záměrem jeho slavnosti je sjednotit nás s Otcem a s lidmi.

K evangeliu.
Ježíš se přirovnává k chlebu (bez chleba nelze žít). V Modlitbě Páně prosíme o chléb – o vše, co potřebujeme k životu, včetně přátelství a slova božího („člověk žije vším, co vychází z Hospodinových úst“ – viz první čtení). K novému způsobu života je třeba se vyživovat Ježíšem: jeho slovy i jeho přátelstvím, jeho obětavostí.
Připomínám, že slovo oběť máme zatížené pohanským myšlením.

Písmo mluví básnicky: „Bůh je jako Otec, Matka, král …“. To nejsou jen přirovnání a obrazy z našeho života. Biblická poetičnost vystihuje podstatu věcí a vztahů výstižněji, pravdivěji, hlouběji, skutečněji než naše teologické popisy a konstrukce.
Ježíš říká: „Já jsem vinný kmen, dveře, pastýř, pramen vody živé, pravý beránek, skutečný chléb …“, ale ten, kdo jeho vyučování nepochopí (kdo zanedbal předcházející vyučovací lekce), se uráží: „Jak nám můžeš dát jíst své maso? (tak to stojí v originále)“, a pohoršeně odchází (srov. J 6:66–69).
Někteří dnešní věřící, kterým se nechce mnoho učit, opakují určitá slova a formulace bez vysvětlení jejich smyslu. (Připomínám, že k porozumění Bohu se jen blížíme.)

Ježíši neporozumíme bez znalosti o starém Izraeli, a Izraeli neporozumíme bez porozumění prostředí pohanskému (z kterého Izraelité vyšli, nadále jím byli obklopeni a nechali se jím bláhově ovlivňovat).
Hebreové před Abrahámem byli barbaři (my říkáme pohané). Hospodin s nimi nezačínal na „zelené louce.“ Bible v mnohém reaguje na pohanské představy o Bohu, na pohanské myšlení, jednání a rituály.
Pojmenování, výrazy, dům, chrám, rituály byly „přestavěny“ do nové podoby s novým významem.
Je velký rozdíl mezi knězem pohanským, židovským a křesťanským. Mezi obětí pohanskou a židovskou, natož křesťanskou. 

V představě o Ježíšově oběti jsme ustrnuli v pohanském myšlení (podle některých prý byl k usmíření božího hněvu a jeho spravedlnosti nutný trest – zmaření života nevinného …) 
Kdo si váží obětavosti například maminky, může dojít k porozumění Ježíšovy obětavosti. Bůh není krutým a neúprosným vládcem, je svobodnou a milosrdnou bytostí. Jeho milosrdenství nepopírá spravedlnost, podporuje obrácení a nápravu viníka (toužícího po odpuštění a novém způsobu života).

Výraz Boží tělo je zavádějícím pojmenováním lidové zbožnosti. 
Vznik dnešní slavnosti známe. Lidé nebyli vzděláváni, uměli se pokřižovat, znali pár modliteb a Desatero.
„Boží Tělo“ se stalo náhražkou za vzdělávání a porozumění Ježíšově Hostině. 

Večeře Páně je dobrořečením s hostinou. Ježíš nás přivádí k dobrořečení Otci a ke sjednocení s bratřími (viz druhé čtení). Jeho Hostina nás vyživuje k jeho způsobu života, k novému životnímu stylu. (Často o tom mluvíme.)

Velikonoce jsou pro židy jedinečným svátkem dobrořečení za Boží přátelství.
Slovům: „Jsem Hospodin, Bůh milosrdný a milostivý, shovívaný, velmi laskavý a věrný,“ rozumíme více než Izraelité v době Mojžíšově. Máme ještě větší důvod k dobrořečení Bohu.

Ježíš svůj život označil za berachu (srov. J 17:1n). Dobrořečil Otci celým svým životem jako nikdo z nás. Do velikonočního dobrořečení nad chlebem a vínem vložil celou lásku svého srdce.
My se k jeho modlitbě učíme přidávat (nejen při bohoslužbě, ale v celém svém životě).

Ježíš nás při svém dobrořečení nad chlebem a vínem při své Hostině přivádí k Otci (nepřecházejme rychle jeho dobrořečení …). Ale pak se obrací k nám – svým přátelům (spolustolovníkům):
„Ten chléb – mé tělo vydávané na vaši záchranu – je pro vás! Kalich mé krve nabízím vám! (Ježíšova pozornost a štědrost k nám je nečekaná, překvapující, obrovská.)

Škoda, že jsme z Ježíšových slov (z jeho svatého slibu) „podtrhli“ jen: „… tělo, které se za vás vydává“ a „kalich mé krve, která se prolévá za vás na odpuštění hříchů.“ 

Od reformace, která popírala obětní charakter Večeře Páně, jsme tím víc mluvili o „zpřítomňování Ježíšovy oběti“ a zapomněli jsme na ostatní bohatství, které Ježíš do svého dobrořečení a hostiny vložil.
Ježíšovu obětavost nepopíráme! Každý si vážíme své maminky a její obětavosti. Ale jak můžeme Ježíšovu obětavost přinášet Bohu? Bylo by to chlubení se cizím peřím. Mohu nabízet Bohu životní oběť Maxmiliána Kolbeho, obětavost faráře Štenberky nebo Janusze Korczaka? 

K Ježíšově modlitbě, životu a obětavosti smíme a máme přidávat svůj život, svou obětavost a své dobrořečení. To je pro nás ctí a životním programem.

Už Josef Zvěřina nám říkal: „Ježíš svůj život a své „tělo“ dává nejen za nás, ale i pro nás.“
Dodávám: Ježíš svou „krev“ vylévá nejen za nás, ale i vylévá ji pro nás a do nás. (Bůh nejí chléb a nepije víno.)
Když Ježíš říká (doslova): „Kousejte mé maso a pijte mou krev“, ti, co nedávali pozor při dřívějších hodinách vyučování, řičeli: „To se nedá poslouchat!“ Pak odešli. (Srov. J 6:60–69)

Kdo ví, že hroznová šťáva je z mízy (z „krve rostlin“), kdo ví, že víno je v Bibli symbolem krve a krev je obrazem Ducha, ten naslouchá a neuráží se; žasne, promýšlí Ježíšova slova a snaží se o další porozumění.

Rozumíme pití a Ježíšově krvi jako transfuzi Ježíšova Ducha. (Kdo přišel o krev, kdo má špatnou krev, toho zachraňuje krevní transfuze.) 

Ježíš nás živí svým slovem a svým přátelstvím. (Děti, kterým se rodiče nevěnovali, nemluvili s nimi a neposkytovali jim dostatečně svou náruč, jsou zanedbané.)
Je známo, že děti potřebují sníst mnoho obědů od rodičů, aby objevily a uznaly, jak mnoho je mají rodiče rádi. Nedávno jsem počítal, že jsem přijal asi 20 000 krát pozvání k Ježíšově hostině. To je závratné číslo. Ale ptám se, kde jsem, jak jsem využil tohoto závratného bohatství?
Hospodin se ptá Adama: „Kde jsi?“ (Gn 3:9)
Farizeové se ptali Jana Baptisty: „Kdo jsi?“ (J 1:19)
Já se ptám sám sebe: „Václave, kde jsi, kdo jsi, kam jsi došel v poznání Ježíšovy moudrosti a v síle Ježíšova pokrmu?“
Krápník bez svého přičinění kapka po kapce narůstá. Jenže já nejsem krápník, mám spolupracovat.
Bůh mi může říci: „Václave, do jaké velikosti jsi narostl? Nic nevidím, mám si na tebe vzít lupu?“
Nestačí nám říkat: „Nikoho jsem nezabil a nikoho neokradl.“
Jan Baptista se ani jednou neúčastnil Ježíšovy hostiny, ale tak spolupracoval s Duchem božím, že vyrostl v obrovskou osobnost.
Mohu jen prosit, aby mě Bůh ještě milostivě ponechal nějaký čas ve své službě, abych ještě trochu dorostl.

Pokaždé při Večeři Páně prosíme: „Pane, řekni jen slovo a má duše bude uzdravena“ a máme naslouchat, abychom si jednu myšlenku odnesli a snažili se přijmout ji do svého života.
Pokaždé se máme nechat Ježíšem obejmout a prostoupit, aby nás jeho Duch ovlivňoval a proměňoval do Ježíšovy podoby …

Prosím Vás, příští neděli si vezmeme biblické texty ze Slavnosti Nejsvětějšího Srdce Páně:
Dt 7:6–11; Ž 103:1–10; 1 J 4:7–16; Mt 11:25–30, jsou důležité a jindy se k nim nedostaneme.

	2014
Slavnost Těla a Krve Páně       Dt 8:2–3. 14b–16a       1 K 10:16–17       J 6:51–58       22. června 2014

Dnešní slavnost je určena pokročilým učedníkům. 
Bez přečtení celé kapitoly ale ničemu neporozumíme. Navíc nás ohrožuje další nebezpečí. 

První čtení nás připravuje na událost před úryvkem evangelia.
(Také vás provokuje dvakráte použité slovo o pokoření Izraelitů? Někdo to ani „neslyší“, duchem je u „papouška“. Co to slovo znamená?)

Pře lidí s Ježíšem u Tiberiadského jezera po nasycení zástupů je pro nás důležitá (jinak by nebyla zaznamenána). Bylo by škoda, kdybychom dopadli jako Ježíšovi posluchači. 

„Nabízím vám jiný chléb než Mojžíš – chléb pro věčný život.“
„Potřebujete se vyučit od Boha … “ 

„Potřebujeme Mesiáše, aby nám získal náboženskou svobodu …
Jaké dlouhé řeči? Máš moc od Boha, tak konej Mesiáši! Dávej nám chleba, maso a veď nás do boje!“
Posluchače nezajímalo, zda je Ježíšův chléb jiný a zda má sloužit k jinému účelu než chleba od jejich pekaře.
I mnoho Ježíšových učedníků odešlo.

Jakpak bychom asi dopadli my?
Pokud se neptáme na smysl Ježíšových slov, které jsme četli, pokud bychom nečetli pečlivě evangelium, byli bychom jim podobní a ošidili bychom se.

„Já jsem chléb živý, který sestoupil z nebe.
Kdo bude jíst tento chléb, bude žít navěky.
Chléb, který já dám, je moje tělo obětované za život světa.
Nebudete-li jíst tělo Syna člověka a pít jeho krev, nebudete mít v sobě život …
Jako já žiji z Otce, tak i ten, kdo jí mne, bude žít ze mne.
Kdo jí tento chléb, bude žít navěky.“

Koho zajímá chléb k životu věčnému? 

V sobotu bylo 65. výročí popravy generála Heliodora Píky (byl na smrt připraven).
Řekl, že obětuje svůj život za vlast. Jak tomu rozumět?
A co znamenají Ježíšova slova, že „jeho tělo je obětované za život světa“?
Jaký rozdíl je mezi Ježíšovou smrtí a Heliodorovou smrtí? 

Není složité se dostat ke Stolu Páně, zveme už třeťáky. My kněží a katechetky jim trochu řekneme, jak se mají chovat. (Zjišťuji, že rodiče svým dětem mnoho neříkají – ač by měli, je to jejich výsada.)
My dospělí dotrháváme „dětské kalhotky víry“ po svých rodičích. Kam jsme každý z nás pokročili?
Pamatujeme si těch několik rad od svého „prvního svatého přijímání“ (už ten název není šťastný).
Všichni se tváříme, že nám to je jasné. Chudáci naše děti, také se budou nutit do nějakých zbožných pocitů? 
Nepamatuji se, že by někdo přišel s otázkou: „Co mám po svatém přijímání dělat?“ Bylo by nám to trapné? Raději se „tváříme zbožně“ – hanba nám.

„Já jsem chléb živý, který sestoupil z nebe.“ (Víme, co obnáší prosba: „Otče náš, dávej nám každý den chléb vezdejší“.)

Ježíš potvrzuje slova z Dt (v prvním čtení): „člověk je živ každým slovem, které vychází z úst Božích“. (Srov. Mt 4:4)
Bůh potvrdil, že k nám Ježíše posílá: „Toto jest můj milovaný Syn, kterého jsem si vyvolil; toho poslouchejte.“ (Mt 17:5)
Jako potřebujeme k pozemskému životu „chléb“, tak potřebujeme k životu Ježíšovu moudrost, bez ní daleko nedojdeme.
Ale Ježíš nám vedle životodárného božího slova nabízí i další „potravu“ jiného typu, k jiné než pozemské formě života.
Věříme, že v Ježíšově slovu je on sám skutečně přítomen. (Jako když je autor dopisu přítomen předčítání.)
Věříme, že se v hostině Beránkově skutečně a jedinečně setkáváme s Ježíšem.

Odmala jsme rádi chodili na návštěvy (bylo tam pokaždé i něco dobrého k jídlu), i když jsme nerozuměli všemu, co dospělí říkali. Vždy jsme měli rádi, když někdo pěkně vypravoval, když nás rodiče brali k práci (která se nám líbila), měli jsme radost, když si s námi někdo ochotně hrál.
Ježíš nám toto všechno poskytuje v nejvyšší míře a kráse. Ale potřebujeme tuto krásu objevit.
Nejdu do společnosti, kde se jen tlachá. Někdo zase nevyhledává mě nebo to, o čem mluvíme v kostele. Ne každý učitel dobře učil, ne každý student chtěl objevovat více.
Zdalipak nás bude zajímat debata a život nebešťanů a to, co bude říkat Ježíš?

Čím se živíme, tím se stáváme. S kým se přátelíš, ke komu se vztahuješ, kdo je pro tebe autoritou – tomu se podobáš.
Říkali jsme si, jak máme spolupracovat a nakládat s požehnáním…
S Ježíšovou hostinou je to podobné. Nestačí zbožně polknout a nutit se do zbožných pocitů.
Ježíšova hostina nás může ještě víc ovlivňovat než blízkost a přízeň milovaného člověka. Neboť Ježíš není jen vedle nás (jako přítel). Neovlivňuje nás jen zvenku, ale i „zevnitř“. Jeho Hostina je nám pokrmem k růstu jiného myšlení a způsobu života.
Chceme se co nejvíce podobat Ježíši. Je nám nejkrásnější osobností. Jeho přátelství, odvaha a věrnost nás přitahují.
Chceme na něj myslet jako na nejobdivuhodnější osobnost, pokaždé na něco konkrétního z jeho krásy. Nemusíme ani nic říkat, z naší touhy vyčte, o co se chceme snažit. Touha našeho srdce je největší modlitbou. Slova si můžeme od někoho vypůjčit nebo je papouškovat. Touhu předstírat nelze.
Ježíš nám mimo jiné výbavy nabízí možnosti, jak si můžeme svůj růst do jeho podoby poměřovat.

Ježíšova blízkost v jeho Hostině není jako prchavá látka, která se rychle vypaří. (Není pravda, že jeho přítomnost trvá 15 minut.) (Jak u koho. Evangelium nás učí rozpoznat, s kým Ježíš rád mluvil a ke komu nezašel.)
Nemusíme se bát, že Ježíše vyplaší náš rozhovor s druhým po bohoslužbě. Ježíš není jako motýl, který rychle odlítá, když se k němu někdo přiblíží. Stačí se k Ježíši vrátit. Stojí o nás víc než my o něj.

Sám Ježíš nám vysvětluje, proč a jak se nám obětoval (mluvíváme o tom).
Ukázal nám, které modlitby a které oběti nejsou Bohu milé.

Kdysi si husité a katolíci zkrvavovali hlavy – jedni tvrdili, že bez přijímání Krve Páně je Hostina neplatná, druzí tvrdili, že „přijímání z Kalicha“ je zbytečné. Od té doby se mnoho křesťanů o Ježíšově „přikázání jezte a pijte“ raději nebaví.
Dospělý člověk ví, co obnáší těhotenství a porod. Ježíš to samo sebou také ví, mluví o krvi – ta je srozumitelným znamením obětavosti a vydanosti až na smrt.
Maminka doslova živí své dítě ze svého těla (nejen devět měsíců v těhotenství, nejen kojením, ale i dalším opotřebováním těla prací, starostmi atd.)
Ježíšovo podobenství „o vinném keři“ také mluví o důležitosti našeho bytostného existování s Ježíšem.
Ježíš mluví o „sjednocení“.
(Ježíšovi učedníci byli vzdělaní Mojžíšem a vzděláváni samotným Ježíšem. Jejich rozpravy byly na takové úrovni, že jim často nestačíme s dechem.)

Děti měříme, vážíme, pečujeme o jejich správnou výživu …, jak se nám něco nezdá, jdeme k lékaři.
(Mnoho lidí kupuje všelijaké „doplňkové přípravky“ a podstupuje omlazovací kůry a operace – bohatí se vždy sháněli po elixíru života).
Podobně i my se můžeme ptát, jak rosteme do Ježíšovy podoby, nakolik se mu podobáme (v jeho způsobu jednání, mluvení a myšlení). Máme k tomu dost veliké možnosti…

Máme možnost nejen měřit, ale i živit svou obětavost Ježíšovou obětavostí. Ale nejdříve potřebuji porozumět Ježíšovým plánům a jeho myšlení. Židé Bohu mnoho obětovali, a Bůh jim ne zřídka říkal: „Leze mi to krkem.“
Ježíš třeba říká: „Ze svých slov budeš souzen. Mnozí přijdou v onen den a řeknou, cožpak jsme nevymýtali zlé duchy, nečinili mnoho divů a zázraků? A tehdy jim řekne, nikdy jsem vás neznal.“
(Nemohu to teď víc vysvětlovat, jen to připomínám, abychom si všimli, že máme víc nedořešených věcí v porozumění Ježíši.)

Čím více budeme Ježíši rozumět, tím více se mu můžeme podobat.

Ježíš nás znovu a znovu zve ke své Hostině. Můžeme jí čím dál víc rozumět.
Dojímá nás svatební slib snoubenců. Je dobře, aby ho jeden druhému často znovu říkali.
Víme ale, že soužití manželů je náročné, proto chápeme manžele, že jsou chvíle, kdy je těžko ta silná a závažná slova opět druhému vyslovit. Tím více oceňme velikost Ježíšova přátelství – je schopen nám svůj svatební slib opakovat kdykoliv (a on svá slova váží, nemluví lacině). Rád nám opakuje svůj svatební slib – pokaždé, když se „v jeho jménu“ sejdou nejméně tři (v nouzi dokonce stačí jen dva) a stojí o slavení jeho svatební Hostiny.
Někdo to ocení …

	2011
Slavnost Těla a Krve Páně       Dt 8:2–3. 14b–16a       1 K 10:16–17       J 6:51–58       26. června 2011

Lidová zbožnost měla „Svátek Božího Těla“. 

Celá 8. kapitola Páté knihy Mojžíšovy patří mezi skvostné texty „ústavy“. Zvou nás k modlitbě. 

Dnes budeme především potřebovat větu: „Hospodin ti dával poznat, že člověk nežije pouze chlebem, ale že člověk žije vším, co vychází z Hospodinových úst.“

Bůh nás učí pracovat i slavit. Žijeme ze zážitku. Jako pečujeme o své tělo, tak máme pečovat o svůj vnitřní život. Máme si obstarávat zážitky, které nám přispívají k radosti ze života a motivují nás.
Tvůrce nás stvořil z potěšení a k tomu, abychom potěšení zakoušeli. Vytvořil nás také k tomu, abychom potěšení uměli vymyslet a obdarovávat jím druhé.
Už jen slovo toho, kdo nám přeje a má nás rád, nás pozvedá.
Slovo Boží je na začátku. Je vyslovenou myšlenkou, tvoří. (Mnoho našich myšlenek zapadne a řada našich slov se neuskuteční.)
Boží slova (a činy) jsou vyznáním milujícího milovanému.

Celá 6. kapitola Janova evangelia je pro dnešní svátek a jeho vyučování důležitá. Je nabitá zážitky a reakcemi. (K jejímu porozumění je ale třeba znát celá evangelia.)
Kdo ví, co představuje Strom života v Ráji a mana na poušti, může pochopit, co Ježíš říká v této vyučovací lekci o Chlebu nebeském; kam a k čemu nás zve.
Pak nám dojde jak se chovat u Stolu, ale i co se ode mne očekává, co je na mně, abych se s Ježíšem setkal a nemíjel.

Bez Ježíšových průvodních slov by pro nás byla jeho Hostina jen nesrozumitelnou šifrou.
Navíc by z ní každý ve své fantazii nacházel něco jiného. 

Ježíš vyučuje velice prakticky, nepřehlédněme nejprve „nasycení zástupů“ (dá určitou práci tomuto znamení porozumět), nejprve dopřál lidem hmatatelný zážitek s jídlem.
Nepřehlédněme, lidé byli tak nadšení, že Ježíše chtěli korunovat na krále Izraele (J 6:15).
Dvakrát nepřehlédněme, že pak se na něj naštvali, když jim nedal opět najíst. Když zdržoval nějakým „vyučováním“ – nestáli o vyživování „tím, co vychází z Hospodinových úst“ (!).
To je veliké varování i pro nás.

Nepřehlédněme, že mnoho Ježíšových učedníků od Mistra odešlo! Po tom všem co s ním zažili! Byli přece nadšení z jeho skvostných biblických hodin, z nového vhledu do Písma, který jim umožnil, z uzdravování lidí, ze záchrany lidí od Zlého (vymítání zlých duchů), z mocných skutků – které snad rozpoznali jako legitimaci toho, který přichází od Boha.
Podobného jevu jsme svědky i dnes, řada lidí po kuse cesty s Hospodinem a Ježíšem odchází. Svůj poklad našli jinde. 

I v našich kostelích máme tři skupiny lidí.
Do první slupiny patří ti, ke kterým nedošlo, nebo jim ještě nedošlo, že Ježíšova hostina je důležitá a že není za odměnu. (Dětem také neodměřujeme jídlo jen za odměnu.)
Do druhé skupiny patří ti, kteří „chodí ke svatému přijímání“, ale kdyby se jich někdo zeptal, kdo koho přijímá, byli by v rozpacích. Spokojí se tím, co slyšeli někdy v dětství.
Třetí – ale těch je málo – jsou ochotní naslouchat Ježíšovým slovům vysvětlujícím, co do své Hostiny vkládá. (Neřekl: „Eucharistie je tajemstvím“, neřekl: „Klanějte se, strojte oltáře“, ale: „Vezměte, jezte a pijte“.)

Ježíš vysvětluje účel a obsah své Hostiny řečí Orientálce (poesie dokáže víc říci než popis přírodních věd). Tomu porozumí už bystré 6–8leté dítě:
Mluví-li Ježíš o „chlebu“, nemá na mysli pečivo.
I o božích a svých slovech používá obraz „chleba“. (Můžeme rozlišit, kdy mluví o „eucharistickém“ chlebu.)
K pozemskému životu potřebujeme jíst (chléb) a mít někoho, kdo nás má rád.
K nebeskému životu potřebujeme potravu podobného, ale vyššího typu. („Boží království už začalo“ tam, kde lidé přijímají Ježíšův způsob života.)
Jako dítě jsme nejprve pobývali v nejvnitřnějším domě (děloze) své maminky. Ne jako polknutý knoflík nebo kámen ve žlučníku.
Říkáme-li, maminka nosí dítě „pod srdcem“ nejde o prostorové určení místa, neříkáme „pod žaludkem“.
Maminka nás živí svým tělem, krví, i svým duchem (mnoho záleží na tom, co prožívá a s kým žije).
I po narození nás dále živí, nejen mlékem, ale „vším co vychází z jejích úst“, myšlením, slovy, obětavou péčí, pohlazením, trpělivostí, pochopením …
Nepomíjíme důležitost blízkosti milujícího táty. (Bůh je Stvořitel, rodiče jsou jeho spolutvůrci.)

Co vše naznačují slova: „Rodiče jsou za dítě ochotní dýchat“. Bible neřekne: „Matka a dítě jsou jedním tělem“ (přes všechnu nejen biologickou blízkost a spojení krví), ta slova o sjednocení vysloví až o manželech, kteří si rozumějí, neboť k jednotě patří souznění duchem („Budou jedním tělem, jednou duší, jedním člověkem“). Toho malinké dítě ještě není schopno. Ještě nemá dost veliké „srdce“ (biblická řeč do „srdce“ vkládá lásku, úctu, věrnost, odvahu, obětavost, trpělivost …)
Dětem můžeme vysvětlit Ježíšův model „o vinné révě“ (J 15:1n). Stačí na to pár měsíců, od doby neolistěných větví, kdy z uříznuté větve teče míza, až po ochutnání hroznů.
Už pětileté děti budou šťastné (a vděčné), když jim budeme vyprávět a ukazovat.
Ještě víc jsou nadšené, ukazujeme-li jim fotografie embrya a vyprávíme-li jim o těhotenství.
Pochopí-li podstatu stolování („Jsem tu pro tebe“), porozumějí liturgii. 

To vše jsou obrazy z Ježíšova vyučování, nebo obrazy jeho způsobu vyučování podobné.
Tomu všemu jsou už děti schopné (postupně) porozumět. 

Proč stále jen umanutě mluvíme o Ježíšově oběti a prolité krvi k zadostiučinění a usmíření našich hříchů? Trčíme stále v pohanských představách o obětech uraženému božstvu, místo abychom naslouchali smyslu Ježíšových slov. 
Ano, věrné přátelství k nám (zločincům) stálo Ježíše život. Ale Ježíš neprolil krev na usmíření – ale abychom konečně prokoukli!
Nepřináší svou krev Otci, ale nám ji dává jako transfúzi svého Ducha. 
Kdo čte pozorně evangelia, ví, že Ježíš vložil do své Hostiny:
 –	svá slova (své vyučování) a debatu o nich,
 –	svou velikou blízkost (obětavou lásku až za hrob) s nabídkou sjednocení,
 –	setkání přátel (viz 2. čtení).

Toto vše je Chlebem (pokrmem) nebeským. Jako jsme byli doma živeni a vychováváni slovem a milující péčí rodičů, tak jsme podobně živeni Božím slovem a jeho péčí.
Říkali jsme si, že blízkost maminky nenahradí inkubátor a teplo rodiny nezastoupí kamna. 

Láska blízkých nás vzdělává, ovlivňuje, pozvedá, těší, formuje a proměňuje k obrazu milujících (třeba rodičů). Láska Boží nás informuje o Bohu a proměňuje do Jeho podoby.

I fyzický kontakt je pro náš život důležitý.
Dříve byl mnohem tvrdší život. Řada skvělých lidí přestála obrovské tlaky zvrhlých režimů. Někteří byli sami k sobě tvrdí, aby přežili. Někteří neuměli projevit svou lásku fyzickou blízkostí.

Bůh nám poslal svého Syna, abychom jej mohli vidět a dotýkat se jej. 
Ježíš pro nás zůstal člověkem.
Zřejmě touží po naší blízkosti víc než my po jeho.
Zřejmě má potřebu se nás dotýkat.
Těší se na nás víc, než my na něj.
Jeho největším přáním je – nás proměňovat do podoby božích dětí.

Ženich se těší na svou nevěstu a rád ji obsluhuje.
Stalo se neuvěřitelné – Ježíš si za svou nevěstu zvolil lidi. 

	2008
Slavnost Těla a Krve Páně       Dt 8:2–3. 14b–16a       1 Kor 10:16–17       J 6:51–5       25. května 2008

Aby nám z 1. čtení neznělo podivně „pokoření“ Izraele, připomenu:
Jákobovi synové a jejich potomci zůstali hloupě trčet v Egyptě. Mysleli si, že jim farao nabízí víc než Hospodin (i my opakovaně tomuto pokušení podléháme). V Egyptě byli pokořeni jako otroci, ale v sebeponížení zůstali zbytečně dlouho i později. Čtyřicet let se motali na poušti (vzdálenost z Egypta do země otců mohli zvládnout za pár týdnů), dokud stará generace „ohnutých hřbetů“ nevymřela … To pokoření nepřišlo od Boha, Bůh jim netlačil hlavu k zemi. Byl s nimi,  ale nedal jim úplně vše zadarmo. Museli se vymotat ze dřívějších špatných návyků.
Něco jiného je dostat svobodu a něco jiného je narovnat se a jednat přímo.
Srovnejme si současné stěžování některých lidí na svobodu a přešlapování společnosti, která se neumí vymotat z poddanských zlozvyků (ať se někdo postará), je bez hrdosti a neumí si prosadit právo, trčí v sobectví a neodpovědnosti. (Koho a co volíme, to máme.)

Text evangelia je náročný. Porozumět může ten, kdo z evangelia hodně zná. Je důležité si znovu přečíst celou 1. kapitolu Janovu.
V prvé části 6. kap.: „Já jsem Chléb“, ještě Ježíš nemluví o Eucharistii. Všechno, co Ježíš konal, je pro nás životodárné. Jeho slova („člověk je živ každým slovem, které vychází z úst Božích“), jeho činy i jeho hostina.

Při Večeři Páně máme prostřené dva stoly – stůl Slova a stůl Hostiny (Pokrmu a Nápoje).
Ježíš nás jednou rukou přátelsky objímá a druhou ukazuje kudy jít.
To, co pochopíme rozumem a přijmeme srdcem, pak v nás Ježíš vyživuje svým Tělem a Krví.

K porozumění druhému (i Bohu) jsou důležitá a výhodná slova (je třeba naslouchání a vyjádření se). Boží slovo je nám přesnou informací. Bůh vypráví o sobě i o nás. To je jedinečné bohatství židovství a křesťanství. Jsme vzdělávaní z první ruky. 
„Víra je ze slyšení, ze zvěstování“ (Srov. Ř 10:17)

V každé době od Ježíše část učedníků po čase otráveně odchází. 

V našem úryvku už je řeč o hostině Těla a Krve Páně.
Ježíš je pro nás také: „darovaným chlebem, tělem obětovaným za život světa“ (Život stojí na dávání a na obětavosti).
„Kdo jí moje tělo a pije mou krev, zůstává ve mě a já v něm. To je ten chléb, který s nebe sestoupil, ne takový, jako jedli vaši otcové a zemřeli.“
Ježíš je chlebem – ale chlebem jiného typu, z tohoto chleba vyrůstá nová forma života.

Žijeme život tělesný, duchovní a duševní.
Maminka vyživuje dítě nejprve svou krví, pak mlékem, později jídlem. Ale jestli jí není dobře (netěší se na dítě, má veliké trápení …), bude děcku něco důležitého chybět.
Jestli člověk neobjeví přátelství s Bohem, bude žít nanejvýše v přátelství s lidmi, ošidí se.
Židé v Terezíně za války říkali, jak pro ně byla důležitá hudba: „Víc než jídlo.“

Ježíšova hostina je přátelským gestem. (On se na nás těší víc než my na něj, on nám dává víc než my jemu. Dávání je pro něj potřebou.) Ale tím její význam nekončí.

Ježíšova hostina má tři účely:
Ježíšova hostina nás živí k věčnému životu. 
Sjednocuje nás s Ježíšem. 
Sjednocuje nás s druhými. – viz 2. čtení 

O všech těchto účelech potřebujeme vědět (dozvídáme se o tom skrze slovo Boží), a ve všech potřebujeme vědomě spolupracovat.
Mně se lámou nehty. Jím stejné jídlo jako druzí, ale moje tělo neumí z potravy vytěžit potřebné látky pro zdravý růst nehtů.
Někdo celý život chodí ke svatému přijímání a nic. Nestačí zbožně polknout a zbožně si něco přát.
(Název „svaté přijímání“ není výstižný a vlastně je zavádějící. Latina říká comunio – sjednocení spolusjednocení.)
Potřebujeme s Ježíšem spolupracovat. Znát jeho přikázání (Mojžíšova přikázání se předpokládají ), přijmout je do svého způsobu života a řídit se jimi. („Buď vůle tvá.“ ) To vše slouží i k příjemnému soužití s druhými.
Kdo jde touto cestou, ten je vnitřně tajuplně vyživován Tělem a Krví Páně.
Možná bych mohl říci, potřebujeme: informace, spolupráci a výživu.

Abych mohl jíst, potřebuji pracovat. 
Abych mohl hrát na housle musím pracovat – osvojit si hraní. Porozumění druhému také vyžaduje nějakou „práci“.
Porozumět Bohu a přitakat mu svým životem opět vyžaduje „práci“.
Žijeme z darů, obdarování (potrava, bohatství krásy a nabídky přátelství), ale pokaždé jsme zváni ke spolupráci.
„Vydej se na cestu.“
Ježíš je otevřenými dveřmi k Bohu. Zve nás, ale nechytá nás za límec, aby nás vtáhl dovnitř.
Bůh je štědrý a bere nás vážně.
A usmívá se.
Ježíšova Hostina je také radostí Otce a Ducha.
(Dovolím si odkázat na několik kapitol ve své knize „Pozvání k Večeři Páně“.)
	Slavnost Nejsvětějšího Srdce Ježíšova

	2017
12. neděle v mezidobí       25. června 2017
texty ze Slavnosti Nejsvětějšího Srdce Ježíšova:
Dt 7:6–11       1 J 4:7–16       Mt 11:25–30

K prvnímu čtení.
Žasneme nad tím, že se nám Bůh zasvětil.
S potěšením se zasvěcujeme jeho plánům a jeho dílu. 

V Páté knize Mojžíšově je znovu prohlášena smlouva Hospodina s Izraelem.
Pro další pokolení je popsána trochu jinými slovy než v Druhé knize Mojžíšově. Podle nových poměrů byly některé důrazy položeny jinak.
Všimnout si této pružnosti je důležité. Bohatství poznání o dobrotě Boha tím narůstá.

Bible není konzervou božích slov. Nasloucháme-li božím slovům, promýšlíme-li je a s prosbou o pomoc se je snažíme přijímat do svého života – je to Slovo živé. 
Jen tak přináší užitek, viz Ježíšovo vyučování o rozdílné půdě v podobenství o rozsévači.

Věřící židé si jsou vědomi svého „vyvolení“, vědí, že to není vyznamenání, ale poslání.
Co pro nás znamená „vyvolený“ už víme. 

Bůh k nám jedinečným způsobem přilnul (verš 6–7)! 
Zachovává svou smlouvu věčně („do tisícího pokolení“).
Slovům o trestu potřebujeme rozumět. Písmo hovoří o božích trestech, ale také jinde říká, že Bůh netrestá. Kdo si dá práci k porozumění, něco se dozví. Byly doby, kdy se běžně fyzicky trestalo a nikdo se nepohoršoval. … Blížíme se k lepším pedagogickým způsobům výchovy …
Mohli bychom třeba říci: Bůh nemlčí ke zlu, nikdo nesmí beztrestně ubližovat druhému. Slabí a poddaní jsou v nevýhodě, Bůh za nimi stojí (Bůh nestojí proti nikomu).
Dnes řekneme: potrestal se sám.
Židé usilují o spravedlivé jednání a Písmo jim k tomu poskytuje účinné mechanismy a účinnou pomoc. 

O biblických „příkazech“ jsme mluvili mnohokráte. Bůh v Bibli nepřikazuje, ale ukazuje (cestu k životu). Ukazuje-li, dej se vpravo …

K druhému čtení.
Slovo láska je dnes zdevalvované. Co vše se za lásku vydává?
Ale i my si potřebujeme upřesnit, co láskou myslí Ježíš.
Je to cit?
Milujte i své nepřátelé? Jak se nám to daří? Pokud jsme měli štěstí, že nám nikdo hodně neublížil, raději mlčme.
Táta byl v nacistickém koncentráku a komunistickém vězení. Jako kluk jsem nenáviděl Němce a komunisty. V den, kdy táta nastupoval „do výkonu trestu“, přišel do školy komunistický prokurátor a vychvaloval jejich právo. Jak já jsem ho nenáviděl … Čtrnáctiletou dceru našich přátel znásilnil odporný chlap. Jak mají rodiče tu zrůdu milovat?
„Kdo nemá v nenávisti své rodiče, není mě hoden“, říká Ježíš v té lepší(!) verzi. (Mt 10:37)
Samaritán nemusel být nadšen, když viděl zraněného žida. Nemusel jej nadšeně vítat: „Buď vítán, ty mi jdeš naproti; od rána vyhlížím nějakou možnost dobrého skutku.“ Kdo jste delší čas sloužili nemocným starým rodičům, víte, že to nepřináší jen slast. Kdo slouží dítěti s postižením, ví, že to není vždy lehké a nevznáší se vždy citem.
Láska přináší vědomí, že ten druhý, je milovaným dítětem božím (i když je zločincem).
Láska není vždy doprovázena příjemným citovým potěšením. Láska nepřeje druhému zlo, ale usiluje o dobro pro druhého. V případě zločince nápravu, to znamená třeba dostat jej před soud. Kdybych jej nechal upláchnout, nebyl by to skutek milosrdenství; provinil bych se proti spravedlnosti a šalomu. Někdy se nám nechce, někdy se nám velice nechce, ale to neznamená, že neuděláme, co je třeba udělat.
Čím více poznáváme a zakoušíme nezaslouženou a nezištnou lásku Boha k nám, tím více Bohu důvěřujeme a dáme na něj.
Je nám závratnou ctí, že smíme patřit do množiny nevěsty boží.
Slušná nevěsta se připravuje do života s manželem, aby mu mohla co nejlépe pomáhat. Na slavnost se s radostí vyzdobí.

Rozdíl mezi fotbalovým fanouškem a hráčem fotbalu známe.
Jsem velkým fanouškem Boha, ale mnohem menším pracantem – učedníkem Ježíšovým. To zahanbeně přiznávám!

Ke „smírné oběti za naše hříchy“ jen připomenu: Ježíš smířil nás(!) s Bohem. Ne Boha s námi.
My jsme se zatvrdili, my jsme byli uraženi. (Srov. Ř 5:10; 2 K 5:18; Kol 1:19–22)

K evangeliu:
Slova: „před moudrými a chytrými“, je třeba číst ironicky.
Kdo jsou maličtí?
„Amen, pravím vám, jestliže se neobrátíte a nebudete jako děti, nevejdete do království nebeského.“ (Mt 18:3) Děti chtějí růst, chtějí být velké a ptají se.
Maličký se nepovyšuje, nehraje si na Mistra, ale touží po velikosti a porozumění. Je vděčný za každou další informaci.
Biblicky chudý a maličký ví, že toho mnoho nezná, hledá dál, je otevřený novému, zvláště Duchu božímu.
Opakem jsou bohatí. Ti už vše vědí a vše mají, jsou „spravedliví“ a zakládají si na bohatství svých „skutků“ a „dokonalosti“.

V nebi nebudou překabátěnci. 

Už víme, že biblické slovo znát, poznat není jen otázkou informací …

Jho je nástroj ulehčující dřinu.
Několikráte jsme o něm mluvili. 
Ježíš si pochvaluje své jho, je „na míru“, netlačí…
Ježíš velice pracoval, ale nehroutil se; zpíval si „u práce“.

Ptal jsem se dětí, jaké hry Ježíš jako kluk hrál?
Když jsem jim prozradil: „na svatbu a na pohřeb“, jedno děvče pravilo: „A na schovávanou. Jednou ho hledali tři dny.“
	9. neděle v mezidobí

	2008
9. neděle mezidobí       Dt 11:18. 26–28       Ř 3:21–25a. 28       Mt 7:21–27       1. června 2008

Biblická modlitba vychází z jiných pozic než pohanská. Dvořané u „knížecích dvorů“ všech dob a variací se často snaží vrchnosti zalichotit a získat si u ní „voko“. Vztah poddaných směřuje zdola nahoru.
Vztah Boha k nám je rodinný, přichází seshora dolů. Bůh se k nám sklání (a pozvedá nás k sobě).

Posláním rodičů a rodinného života je ukázat (svým životem) dětem řadu dovedností a pomoci jim osvojit si pěkný způsob života. Pracovitost, pravdivost, spravedlnost, obětavost, statečnost, štědrost, velkorysost, milosrdenství … – aby děti dorostly k dospělosti (a byly schopny to vše předávat dál – ve svých rodinách).

Bůh nám toto všechno bez chyb ukazuje na svém jednání s námi (na Ježíšově životě to v mnoha situacích názorně vidíme).

Zatímco my často pokládáme za vrchol modlitby oslavné proslovy, biblická modlitba spočívá především v naslouchání Božímu slovu, opakováním Božích nabídek a zkušenosti s Bohem. (Připomínají nám to i počty – máme dvě uši a jen jedna ústa.)

Žid si denně znovu „ukládá Boží slova do svého srdce a do své duše a přivazuje si je jako znamení na svou ruku a mezi své oči“ (modlitební krabičky tefilin).
Samozřejmě Boží slova zná, ale stále si je znovu a znovu připomíná a jsou mu modlitbou. 

Zatímco my učíme: „Toto musíš a toto nesmíš“ a mluvíme o Deseti přikázáních, židé žasnou nad Boží péčí a přátelstvím. Zatím co my se „tlačíme“ a nutíme k morálce, židé jsou Bohem přitahováni.
My to děláme v opačném směru než židé – a to je škoda.

Hospodin se vyvolenému národu v úmluvě navždy zavázal přesně vypočítanou a popsanou péčí. Židé si znovu a znovu nahlas opakují co všechno s Bohem zažili, kolikrát je už vysvobodil, co jim i nadále nabízí, jaké u něj mají postavení, o jaká práva se mohou hlásit a – co mají dělat a co nebudou dělat.
Židé se cítí u Boha doma.
My si také v rodině říkáme: „Je nám spolu dobře. Pomáháme jeden druhému, důvěřujeme si, říkáme si pravdu, nikdo nikomu nic nesní, nikoho nepodvádí a neokrádá. Proč bychom měli dělat něco špatného?“

Starozákonní přikázání jsou vyslovena v tomto přístupu. 
I samotné Desatero začíná: „Já jsem Hospodin, tvůj Bůh; já jsem tě vyvedl z egyptské země, z domu otroctví.“
Až pak se říká: „(Proto) nebudeš … nezobrazíš … nezneužiješ … (nemáš to zapotřebí)“. (Srov. Ex 20:1n)

Ten, kdo zakouší krásný domov, nebude dělat nic špatného. – Proto je třeba si stále všímat krásy domova a přátelství. Proto židovská modlitba znovu připomíná a vypočítává skutky boží slitovnosti.
 (Vícekrát jsme si říkali, že „přikázání“ jsou židům ukazateli cesty k pěknému životu a přátelství s Bohem a nezní jim jako příkaz.
Kdo si přečetl celou 11. kap. páté knihy Mojžíšovy, ten tomu rozumí.)

Poznámka: „klatba“ nebo „zlořečení“ (ekumenický překlad) není vynesením ortelu, prokletím, ale konstatováním špatného života, v kterém se hříšník už octl (žiješ v prokletí, o tvém jednání a životě nelze říkat nic dobrého, tvé jednání je zlé, zlo-řečené).

K evangeliu:
Často si hlídáme, abychom se nemodlili roztržitě, neuctivě, v nedostatečném množství …
Většinou si myslíme, že naše modlitba je ucházející (nebo dobrá), ale že ne vždy je vyslyšena.
Jenže Ježíš zdůrazňuje, že ne každá modlitba je dobrá. „Ne každý kdo mi říká: `Pane, Pane´, vejde do nebeského království …“ 

My, tím, že jsme chybně vynechali starozákonní školu, lehce v modlitbě sklouzáváme do lichocení Bohu a proseb, co vše má Bůh zařídit, ale už si neporovnáme své jednání s nabídkou Boží úmluvy a s jeho návodem k životu.
Nezajímá nás, že většina 613 přikázání platí a že nám navíc Ježíš poradil další pravidla k soužití (Ježíšova přikázání). (Viz poznámky ke Slavnosti Seslání Ducha sv. z 11. 5. 2008)

Každý jsme chybující, ale jestli si v modlitbě budeme připomínat boží „přikázání“ a budeme-li si své jednání porovnávat s návodem k životu, hned nám budou „přikázání“ v tom a v tom hlásit poruchu: „Tvůj vztah k Bohu není v pořádku“.
Vzpomeňme na příčinu selhání prvních lidí v Ráji. (Viz poznámky k 1. neděli postní 10. 2. 2008)

Pokud si nebudu všímat toho pěkného, čím mě Bůh slouží a obdarovává a budu si pouze zpytovat svědomí podle Desatera, bude mé křesťanství drhnout. Bude bez šťávy, bude jen otázkou výkonu a povinností, příkazů a zákazů. Budu jen donekonečna zápolit s Desaterem.

Biblické texty jsou k nezaplacení. Upozorňují nás, jak budovat vztah s Bohem. Pomáhají nám opravovat naše myšlení a přístup k Bohu. Upozorňují nás na otcovsko-mateřskou náruč boží.
Ježíš nás – své učedníky – zve jako sourozence do rodiny Boží. 

Kdo by si nepřál, aby se naše modlitby líbili Bohu a mohly být vyslyšeny?
Ježíš nás obrací od našich „vznešených“ výlevů v modlitbách ke spolupráci. K budování naší osobnosti a vztahů s druhými (k božímu království) podle Božích slov.
„Ne každý, kdo mi říká Pane, Pane, vejde do nebeského království, ale ten, kdo plní vůli mého nebeského Otce.
Mnoho z nich mi řekne: `Pane, Pane…´ a já mu budu muset namítnout: „Co my dva máme společného? (Nikdy jsem vás neznal)“

Ježíš nás důrazně upozorňuje (jako upozorňoval své současníky), že není každá modlitba dobrá.

Jako židům psychologicky vadila jejich koncepce o náboženství, tak může naše koncepce o vztahu k Bohu překážet i nám. Vadné pojetí o modlitbě a vztahu k Bohu je velikou překážkou.
(Proto si máme dávat pozor na svou „lidovou“ zbožnost, proto si ji máme opravovat podle Božího slova a obracet se k Bohu podle Ježíše.)

Ježíš nás bere za ruku (je nám otevřenými Dveřmi, je Cestou do boží náruče).
Pokud si ponecháme své zkreslené představy z dětství (jako židé), pak budeme sice možná číst evangelium, ale to nám nebude mít co říct.
Podobně se budeme možná mnoho modlit a naše modlitba nebude vyslyšena (nebude fungovat) a přestane nás těšit a bavit.
Ježíšova slova: „Ne každý, kdo mi říká Pane, Pane…“ nás upozorňuje na příměsi, deformace a chybnost našich psychických přístupů.
Židům zbyla z jejich chrámu jenom „zeď nářků“.

Prosíme Boha, aby nám pomohl s hříchy a přehlížíme, kde máme hledat příčinu naší malé a pokroucené víry.
Ježíš nás upozorňuje, kde máme hledat chyby naší „víry“ – dbát na jeho slova. Jsou návodem, jak si postavit dům své osobnosti a svého života. Opravovat si svůj způsob myšlení, dát na názory o Bohu podle evangelií. (Pak budou moci být naše modlitby vyslyšeny.)

Dnešní pasáž nepopisuje ten problém celý, ale pouze jej nakousne k přemýšlení.
Nezapomeňme, že Ježíšova kázání a následující debaty s učedníky trvaly hodiny (a promýšlení jeho slov i několik dní). „Myšlenka na den“ toho mnoho nespraví. (Texty zachycené v evangeliích jsou jen zachycenými hlavními body.)

Je důležité si připustit, že naše modlitby nemusí ladit s Ježíšovými názory na modlitbu (a nehlídat si jen „roztržitost v modlitbě“).
Když učedníci prosili: „Mistře, nauč nás modlit se“, neřekl jim jen zázračnou formuli, ale laskavě a trpělivě jim ukazoval „Otcovu tvář“ a opravoval jim jejich myšlení.

Je důležité se modlit: „Ježíši, pomoz mi objevit Otce a opravit, co mám dělat lépe, aby to bylo podle Tebe. Pomoz mi to, prosím, poznat“.

Ježíš to velice rád udělá, ale nečekejme jeho odpověď jako nějaké zvláštní vnuknutí. Nečekejme až zahřmí. Naslouchejme jeho slovům, která s velikou pečlivostí zvolit tak, abychom jim byli schopni porozumět.
	10. neděle v mezidobí

	2008
10. neděle v mezidobí       Oz 6:3–6       Ř 4:18–25       Mt 9:9–13       8. června 2008

Láska nevydírá, ale zve k odpovědi.
Ozeášův život mi připadá jako otevřená rána. 
„V nouzi poznáš přítele.“ Bůh se neuráží, ale smilovává se i nad padlými.

Než se celník Levi stal Ježíšovým apoštolem Matoušem a evangelistou, propadl se do společnosti opovrhovaných. Než se dal k výběrčím daní, rozešel se s Hospodinem i s Božím lidem. Dal přednost okupační moci. Opovržení vůči kolaborantům je pochopitelné, byli to zrádci.

Je překvapivé, že Ježíš říká kolaborantovi: „Buď mým učedníkem“.
Proč to neříká řadě jiných lidí? (Obyčejně si učedníci vybírali svého rabína. Ježíš to dělá opačně, on si vybírá učedníky.)
Proč si vybral zrovna Matouše? Není to nespravedlivé protekcionářství? (Řada lidí si to netroufne vyslovit. „Nelze kritizovat autoritu“, tak někteří řeknou: „To je tajemství“.)

Ježíš chce, abychom mu porozuměli a jelikož zná naše myšlení, jde nám ve svém vyučování předvídavě naproti. Ukazuje, podle jakých pravidel jedná a jaké jsou předpoklady k tomu, aby se někdo mohl stát jeho učedníkem. 
Proto máme v evangeliích zaznamenán příběh bohatého mládence.
Bohatému mládenci, který tvrdil: „Všechna přikázání jsem dodržoval“, Ježíš odpověděl: „Jedna věc ti schází …“.
„Co by mě scházelo? Já jsem pro boží království čehokoliv schopen“.
A jelikož Ježíš vidí do jeho srdce a ví na čem mladík lpí, vyzval jej k rozdání majetku (některým tuto podmínku neukládal (například Lazarovi a jeho sestrám, Zacheovi). Hned se ukázalo, co je pro mládence podstatné. Bublina mladíkovy zbožnosti splaskla, majetek u něj převážil.

Na příkladu mládence Ježíš ukazuje, jak určité smýšlení zabraňuje následování Ježíše.
Mladík, patřící k náboženské smetánce, se nedokázal odpoutat od svého majetku a od „své“ zbožnosti. Měl za to, že se nepotřebuje „obrátit“.
O Matoušovi by samozřejmě mladík řekl: „Ten ať se obrátí, to je neznaboh a lupič okrádající poctivé Izraelity. Ale já přece pečlivě dodržuji všechna přikázání. Nikoho jsem neokradl a nikoho nezabil.“
Zatímco mladík odešel od Ježíše s pocitem neocenění, Matouš vyskakoval radostí: „Kamarádi, to že si Mistr všiml, mě – kolaboranta, to se musí oslavit. Mistr z Nazareta mně daroval novou důstojnost, dal mi novou příležitost, smím patřit mezi jeho učedníky.“

Ježíšova věta: „Přišel jsem pro hříšníky“, patří mezi základní kameny evangelia.

S nadsázkou řeknu, abychom se k takovému lékaři dostali, máme na sobě honem najít alespoň nějakou rýmu.
Fakt, že „Bůh je ochoten odpustit i tomu největšímu hříšníkovi“, je řešením budoucnosti lidstva, každého člověka. Je nám nabízen nový program, nemusíme žít a skončit jako provinilci.

Ježíšova kázání byla velikým pozváním. Někdo to viděl, někdo ne. Někdo se radoval, jiný se naštval, že nedostal vyznamenání za svou zbožnost.

Jak to, že mládence nelákala příležitost chodit s Ježíšem a dělat zázraky? Jak to, že neměl potřebu se od Ježíše něco naučit?
Bohatý mládenec patřil mezi významné sloupy farnosti. Proč by se měl obracet, copak je hříšník? S takovými by si ani nesedl ke stolu, například k tomu rybáři Petrovi, který se s Ježíšem kamarádíčkuje. O toho Leviho by nezavadil ani pohledem. Mládenec je přece „Někdo“.
Na Ježíši ale mladík nerozpoznal, že je NĚKDO. Matouš to rozpoznal.

Ježíš si Matouše získal. Mládence Ježíš přitahoval jen chvilku, malinko.

Jedna věta („Nepřišel jsem povolat spravedlivé, ale hříšníky“) vyvolává u různých lidí různou reakci. Člověka se sebou spokojeného naplňuje nechutí, pobouří jej, vyvolá naštvání. Hříšníka, vědomého si hříchů, naplňuje radostí.
Matouš vyskočil, nechal majetek a „následoval“ Ježíše. 
Matouš viděl Ježíšova znamení a uznal, že Ježíš přichází od Boha. „Jak to, že já, vyděděnec společnosti, mám možnost změnit, co jsem svým špatným životem spáchal?“ Matouš se radoval.

Věta: „Nepřišel jsem povolat spravedlivé, ale hříšníky“, neznamená, že se musíme nejprve stát hříšníky a že si Ježíš za učedníky vybírá jen lidi na okraji společnosti.. Mezi Ježíšovými učedníky byli lidé vynikající (například Jan syn Zachariášův – i když ten mohl naslouchat Ježíšovi až po své smrti.)

Příběh Matouše a příběh bohatého mládence jsou názorným vyučováním evangelia o nutných podmínkách k přijetí mezi Ježíšovy učedníky. „Přijímací zkoušky“ jsou otevřené všem. Ježíš nevyžaduje k přijetí mezi své přátelé skutky zbožnosti a zásluhy. (Až pak se učedníci nechají uvádět do porozumění Božímu slovu a Ježíšova životního stylu.)

Jak to, že někdo byl Ježíšem nadšen a druhý se opovržlivě ušklíbl? Jedni byli Ježíšovými slovy nadšení a druzí nového kazatele pomlouvali.
Petr si považoval, že smí chodit s Ježíšem. Petr se nepovyšoval nad výběrčího Matouše.
Ježíš věděl co je v Petrovi a co v Matoušovi. Věděl, že bohatý mládenec je spokojený sám se sebou.
Matouše Ježíš bez zkoušení pozval. Řadu jiných Ježíš odmítl. Ježíš samozřejmě věděl, co v bohatém mládenci je, ale to „prozkoušení“ se událo kvůli nám, abychom viděli a pochopili čeho je nám třeba.

My máme velikou výhodu oproti Ježíšovým současníkům. Známe dopředu „otázky přijímacích zkoušek“.
Jsem Bohem pozván!! – proto teď už jen já sám rozhoduji, zda budu patřit k mladíkovi bohatému svou zbožností nebo k těm, kteří jsou přitahováni Ježíšovými slovy a jeho jednáním.
Každého z nás Ježíš zve – i když ví, že mnozí odřekneme.

Pokud vím, že nikdo není bez hříchu a přijmu pozvání, pak se mohu stát velikým světcem. Záleží na mně, co si připustím a o co stojím.
Ježíš zve každého, i když ne každému říká, pojď za mnou. Záleží na mně, jestli se cítím jako Matouš nebo jako bohatý mládenec.

Bohatý mládec nebyl žádný vyvrhel (nevíme, zda pak patřil mezi Ježíšovy nepřátele), možná se dál snažil být slušným člověkem.
Matouš zřejmě – jako výběrčí daní – ublížil mnoha lidem a rozešel se s Hospodinem. Jeho rodáci mu byli jen zdrojem k získání peněz. Přesto mu Ježíš říká: „Chceš v životě něco podstatného uhrát? Pojď za mnou!“
Matouš ctnostného mladíka předběhl. (Bez Ježíše by se mu to ale nepovedlo.)

Ty, které zajímá, proč jsou rozdíly mezi jednotlivými světci, je určena poznámka .
	11. neděle v mezidobí

	2008
11. neděle v mezidobí       Ex 19:2–6a       Ř 5:6–11       Mt 9:36–10:8       15. června 2008

Zkusme si nejprve položit otázku, zda něco očekáváme od tak starého textu jakým je dnešní první čtení.
Jak to, že nás katolíky často zaujmou zbožné knihy víc než Bible?
Židé říkají, že jsou jediným národem, který přijal Bibli. Evangelíci na tom bývají lépe než my.

Izraelité bláhově trčeli čtyři století v Egyptě. Kdyby se jim Egypt „nepřejedl“, kdyby je tam nepostihlo to strašné trápení, zanikli by v blahobytu, v kterém tam dlouho žili. Ztratili by úplně Hospodina z očí. Až v nouzi ocenili nabídku ke svobodě, k návratu do země, kterou jim kdysi Hospodin dal. Ocenili, že se Hospodin neurazil, když tak dlouho dávali přednost faraónům.
Slova: „… nesl jsem vás na orlích křídlech …“  židé přijímají jako živou, trvající a stálou zkušenost s Boží péčí.
Je dobré přijmout dávnou Boží pomoc židům za vlastní. Pak s židy budeme také sdílet obdiv a vděčnost za věrnost božího přátelství už před Ježíšem. Události a slova hebrejské bible se stanou i naším bohatstvím, které je schopné nás mocně povznášet (ještě víc, než silný umělecký zážitek v divadle, na koncertě…) a ovlivňovat. 

„Budete mi královstvím kněží“. 

Budoucí apoštolové nebyli nevzdělaní prosťáčci, jak někdy v našich kázáních tvrdíme.
Učedníci od Boha očekávali mnoho. Byli lidmi otevřenými, živými, oslovitelnými, podnikavými ve vztahu s Bohem. Byli lidmi otázek. Před týdnem jsme si všimli povolání Matouše. Přesto, že se „před časem“ nechal zlákat vidinou majetku, stál i o jiné bohatství. Přesto, že se „před časem“ rozešel s náboženstvím rabínů, nechal se zlákat vyprávěním tesaře z Nazaretu o Hospodinu.
Dvanáct apoštolů bylo vybráno za nové patriarchy lidu Božího.
Staří patriarchové dvanácti kmenů – synové Jákobovi – se nechali zlákat vidinou bohatého života v Egyptě. Několik dalších generací synů vidělo, jak jejich otcové nemluví o ničem jiném než o bohatství …
Toto pokušení Egypta se stále opakuje. 

Ten, kdo má utlumené nebo neprobuzené poznání o bohatství blízkosti s Bohem, se nechává lehko svést. Pak přijde o svobodu (přinejmenším o svobodu vnitřní) a o hlubší smysl života.
K dobrému životu je třeba někde čerpat.
Kdo dá přednost věcem povrchním vnitřně zplaní a nebude schopen svým dětem předat to podstatné. 

Ježíš si za učedníky vybral lidi, kteří stáli o víc než kolik nabízí svět. Tesař z Nazareta je bytostně zaujal. I kolaborujícího Matouše.
Před týdnem jsme si všímali podle jakého klíče si Ježíš své učedníky (dodneška) vybírá. Ví, kdo z nás je a kdo není použitelný.

Po několik následujících nedělí ještě bude řeč k učedníkům. Samozřejmě to bude zajímat ty, které Ježíšova nabídka láká. Řadu lidí Ježíšova slova může otravovat. Řada lidí raději otevře nějakou zbožnou knihu s odůvodněním, že je víc oslovuje. Některým lidem Ježíš rozmlouval jejich povrchní zájem patřit mezi jeho učedníky.

Do nebe se dostanou i lidé, kteří se s Ježíšem a jeho učením nepotkali. Ale setkání s Ježíšem je životní šancí a je škoda ji nevyužít. 
Nespoléhejme, že se na nás usměje štěstí a že si nás Ježíš vybere.
Není nevyzpytatelným tajemstvím božím kdo je povolán a kdo ne. Není to nějaká nahodilá protekce, ale zákonitost. Ježíš nám vysvětluje, jaké předpoklady potřebuje člověk, aby byl použitelný pro boží království.
Kdo se podle toho zařídí, má úspěch zaručený. Potřebujeme ale nejprve pochopit, kdo je pro Ježíše použitelný.
Žádná protekce nám nepomůže. Ve škole se může někdy podařit, že vlivný tatík zařídí nepilnému dítku protekci, ale v životě s Bohem to nejde. Žádný světec si nedovolí ovlivňovat spravedlnost.
Ježíš si vybral dobré žáky a ty pak vybavil mocí …
Tu moc může dát každému a každému by ji rád dal, ale zda-li ji obdržíme, si určujeme každý z nás. Předpokladem je, že se budeme zamýšlet nad tím, co Ježíš říká. Ježíš si za své učedníky vybral lidi, kteří byli dobrými posluchači slova Božího (nejen slova Ježíšova).
Jidášův příběh z toho nevybočuje, ale zapadá. 

Jidášův příběh je ukázkou toho, na co si máme dávat pozor. Nestačí se jen ptát, zda jsme zbožní nebo ne (o zbožnosti jsme mluvili nedávno). Je třeba si dávat pozor na to, co po nás Ježíš vlastně chce. To, že rádi chodíme do kostela, ještě neznamená, že jsme dobrými posluchači Ježíše. Jeho dobrý posluchač se nepozná podle toho, zda se rád modlí (farizeové se modlili hodně, Jidáš určitě také, o Kaifášovi se to dá velice předpokládat). Pozná se to například podle toho, zda mě zajímá porozumění Písmu. Ale kdo si myslí, že Písmu rozumí a nemá nejasnosti – ten Písmo ještě nezačal pořádně číst.
Ježíš si vybíral ty posluchače, kteří přemýšleli o tom, co říká Mojžíš, Proroci i Ježíš. Ježíš věděl, co se v mozku a srdci každého člověka odehrává a podle toho si vybíral učedníky.
Učitel si na olympiádu vybírá také studenty podle toho, co dovedou a ne podle protekce.

Každý člověk i my máme tu moc rozhodnout o sobě, zda se k Ježíši dostaneme a jakými učedníky budeme. Zda-li přerosteme Jidáše a budeme jako Petr, Jan, Jakub (ti byli nejlepšími učedníky Ježíše) nebo jako ostatní apoštolové.
Ježíš měl okolo sebe různé posluchače. Také náladové a náhodné, kteří si přišli poslechnout kázání a zas odešli – čumily. Ti, když si ho poslechli, nepřemýšleli o tom, co Ježíš říká. Těmto říkají evangelia lid nebo zástup.
Ti co o Ježíšových slovech přemýšleli se přišli Ježíše zeptat, čemu nerozuměli. Někteří z nich byli jen debatéři, jiní se opravdu chtěli něco dovědět a snažili se dopátrat jistoty v nejasnostech. Z nich se stávali učedníci a z nich (bylo jich hodně) si vyvolil Ježíš 12 apoštolů, které potom posílal před sebou kázat a dal jim moc dělat zázraky.
	12. neděle v mezidobí

	2020
12. neděle v mezidobí       Jr 20:10–13       Ř 5:12–15       Mt 10:26–33       21. června 2020

Bůh pro nás vymyslel tak krásný svět, že se nám z něj nechce.
Kde se bere zlo?
A kde se bere zlo v nás? Copak ho někdo chceme?

Bůh nám na tyto nepříjemné otázky pomáhá nacházet odpovědi. A navíc nám nabízí pomoc proti zlu.
Biblické texty nás zvou k hledání.

Druhé čtení – už jsme naříkali nad tím, jak je zašmodrchané představou „dědičného hříchu“ (ta je nebiblická) a nepřesnými pojmy. Nesouhlasíme s dnešními vykuky, tvrdícími: „Co není zakázáno, to je dovoleno.“ Před Smlouvou nebyla vražda zločinem? …

Vyjdu z evangelia – Ježíš mluví ke svým učedníkům – k mladým, dospělým chlapům, rozhodnutým stavět se po boku Ježíše proti zlu. Odmala vzhlíželi ke smělým biblickým osobnostem. Odmala si pěstovali svou odvahu. Příběhy proroků znali nazpaměť. Kdyby zaslechli slova našeho prvního čtení, hned by nám řekli o kom je řeč, co těm slovům předcházelo a jak to s prorokem dopadlo.

Jeremiáše likvidoval kněz – vrchní dohlížitel v jeruzalémském domě Hospodina („arcibiskup v katedrále“, episkopos znamená dohlížitel) – to je strašidelné.

Karel Čurda zradil své kamarády a spolubojovníky, kteří popravili R. Heydricha. To je smutné a těžké provinění. Odbojář, voják, který prošel elitním výcvikem výsadkářů, věděl, do jakého rizika jde – a zradil. Nesoudím ho, ale jak to, že si neprohnal kulkou hlavu, jako jeho kolegové?

Někteří kněží udávali své bratry komunistům. Někteří podepsali spolupráci s StB pod tlakem. Nesoudím je, mám svá provinění, ale kdyby svou vinu přiznali, ulevilo by se jim i nám.

Apoštolové byli odvážní nadvakrát.
Byli rozhodnuti stavět se proti zlu dříve, než potkali Nazaretského. Připravovali se na povstání s Mesiášem, chtěli se postavit proti okupantům se zbraní v ruce.
(Nepočítali ovšem s nepřítelem ve vlastních řadách – i když je na to Ježíš poctivě připravoval.)
Byli svědky nenávistných a podlých pomluv a zákeřných léček od náboženských elit na jejich Učitele. Věděli, že se po vzkříšení Lazara velekněží rozhodli Ježíše i Lazara zavraždit. Apoštolové nebyli naivní snílci, byli muži činu.
Po svém selhání, kdy Ježíše opustili a odepsali ho jako Mesiáše, měli odvahu si svou vinu přiznat. Podruhé projevili svou statečnost.

„Kdo se ke mně přizná, nebo nepřizná.“ Nejde o zapření ze strachu, ale o vědomé a záměrné popření, že Ježíš přichází od Boha – navzdory jeho činům.

„Nebojte se lidí,“ říká nám Ježíš.
Kdo z nás se připravil na bohoslužbu a přečetl si, začátek 10. Matoušovy kapitoly, ten ví, co před tím Ježíš apoštolům řekl:
„Posílám vás jako ovce mezi vlky …
Mějte se na pozoru před vlastními lidmi; neboť vás budou vydávat soudům, ve svých synagogách (v církvi) vás budou bičovat…
Vydá na smrt bratr bratra a otec dítě, povstanou děti proti rodičům a připraví je o život ...
Budou vás všichni nenávidět pro mé jméno …
Budou vás pronásledovat … (Když hospodáře nazvali Belzebulem, čím spíše jeho čeleď!) … “

Víme, že Ježíš nemluvil do větru. Ale nepřipouštíme si, že bychom mohli být pronásledováni. Blahobyt nás rozmazlil.

Rádi bychom, kdyby láska a pravda zvítězily nad lží a nenávistí, ale k tomu se můžeme zatím jen přibližovat.
Nebo vzdalovat.
Nebuďme naivní, zlo se nikdy nevzdá bez boje.

Naše společnost je rozmazlená.
A česká církev je neslaná, nemastná. Poklesla na náboženský folklor. V řadě míst světa jde o životy a my se přeme o hlouposti.

My starší jsme i po 2. světové válce, v komunistickém režimu (jehož propaganda hlásala „boj za mír“) zažili mnoho padlých a umučených. 

Nemáme podceňovat nebezpečí zla.
Záchranáři se staví proti živlům, neštěstí a haváriím. Nepodceňují nebezpečí, cvičí se.
My jsme ve větším ohrožení, stavět se proti úmyslnému zlu, je nebezpečnější. Potřebujeme se připravovat na střety se zlem, hlídat spravedlnost a trénovat si svou odvahu k obraně spravedlnosti a života.

Ježíš nás povzbuzuje: „Nebojte se.“ To není planá řeč, ale strach nelze zakázat, je třeba jej přemáhat.
Nás zajímá, jak se to dělá.

Nepodceňovali jsme nebezpečí koronaviru, péče o zdraví a odpovědnost za nešíření nákazy je namístě. Ale řada lidí podlehla strachu.

Jak se přemáhá strach?

Navštívili jsme Jana Rybáře a zmínili jsme, že naši třeťáci jdou poprvé ke Stolu Páně. A on řekl, že nejen on, řada dětí šla k „prvními svatému přijímání“ v pěti letech. „Byli jsme k tomu zralí,“ a vyprávěl, jak za války i malé děti načerno pašovaly potraviny. 
Dovedete si představit, že bychom naše školáčky vystavili tak velkému nebezpečí?

Janu Rybáři ta příprava k odvaze byla něco platná. Později obstál i ve velkých nátlacích komunistů a StB. Byl pronásledován, sloužil v PTP a byl vězněn. Žil v těžkých podmínkách, o kterých dnešní lidé nemají ani ponětí. Je krásným člověkem!

Potkávám řadu velice statečných a často nenápadných lidí (mám veliké štěstí na lidi). Znám mnoho obětavých lékařů (v nemocnicích se uzdravuje víc lidí než na poutních místech), obětavých rodičů, pečujících o děti s postižením, vědců a dalších lidí sloužících nezištně potřebným ...
Ti se zasvětili lásce k bližním.

Umíme pomáhat dětem, aby přemáhaly strach …
Bůh nás podobně „otužuje“, nezakrývá nám hrozící nebezpečí a učí nás pěstovat si – krok za kokem – důvěru v jeho moc a pomoc. „Z jeho náruče nás nikdo nemůže vytrhnout.“ (srov. například Iz 43:13)
Nejvíce se bojíme smrti. Ale Ježíš nám říká: „Nebojte se těch, kdo zabíjejí tělo …“ Sám prošel velice ponižující popravou a ukázal nám, že smrt je průchodná, slíbil nám, že nás probudí ze spánku smrti do plného života.

Mluvili jsme s Janem Rybářem o našich pohřbech. Některé pozůstalé lidi je obtížné potěšit. Bezradně stojí nad hrobem svých drahých, oplakávají je, ale neumí se dívat dopředu. Jak to, že my křesťané neumíme mluvit o království nebeském tak, aby se lidé smrti tolik nebáli a mohli se těšit na nebeskou krásu?
Jan Rybář byl požádán rodinou, aby vedl pohřeb jejich otce – mnohaletého ředitele školy. Pohřeb byl civilní, zesnulý byl komunista (slušný člověk) a na pohřbu bylo plno nekostelových lidí …
Jan v krematoriu řekl: „Pan ředitel celý svůj život kladl žákům otázky. Když neodpověděli, byl smutný. Dnes nám klade otázky: ‚Odkud jsme přišli, k čemu tady jsme, kam jdeme, jaký smysl život má?‘
Ale my mlčíme, jsme špatní žáci.“

Někteří lidé se nebojí ptát se. Došli k zajímavým odpovědím.
Známe například životní příběhy lidí, kteří prošli kriminály. Nelitovali se a strach přemáhali. Udrželi si naději i radost ze života. (Profesorka Růžena Vacková byla vězněná 15 let a spisovatelka Nina Svobodová 16 let.)
Známe jejich příběhy. Nikomu nic nevnucovaly, ale způsobem života a úctou k lidem svědčili o důvodech své Naděje.

Pozorujeme trenéry sportovců, jak pracují se svými svěřenci, jak je povzbuzují a pečují o ně, aby dosáhli co nejlepších výsledků. Někteří sportovci nám jsou sympatičtí nejen svým sportovním výkonem.

Máme nejkrásnějšího, nejmilejšího, nejlepšího a nejmocnějšího Trenéra ...
Ten bude mít poslední slovo.

	2008
12. neděle v mezidobí       Jer 20:10–13       Ř 5:12–15       Mt 10:26–33       22. června 2008

Pavlův text ve druhém čtení by potřeboval podrobný výklad. Uspěchané čtení by nás mohlo mást.
Zůstalo nám nejen neblahé dědictví po Adamovi, ale také jsme získali veliké dědictví po Abrahámovi, Mojžíšovi a jedinečný poklad – ve své velikosti – Ježíšův.

K prvnímu čtení a evangeliu:
Biblická čtení mluví k životu každé generace. Ledacos se stále opakuje, obtěžují a pokoušejí nás stejné zárodky zla v nás jako dřívější generace. Písmo nám ale proti nebezpečným virům nabízí účinné „očkování“, abychom neopakovali chyby svých předků ve víře.

Být prorokem nebo být ve službě proroků (včetně největšího Proroka) nepřináší všeobecnou oblibu, „svět“ prosazuje tvrdě vlastní zájmy. (Světem jsou míněni všichni, kteří stojí proti Bohu, nejen zjevní zločinci, ale také i lidé slepě věřící ideologii, vůdci, své pravdě … včetně lidí falešné zbožnosti typu velekněží, zákoníků a farizeů.)

Na každém z nás mohou protivníci najít nějakou chybu, ale moje nedokonalost je něco jiného než to, co mám druhým vyřídit od Boha. Jestli lékař dobře operuje, šofér dobře řídí a kuchař dobře vaří, nepleteme do toho jeho nedokonalosti. Umíme rozlišit tyto dvě různé roviny.
Jak to, že slyšíme-li něco, co nám může pomoci nebo nám ukazuje naši chybu, často to pokládáme za útok proti sobě a cítíme se ohrožení? Často začneme kličkovat, vymlouvat se a svádět vinu na druhého.
„Jeremiáš je zrádce národa, sejčkuje, svádí lidi k podrobení se nepříteli“…
„Ježíš je alkoholik, děvkař, hospodskej povaleč, Samařan, neznaboh, bourač víry a tradice, rozvraceč farnosti a národa …“

„Hospodine, kéž uzřím tvou pomstu …“ Nespravedlnost se nás bolestně dotýká. Jak se vyrovnat s křivdou a ponížením? Naše síly jsou často menší než síly útočníka. (Právem naříkáme, že stát hájí práva útočníků, ale není schopen zajistit spravedlnost pro oběti.) Co si počít?
Jako kluk jsem nechápal, že táta (který prošel koncentrákem) neměl nenávist k nacistům. To já jsem souzněl s pomstou hraběte Monte Christa. Bylo pro mě překvapením, když nás Alexandr Dumas ve své knize dovedl k poznání, že msta je slepá a často páchá další škody.
V Písmu nacházíme jisté řešení: svěří-li ukřivděný svou při Hospodinu, v nějaké míře se zbaví traumatizujících následků z ublížení (podle velikosti své důvěry v boží spravedlnost; nikdo nesmí beztrestně ublížit druhému).

V Matoušově evangeliu jsme už v 10. kapitole. Ježíš už učedníky dovedl na úroveň nových osobností. Ukázal jim jejich cenu, už s Ježíšem prožili závratné přátelství …
Už byli natolik vyučení, že je mohl poslat s určitým úkolem mezi lidi.
Na znamení, že jsou posláni Bohem, je vybavil mocí pomáhat potřebným (viz evangelium minulé neděle).
Připravoval je – i nás – k práci na jeho programu.
Ježíš nám nezakrývá obtíže, které se budou „záchranářům“ stavět do cesty – nesnášenlivost těch, které pobuřuje cokoliv nového o Bohu. To se stále – už od proroků – opakuje.
Znovu řeknu, nejprve nás vybavuje, proto pak může říci: „Nebojte se …“ (říká to dvakrát).

Vím, co je strach. Ochromuje nás. Trochu jsem se naučil, jak proti strachu bojovat. Čím větší důvěru budeme k Bohu mít, tím méně se budeme bát. Strachu se nezbavíme a nebudeme zbaveni jednou provždy.
Jak mohou děti získat důvěru k rodičům a nebát se s nimi? (Zkuste na to odpovědět. Jak dlouho zakoušejí rodičovskou ochranu?)
Často doporučujeme lidem adoraci a vnitřní modlitbu. Už méně ukazujeme, jak se to dělá. 

Mučednictví není nutným údělem učedníků (Mojžíš, Eliáš, Ježíšova matka nebo apoštol Jan neskončili na popravišti).
Ježíš nezastírá nebezpečí, které jeho lidem hrozí. Tím více se máme zajímat o možnosti, které nám nabízí na obranu proti zlu. Už ve starém zákoně Hospodin slíbil, že svůj lid ochrání před nejrůznějším zlem (pokud …). Nemusíme skončit jako zvíře vedené na porážku. Nejsme povoláni k mučednictví, Ježíš nás neposílá na jatka, to bychom mu křivdili. 

„Kdo se ke mně přizná před lidmi“
Nemáme se hlásit k Ježíši jen slovy, a tím, že přijmeme celou Ježíšovu výbavu. Máme využít celou výbavu učedníka.
Necpěme sem okamžitě Ježíšovu smrt – ta je poněkud jiného druhu.
Ježíš se mohl bránit a také se bránil. Ježíš nás neposílá s holýma rukama proti tankům. Je důležité si projít možnosti a obranu, kterou přijal Mojžíš, Eliáš i Elíša. Možná pak objevíme možnost obrany i proti teroristům.
Je zvláštní, že apoštolové tuto moc někdy využili (Petr proti Ananiášovi a Safiře nebo Pavel vůči kouzelníku Elimasovi – viz Sk 5. a 13. kap.), ale na velekněze si netroufli. Proč?
Možnost obrany je důležitou informací Písma, ale Ježíšovu výbavu nedostane začátečník. Bůh svá znamení nesvěřuje jen tak někomu.
Na rytíře ve středověku byli pasováni jen ti panoši, kteří se osvědčili. Meč mohl dostat a nosit pouze ten, kdo měl sám sebe v rukách a byl ochoten se zastávat slabších a svou moc nezneužíval. To je smyslem „zasvěcených“ v každém bojovém umění. Tak by to mělo být!! (Jen takoví by měli dostat zbrojní pas.)
Ježíšovu výbavu tedy dostane jen pokročilý učedník, který poznal a přijal Ježíšovo učení, neboť znamení od Boha potvrzuje pravost posla. 
Nedostane ji ten, který učí podle svých názorů a představ.
Nedostane ji ten, který by si myslel, že už ví. 

Tolik pro pořádek a k výhledu Ježíšových učedníků. Je to jako když medici vidí svého profesora operovat srdce nebo mozek. Když budou studiu věnovat potřebný čas, budou také takové operace schopni. Kdo ovšem chce jen trpět, může. Jen to nesvádějme na Boha, že je to jeho vůle. Nekřivděme Bohu.

Zatím se vraťme na začátek, nepředbíhejme.
Bůh je nám Otcem a Matkou.
Rodiče pečují o děti, a děti od rodičů odkoukávají pěkné jednání.
Stejně my zakoušíme péči od Boha a učíme se od něj jeho jednání.
Dítě asi dva roky pečlivě pozoruje a naslouchá, pak se teprve pokouší mluvit (a chodit). Až po šesti letech začne samo chodit do školy.
K poslání mezi druhé potřebujeme tedy nejprve patřičně vyspět. (Je to zlé, když dnes „děti“ mají děti.)
Bez dostatečné zkušenosti s Božím přátelstvím budu slabý a nejistý. A nepoužitelný. Proto jsem řekl, nespěchejme a na nic si nehrajme. Ale také neztrácejme čas. Není kdy.

Všimněme si co nám Ježíš říká slavností Večeře Páně.
Pes mě pokaždé vítá. Maminky se těší na děti až přijdou ze školy. Těšíme se, že si s námi táta večer sedne a budeme si vypravovat.
Bůh je s námi stále, ale těší se na nás, že budeme v neděli společně slavit přátelství. Kdo objeví krásu přátelství Boha k nám (jako třeba Matouš), je zachráněn. Kdo vytrvá déle než Jidáš, vyhraje.
(Minulou neděli mnoho lidí sledovalo fotbal. Trvalo to déle než nedělní bohoslužba. Nikdo nehuboval, že zápas trvá dlouho. – A to jsme prohráli. Při bohoslužbě všichni vyhráváme.)

To, že mě Bůh nabídl tykání a zve mě na hostinu, nepokládám za samozřejmost …
Povznáší mě to (známe to z lidských vztahů).
Na oběd nejsme zváni jen kvůli prázdnému žaludku.
Jako s přáteli, s někým, kdo mě má rád a je výše než já, koho obdivuji a chci se mu podobat, tak i s Bohem chci souznít! Už děti si hrají v řadě věcí na rodiče. „Staví se na špičky.“
Nevím-li, nerozuměl-li jsem, neslyšel-li jsem, přeslechl-li jsem – zeptám se. Jako doma.
Zachráněný (vykoupený) je ten, kdo může důvěřovat Bohu a dá na něj víc než na sebe.
Neuspěchejme své dětství a učednická léta. Bylo by škoda vychodit školu v druhé třídě. Bylo by trapné si hrát na mistry.
Všímejme si boží přízně. Přestaneme se bát. Boží přátelství nás nadchne a pak nabídneme své služby jeho úsilí ve světě.
	Slavnost Petra a Pavla

	2014
Slavnost Petra a Pavla       1 K 15:1–11       Lk 22:14–34       29. června 2014

O Petru a Pavlovi se často mluví jako o apoštolských knížatech – to aby byla potvrzena velikost jejich nástupců. Petr a Pavel neměli něco takového zapotřebí, ani by je to nenapadlo. 

Nabízím jiné texty z Písma než lekcionář, jsou náročnější, ale můžeme z nich vytěžit mnoho. 

Rád bych upozornil na možnosti, které Ježíš nabízí i nám. Nemáme horší výchozí pozici než Petr a Pavel.
Každý z nás může někdy být apoštolem, i když nebudeme biskupem, každý můžeme porozumět Ježíši.

O některých apoštolech máme řadu informací, podle kterých si o nich můžeme udělat určitou představu.
O kterých? 
Někteří apoštolové nám dali nahlédnout do svého vztahu s Ježíšem, upřímně a poctivě přiznávají i to, co se jim nepovedlo. Na které apoštoly si vzpomeneme? 

Díky Mojžíšovu vyučování mohli Jan Baptista, Petr a učedníci (včetně Pavla) v Nazaretském tesaři rozpoznat Mesiáše. 

Petr a Pavel byli samozřejmě různí.
Petr byl jedním z nejlepších učedníků Jana Baptisty. Ježíš si ho nevybral náhodou. Dopracovat se na předního učedníka obnášelo velké úsilí. Ježíš je velice laskavý, ale také má své nároky. 
Pavel se s Ježíšem přímo nepotkal. Velkou práci na sobě vykonal v jiném směru. Uznal, že přes mnohaleté vzdělání a usilování směřoval na opačnou stranu. To vyžaduje velkou poctivost a odvahu (mimo jiné se po obrácení stal v očích dosavadních „spolubojovníků“ kacířem).

Petr byl ženatý, Pavel byl svobodný. 
(Každý z nás, ať jsme ženatí nebo žijeme v celibátu, tedy můžeme patřit mezi přední Ježíšovy spolupracovníky. To není vyhrazeno jen duchovenstvu.)

Petr a Pavel (stejně i Ježíš) byli – z našeho pohledu – laiky, nevyšli z kněžského rodu. Ale věděli, že obřízkou patří do královského kněžstva.
V prvotní církvi vznikly služby presbyterů („starších bratrů“ ve víře) a episkopů (ti, dohlíželi na to, aby nikomu nic nechybělo.) 
Petr byl rybář, odmala chodil do „Mojžíšovy školy“.
Pavel šil stany, ale dostalo se mu vyššího rabínského vzdělání.
Ovšem, každé bohatství, i vzdělání, se nám může stát kamenem úrazu, říká Ježíš.
To platí i na nás. Ustrneme-li v hledání a zapomeneme-li, že se k pravdě pouze klopotně blížíme, dočkáme se prázdného oříšku. Ledacos je přece jinak než si myslíme. I apoštolové zakopávali o bohatství svého vzdělání – na kterém si příliš zakládali – při setkávání a soužití s Ježíšem.

Josef chodil do synagogy, později Ježíš učil soukromě doma oba své rodiče. Po „třicítce“ Ježíš začal učit „obyčejné lidi“. V jeho „semináři“ byli ženáči i ženy. Ježíšovi učedníci si vážili Mojžíšského vyučování, ale byli lační dalšího vzdělávání. Byli Ježíšovi vděční za to, co jim o Bohu odkrýval.
Každý Ježíšův učedník byl pak poslán podle svých možností zvěstovat Ježíšovu dobrou zprávu. Evangelium. My jsme také posíláni. Každá Večeře Páně končí vysíláním učedníků. Od tohoto „vysílání, posílání“ byla bohoslužba dokonce pojmenována: MŠE. (Pojmenování mše je dost slabé, ale přece něco – zapomenutého – znamená!)
Každý z nás je posílán zvěstovat evangelium! Abychom nevyšli k druhým s prázdnou, jsme vyučováni Božím slovem a vybaveni tím, co nám Ježíš nabízí ve své Hostině.

Naši předkové neměli možnost vyššího vzdělání, moji prarodiče chodili do školy jen pět let, rodiče neuměli řídit auto. Ale jako manželé, rodiče, občané a křesťané slušně obstáli. 

My máme mnohem větší možnosti náboženského vzdělávání než naši otcové (nejen skrze internet).

Vícekráte jsme si všímali příčiny Petrova selhání: Když se Ježíš snažil učedníkům vysvětlit, proč bude ukřižován, nechtěl to slyšet, sám věděl, jak to je s Mesiášem správně, chodil přece do náboženství, slyšel to od pana rabína i doma od svého táty a dědy.
Několikrát se Ježíš znovu pokoušel o smyslu ukřižování mluvit – marně. Naposledy po Poslední večeři – to jsme si teď četli.
Petrův hřích začal mnohem dříve, než když Ježíše zapíral.
Co nás svatý Petr učí? „Poslouchejte, místo, abych se Ježíše ptal: Mistře, myslíš, že bych byl schopen tě zapřít, tak jsem ho káral, že vím, jak to bude – Mesiáš vyžene Římany. Kdybych se ptal, co mám dělat, řekl by mi: ´Petře, nechoď k ohni!´“
Lékaři nám říkají, nemoc je informace – něco v těle není v pořádku.
Ježíš říká: „Hřích je informací – něco u tebe ve vztazích s lidmi a Bohem, není v pořádku, něco ti chybí.
Jako nemůžeš říci, už nebudu mít chřipku, nechci, aby mě padaly vlasy, tak ti nepomůže prohlášení: „Už to víckrát neudělám!“ Hledej příčinu svého hříchu a tu odstraň.
Neříkej, už se nebudu hněvat. Už nebudu pomlouvat. Ty nemáš určité lidi rád. Hledej proč. Mají špatný charakter nebo jen jiné názory než ty? Myslíš si, že víš všechno o Bohu správně? I svatý apoštol Petr, první papež – jak vy říkáte – se šeredně mýlil. Vezmi si z něj příklad.

Ne každý si dovede přiznat svou chybu. Natož veřejně jako sv. Petr.
(Václav Havel o svých krocích pochyboval, Václav Klaus nikdy.)
Letos znovu zkoumáme příčiny 1. světové války. Jsem zvědav, zda se bude zkoumat církev. Nestačí jen sloužit zádušní mše za oběti války.
V sobotu jsem četl ve zpravodajství z Vatikánu o papeži Benediktu XV. 
Naříkal, že ho světoví politici neposlechli, když je vyzýval k mírovému jednání. Papež naříkal pozdě. Příčiny války vznikly už dříve. Málo jsme vzdělávali křesťany, málo se církev zastávala vykořisťovaných dělníků. (Toto nám komunisté dlouho cpali do hlavy, ale musíme se ptát, nakolik to je pravda.) Sociální encyklika Lva XIII., Rerum novarum vyšla r. 1891, Marx přišel s Komunistickým manifestem už v r. 1848).
Papež smí kritizovat kohokoliv i světové politiky, ale „nesmí“ kritizovat své předchůdce.
Proč? My, konzervativní katolíci, bychom mu to nedovolili: „Nelze podkopávat skálu, na které stojí církev svatá“. 

Všímali jsme si, proč byl prvním papežem Petr, a ne Jan, který Ježíšovi nejvíce rozuměl. (Jan se nestal papežem ani po Petrově smrti.) 

Odpuštění není pro Boha těžké, ale aby nás mohl milosrdně obdarovat odpuštěním, potřebujeme přiznat svou vinu. Abychom ji neopakovali, potřebujeme najít příčinu a odstranit ji.
Ježíš je největším lékařem. Nepředepisuje nám prášky a nekropí nás (mrtvou a živou vodou z pohádky).
Uzdravuje nás zevnitř.

Důležitější, než prosba ke svatým Petru a Pavlovi, je poučit se z jejich chyb. Kdyby prohlásili, že jsou neomylní, nepomohli by nám. Važme si jejich upřímnosti a poctivosti.
Na sobě nám ukázali nejen vlastní omylnost, ale i velikost boží přízně. Olitovaný hřích nevyřadil Petra z jeho „kariéry“ – tak veliké je boží milosrdenství.

	2008
Slavnost Petra a Pavla       Sk 12:1–11       2 Tim 4:6–8. 17–18       Mt 16:13–19       29. června 2008

Po několik neděl nám evangelia ukazují co potřebujeme, abychom byli použitelnými učedníky. Místo textů z 13. neděle si připomínáme svátek mimořádně význačných apoštolů. Můžeme si osvěžit, proč si je Ježíš vybral.
Petr a Pavel nepodcenili zásadní důležitost „Mojžíšova vyučování“: naučit se rozlišovat, dobro a zlo, spravedlnost od nespravedlnosti. Na tom postavili svůj život! 
Díky tomu se Pavel a Petr neminuli s Mesiášem jako mnoho jejich součastníků.
Jak dopadneme my se právě rozhoduje …

Rybář Petr byl poctivec. Do synagogy chodil jak bylo předepsáno, ale nevedl žádné farizejské přidávání modliteb, postů a zbožností. Když Jan Baptista začal učit, Petr se stal jedním z jeho nejlepších učedníků.
Jan říkal: „Přichází doba Mesiáše, ten se bude věnovat všem, dobrým i zlým, ale mnoho lidí se nebude snažit Mesiáše pochopit“. Petr vzal Janovo varování vážně a nakonec patřil mezi Ježíšovi tři nejlepší učedníky.
Žádný z Petrových kroků nebyl samozřejmostí, ale svědectvím o jeho spravedlnosti. Ta spočívá v uznání pravdy. K tomu je ovšem třeba spravedlnost pracně a poctivě hledat, neprosazovat jen vlastní zájmy, mít charakter – udržet zásadu, padni, komu padni, a umět přiznat vlastní chybu.
Ne každý uměl dát Janovi a Ježíšovi za pravdu.
Ještě jsem zapomněl: Nestačí jen charakter, říkáme si, je nutné si také osvojit umění správně přemýšlet. Bez správného, logického myšlení dělám chyby. I chyba z dobrého úmyslu poškozuje.

Druhý den po Ježíšově ponoření u Jordánu se Ježíš potkal s Janem a dvěma učedníky. Jan ukázal na Ježíše: „Podívejte, to je Beránek Boží“. Ti dva Janovi učedníci šli Ježíše omrknout a druhého dne přivedli za Ježíšem i Petra. Tomu se Ježíš moc líbil. Viděl, že Ježíšovo vyprávění o Bohu v porovnání s učením farizeů je zcela něco jiného. Ježíš (stejně jako Jan) mluvil o nutnosti obrácení židů k Bohu, připomínal Mojžíšovo: „K božím přikázáním nic nepřidáš a nic neubereš“, mluvil o nutnosti „náboženské reformy“.
Petr byl svědkem znamení v Káni Galilejské. Pak zažil rybolov s Ježíšem. Jednou si Ježíš ke kázání vypůjčil od Petra loď (Petr se právě vrátil z neúspěšného lovu). Po kázání Ježíš řekl Petrovi: „Vyjeď od břehu, na hloubku, tam jsou ryby“ Petr vysvětloval: „Dnes jsou ryby u dna, dnes se nedá chytat, za celou noc jsme nic nechytili.“ Pak se ale stalo něco neuvěřitelného …
Petra ohromilo, že Ježíš vidí i pod vodu – kde hejna ryb jsou. Vidí dál než lidské oči …
Petrovi (rybářskému profesionálovi) znovu došlo – Ježíš přichází od Boha! Takové množství ryb, že se až sítě trhají. Chytil se za hlavu: „Rabi, já se ti musím omluvit. Já jsem hříšný člověk, to nejde, abych já byl učedníkem takového Učitele, jako jsi ty.“
„Petře, tomu tvé nedokonalosti nebrání. Neboj se, já ti pomohu. Chceš se mnou tahat lidi ze zla (lovit lidi z moře zla)?“
Petr se okamžitě rozhodl (nadšen, že smí spolupracovat s Ježíšem).

Za dnešním úryvkem evangelia Ježíš mluví o ukřižování a Petr odporuje: „Ježíši, co to povídáš? Jak tě může napadat něco o ukřižování? My bychom tě nedali!“ Často o tom mluvíme. 
Petr to myslel s Ježíšem dobře a upřímně, a přesto mu Ježíš řekl: „Petře, víš, že mluvíš jako satan – i když si to neuvědomuješ, víš, že teď nevědomě spolupracuješ se satanem?“ 

Petr (jeden ze tří nejlepších Ježíšových učedníků) nejen nezakrýval své chyby, nejen dovolil, ale přímo chtěl, aby se o jeho chybách mluvilo po celém světě. „Klobouk dolů“ před Petrem. A stejně před rodiči, kteří nezakrývají dětem své chyby, aby je děti mohly přerůst. Tak činí láska.

Na „Zelený čtvrtek“ Ježíš sdělil apoštolům: „Této noci se všichni nade mnou pohoršíte“.
Petr na to: „Kdyby všichni, já ne!“
Ježíš: „Ty Petře? Dřív než kohout dvakrát zakokrhá, třikrát mně zapřeš".
A Petr: „Přísahám, nezapřu“.
Až po třetím zapření (!) mu došlo: „Ježíš je přítel a já? Chvílemi uznávám, že je Synem božím, jindy s ním jednám jako s malým klukem a poučuji jej. A teď tvrdím, že jsem jej v životě neviděl.“

Petr se nevymlouval, že měl strach nebo že to myslel dobře a upřímně. Uznal své chyby a provinění a snažil se je změnit. Když ženy přiběhly od hrobu se zprávou, že Ježíš vstal z mrtvých a apoštolové označili ženy za hysterky – Petr (s Janem) utíkal k hrobu: „Vždycky jsem si myslel, že mám patent na rozum, ale už jsem se několikrát spálil, raději se půjdu k hrobu podívat“.

My si můžeme vzít ponaučení, jak odpovědět na otázku: „Za koho pokládáš Syna člověka“. Nestačí prohlásit: „Ty jsi Mesiáš, syn živého Boha“, ale je nutné nechat se u Mesiáše vyučit. Bez jeho učení se nedostanu do nebe. Život v nebi je krásný, ale má své nároky.
Chceme-li se dostat ze svých chyb, je důležité si přiznat, že chyba má hlubší příčinu. Je projevem slabé víry.
Neobdivujme sv. Petra povrchně. Dokázal objevit a přiznat své chyby. Nestrkal před nimi hlavu do písku jako farizeové, kteří si mysleli, že nějakou modlitbičkou navíc nahradí svou nespravedlnost.
Petr byl spravedlivý, stavěl na „Mojžíšově vyučování“, rozeznal spravedlnost od nespravedlnosti a poctivě přemýšlel.
Proto si Ježíš Petra cenil. Uklidnil jej, kdy Petr přiznal, že je hříšným člověkem: „Neboj se. Tvoje chyby ti pomohou ukázat tvé slabiny a já ti pomohu na tvých chybách vyrůst. Neboj se, jsem věrný přítel.“ (Srov. Lk 5:8–11)

Petr Ježíšovi důvěřoval. Pro jeho zkušenost s Ježíšovou pomocí nám ustanovil za prvního z Dvanácti Petra (i když Jan rozuměl Ježíšovi víc než Petr): „ Petře, ty, až se úplně obrátíš ke mně, budeš povzbuzovat druhé. Přijde-li k tobě někdo nešťastný ze svého selhání, potěšíš jej a povzbudíš. Budeš mu vyprávět o svém selhání i o vlastní zkušenosti se mnou. O věrnosti mého přátelství, které nabízím každému. 
My chybující silně potřebujeme Petrovo svědectví, že selhání nemusí být tragédií a nemusí vést k degradaci. Tragédií je nehledání pravdy o sobě!

Položme si kontrolní otázku, čím bylo Petrovo odporování Ježíši nebezpečnější než jeho zapření na Kaifášově dvoře?
A v čem především je velikost apoštola Pavla?

Šavel byl od mládí člověkem výkonu. Fanatický farizej, přesvědčený, že má pravdu.
Pro prosazení „naší“ pravdy mnoho riskoval (pronásledovat jiné je nebezpečné).
Asistoval také u kamenování Štěpána.
Pak se mu ukázal Ježíš: „Šavle, proč mně pronásleduješ? Celý život jsi v omylu, tvoje zbožnost je špatná“. Ne každý je ochoten taková slova zkoumat?
Pavel prošel velikým procesem obrácení.

Uznat, že jsem šel špatnou cestou a sloužil zlu není jednoduché. (Kolik lidí se kaje třeba za své špatné postoje v minulém režimu?) Kolik z nás hledá poctivě spravedlnost a dovede si přiznat chybu?
Pavlovo obrácení bylo ještě obtížnější. Byl horlivým zbožným člověkem. Bohatý mladík se neobrátil, většina farizeů také ne. Pavel opustil postavení, které si svou horlivostí získal. Z tábora – dnes bychom řekli – „učitelského úřadu“,  přešel do tábora pronásledovaných. Už bez fanatismu. Obrácení člověka, který udělal kariéru ve zbožném systému (přesvědčeném o své pravdě), je těžší než obrácení očividného zločince.

Poznat chybu je náročné. Přiznat si ji je také náročné.
Znáte jiný důvod rozpadu manželství než že se neuměli domluvit a uznat svou chybu?
Slepé přesvědčení o vlastní pravdě je nebezpečné. Dům před sebou vidíme nanejvýše z jedné strany. Dokud dům neobejdu dokola a nevstoupím dovnitř nemohu říkat: „Vidím jedny dveře a tři okna“. Ten, kdo bude stát na jiném místě může vidět také jen část pláště domu.
Nedávno jsem říkal, že ve sporu rodičů jak vychovávat dítě, je každý z rodičů přesvědčen, že on má děti nejraději.
Podobně každý hájí svou pravdu ve sporech mezi sourozenci, příbuznými, sousedy, manžely.
Bez poctivého hledání pravdy, bez vyslechnutí druhého, případně bez vyhledání někoho, kdo naši při posoudí se těžko dobereme poznání.
Je naším těžkým proviněním, že nedodržujeme Ježíšovo přikázání:
„Přinášíš-li tedy svůj dar na oltář a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, nech svůj dar před oltářem a jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar.
Dohodni se svým protivníkem včas, dokud jsi na cestě k soudu, aby tě neodevzdal soudci a soudce žalářníkovi a byl bys uvržen do vězení. Amen, pravím ti, že odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš do posledního haléře.“ (Mt 5:23–26)

Zloděje lze chytnout, ale jsou chyby, které si buď sami přiznáme nebo ne. Některé chyby se těžko dokazují. Ovšem, kdo si chybu nepřizná odsuzuje sám sebe do života ve lži. Tak každý rozhoduje o vlastním směřování do nebe nebo do pekla. Každý rozhoduje o své budoucnosti. 

Dalším nebezpečím je přesvědčení, že mám vždy pravdu, nepřipustit si, že bych se mohl plést přesto i když mám třeba dobrý úmysl.
Mnohokráte jsem si takto myslel a pak jsme zjistil chybu u sebe. Vytrestal jsem se, proto jakmile se objeví chyba, hned si kontroluji sám sebe.

Petr i Pavel se Ježíšovi líbili pro svou poctivost. Ne pro to, že nedělali chyby. Kolik bezchybných by se Bůh napočítal?
Narozené děcko umí jen pít, brečet a zlobit. Všechno se musí teprve naučit.
Bůh umí pracovat i s neprofesionálními lidmi.
Petr a Pavel nám ukazují, jak vytrvat v Ježíšově výuce a jak se stát dobrým křesťanem.
Nemusíme opakovat chyby apoštolů, máme se od nich poučit. Už jen z úcty k Ježíšovi, z úcty k jeho slovům, vyučování a obětavosti (až na kříž) se máme – když se někde vyskytne chyba – zarazit, hledat ji (nejprve u sebe) a opravit ji.
Když se nám to podaří, budou o nás stát zřejmě i tady na zemi a v nebi určitě. Řeknou nám: „Vítáme tě: z tebe máme radost, na tebe jsme se těšili, tebe bereme do party mezi sebe“.
	13. neděle v mezidobí

	2020
13. neděle v mezidobí       2 Kr 4:8–16a       Ř 6:3–11       Mt 10:37–42       28. června 2020

Kdo věnuje čas slovu božímu, okusí jeho bohatství a lahodnost.

Konec dnešního úryvku evangelia nám doplní to, co jsme pochopili z příběhu o Eliášovi a Elizeovi. Oba proroky přijala pod svou střechu žena. Napojit žíznivého má velkou hodnotu. Přijmout nespravedlivě stíhaného je velikým rizikem, vyžaduje veliké milosrdenství a velikou odvahu. Rozpoznat proroka nebo Mesiáše je známkou velikého porozumění boží věci – takovému člověku se dostává odměny proroka nebo samého Mesiáše.

Ježíšova slova: „Kdo miluje otce a matku více nežli mne, není mne hoden,“ mně v mládí připadala zvláštní.
Co Ježíš těmi slovy míní?
(Pokaždé se na smysl Ježíšových slov máme ptát.) 

Proč máme Ježíše milovat více než rodiče?
 A jak se to dělá, jak k tomu dojít? Láska se nedá přikázat.

Při vyučování vycházíme z toho, co známe a k tomu přidáváme další poznání. Jako když zedník na předešlou vrstvu cihel klade další řadu.
Rád bych došel až Ježíšovým slovům:
„Toto je moje tělo, které se za vás vydává.
Toto je kalich mé krve, která se prolévá pro vás, do vás, za vás a za všechny
na odpuštění hříchů. Toto je (obnovená) nová a věčná manželská smlouva.
Tu slavte na mou památku.“

Ale začněme od rodičů.
V (dobrých) rodičích máme obrovské bohatství. 
Víme, za co jim jsme vděční.
Připomeňme si to právě dnes. Říkejme jim to – i v tom případě, že už jsou v království nebeském. Podívejme se třeba na fotografie z rodinného alba a vyprávějme to svým blízkým, připomeňme si to my sami. Rodiče jsou prvními anděly – posly od Boha.

Poděkujme Bohu za jeho vyučování – od něj se učíme být rodiči.
Za posledních sto let se ve výchově dětí mnoho změnilo. Zkusme to pojmenovat.

Naši rodiče jsou manžely, o které Hospodin stále pečuje.
K uzavírání manželské smlouvy v Izraeli patří prolití krve.
Krev je nejsilnějším poutem.
Říkali jsme si, co znamená obřízka: Mladý muž tím obřadem ukazuje svou odvahu a odhodlání pečovat o svou budoucí ženu a děti – až k prolití krve.
Krev nevěsty o svatbě při defloraci je stejným znamením. Manželé dávají svým dětem život. (Staří Izraelité měli představu, že život sídlí v krvi – proto zákaz pití krve a jedení lidského masa.) Maminka pak svou krví vyživuje dítě, vytvořila naše tělo ze svého těla. Pak další řadu měsíců dítě živí mlékem, které se tvoří z krve.
Vy, rodiče, jste byli a jste ochotní za své děti dýchat, chráníte je svým tělem a jste připraveni pro ně cedit svou krev.
Proto je rodinné pouto krve tak silné.

Bůh naše rodinná pouta upevňuje a posiluje.
O sobě nám říká: „Já jsem jako váš TÁTAMÁMA.“
(Život jsme dostali od rodičů a od Boha. Vyšli jsme z náruče rodičů a z Náruče boží.)

Krásu svého přátelství k nám Bůh nazval Manželstvím.
Mluví o sobě jako o ŽENICHOVI A MANŽELOVI.
„Vy jste mou Nevěstou.“

Obřízka Izraelitů je v Bibli přeznačena na znamení manželství s Hospodinem. „Jsi můj ženich, je to zpečetěno krví.“ (Ex 4:25)
Při uzavírání manželské Smlouvy Hospodina s jeho lidem – u Abraháma i Mojžíše – je krev použita jako nejdražší inkoust ze strany boží. Za krví zvířat viděli Izraelci krev svou (prolévání lidské krve Hospodin velice přísně zakazuje!).
Když Ježíš při své záchranné akci lidstva přišel o život, prolévá svou krev pro nás, kvůli nám.
Jeho krev je znakem jeho veliké vydanosti a obětavosti. Nelijeme ji jako pohané, lijící krev na oltáře svým krvelačným božstvům (včetně Hitlera a dalších lidských zrůd).
Ježíš nás sytí svým Slovem a svým Tělem (čím se živíš, tím se stáváš).
Ježíš nám poskytuje transfúzi své Krve – svého Ducha.
„Kdo jí mé tělo a pije mou krev, zůstává ve mně a já v něm.“ (J 6:56)
Ježíš s námi chce být „jedním tělem a jednou duší“.
Ježíšův Duch z nás tvoří Ježíšovo Nové Tělo (vydávané na záchranu dnešního světa).

Apoštol Pavel v druhém čtení píše: „Při křtu jsme byli ponoření do Ježíše,“ do láskyplné Náruče Otce, Syna i Ducha svatého.

Ježíš je Ženich. Svá slova: „Mám vás mnohem víc rád, než vás milují rodiče a ještě víc než vy milujete své děti,“ podkládá vyučováním své Moudrosti, celým svým životem lásky k nám, svou obětavostí a láskou.
Jsme zváni do Ježíšovy blízkosti. Jeho přátelství nás ovlivní ještě více než přátelství nejlepších rodičů ke svým dětem.
Ani naši rodiče, ani my nemáme vždy pravdu. V ledasčem selháváme, často se mýlíme, neumíme mít rádi ani své drahé tak, jak toužíme. Naše usilování je nedostatečné. 

Ježíš je Přítel, Pravda a Láska sama.
Nabízí nám své vyučování a osobní výchovu.

Vyšli jsme z náruče svých rodičů i z Náruče boží.
Ježíš je božím Synem a my jsme božími dětmi.
S Ježíšem jsme sourozenci i skrze lidskou krev.

Ten, kdo poznává (zakouší) velikost a jedinečnost Ježíšovy lásky, ten si zamiluje Ježíše ještě více než své rodiče a své děti. A nemusí se do ničeho nutit.

Co znamená milovat, už od Ježíše známe. (Na 7. neděli velikonoční jsme o tom znovu mluvili.)
 „Kdo přijal mé pokyny (má slova) a zachovává je, ten mě miluje.“
 „A toho, kdo mě miluje (zachovává má slova), bude milovat můj Otec; i já ho budu milovat a dám mu to poznat.“
 „Dám mu to poznat,“ Colův překlad říká: „zjevím mu sám sebe.“
„Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek.“ 

O slovech: „Kdo nebere svůj kříž a nenásleduje mě,“ jsme mluvili vícekráte.
(Kdo nevytrhává svůj kůl z „kolové hradby okolo Tóry“ – kdo nerozpoznává, co „v tradici otců“ není podle Ježíše, ten je učedníkem „otců, kteří pronásledovali a zabíjeli proroky“. Takový není učedníkem Ježíšovým.)
Mesiášem je Ježíš a nikdo jiný. „Nedávejte si říkat `Učiteli. A nikoho nemějte za učitele. Váš učitel je jeden, Kristus.“

Ten, kdo v Ježíši rozpoznává Mesiáše a pečlivě se u něho učí, tomu se dostává Ježíšova přátelství. Neznáme větší radost a krásu.

Máme se z čeho těšit, máme za co Bohu dobrořečit a máme co slavit.

	2017
13. neděle v mezidobí       2 Kr 4:8–16a       Ř 6:3–11       Mt 10:37–42       2. července 2017

Všechny dnešní texty se vztahují k poslání proroka.

Stručné opakování: Moc je největším pokušením. Kdo z nás nemá sklon k manipulaci s Bohem a druhými? Nejen vládci a církevní hodnostáři se snaží přizpůsobovat i náboženství ve svůj prospěch a z nauky dělají ideologii. Proroci byli posláni jako strážci (ne jako inkvizice), mají hájit zjevení Boha pro lid boží, hájit Boží čest, potřebné a ponižované. …
Umíme rozlišit proroka od věštce …
Prorok je ke své službě vybaven:
 1.	Těm, ke kterým je prorok poslán má povinnost se legitimovat znamením, aby adresát věděl, že prorok přichází od Boha.
 2.	Má možnost obdarovávat ty, kteří stojí o Boha – aby mohli Bohu ještě víc důvěřovat. (Viz první čtení.)
 3.	Dostává výbavu k sebeobraně.

Ježíšovu větu: „Kdo přijme proroka, dostane odměnu proroka …“, jsme promýšleli.

Připomenu, že proroci byli a jsou pronásledovaní. Být prorokem, do toho se nikdo nehrne.
Přijímání proroka je nebezpečné, žádná kariéra z toho nekouká, naopak. 
(I římský biskup František má v církvi velmi, velmi mnoho nepřátel.)

Ježíšova slova z dnešního evangelia: „Kdo mně nedá přednost před druhými … není mě hoden“, jsou řečena v souvislosti s pronásledováním. Někdy je nutné dát přednost Ježíšovým názorům a postojům před mylnými názory i největších autorit.

Znovu promýšlejme, zda proroky potřebujeme.
Doba, ve které Bůh neposílá svému lidu proroky, není šťastná, ale Bůh neposílá proroky pod nůž, lidský život pro něj má velikou cenu. Je naší volbou, zda o proroky stojíme nebo nestojíme, volíme-li život nebo smrt, Boží péči nebo svou svévoli.

Bůh o nás velice pečuje: dětem dává rodiče, řada jeho spolupracovníků je ochotná sloužit ostatním mnoha způsoby. 

Nedovedeme si představit život bez rodičů, lékařů, učitelů, soudců … I tyto naše služebníky Bůh vybavuje. 
Málokterá autorita má tak ráda ty, kteří jí byli svěřeni, jako rodiče.
Na jaké úrovni je naše bratrství? 

Autorita – rodiči počínajíc – je odpovědná Bohu a těm, kterým slouží.
Autorita je darem, kdo její spravedlivou službu uznává, přijímá toho, kdo nám ji daroval. Ale každý jsme omylný.
Bůh nás ve své péči vyučuje své moudrosti, abychom nebyli odkázání na slepou poslušnost autoritě.
Za jeho vyučování jsme sami přijali odpovědnost. Kdo se může vymlouvat: „Já jsem nevěděl, neměl jsem přístup k poznání.“?

Vděčně jsme ve společnosti přijali úřad ombudsmana. 
Byl by ombudsman třeba také v církvi?

Na tuto vymoženost Hospodin dávno myslel – povolával své proroky.
Bůh o nás promyšleně pečuje. Je-li jedním z jeho krásných jmen „Milosrdenství“, pak jedním z jeho projevů milosrdenství jsou proroci.

Dovedeme si představit život bez tohoto daru božího?
Jak to, že stále opakujeme chyby svých předků? Dávným prorokům pokrytecky stavíme pomníky, ale současné proroky nesnášíme a křižujeme je. 

„Kdo dá přednost autoritě, když se mýlí a nejedná podle božího učení, není mě hoden.“
(Nedávno jsem připomínal variantu drsnější: „Kdo nemá v nenávisti …, není mě hoden.“ Ta slova nelze jen tak minout, nutí nás k jejich promyšlení.)

Apoštol Pavel vysvětluje, co znamená „nechat se při křtu ponořit do Ježíšovy smrti“.
Křest je naším životním programem. Nestačí být polit křestní vodou.
Při křtu jsme byli ponořeni – vloženi (církví) do Boží náruče (dospělý tu otevřenou náruč rád přijal).
Vydali jsme se na cestu s Ježíšem, cestou jeho služby druhým. Víme, že to často znamená jít proti proudu, vydávat se úzkou cestou vystupování.
Křest není vstupenkou do nebe, ale branou k učednictví Ježíše. Kdyby někdo po křtu hned umřel, nemusí to znamenat, že bude automaticky schopen žít mezi nebešťany. Potřebuje získat určité dovednosti v soužití s druhými podle Ježíše. Osvojit si Ježíšovy hodnoty, zastávat jeho názory a postoje.
I za cenu pronásledování (ale to nám nepřijde jako neúměrná cena).

Nestačí se slovy hlásit ke Kristu. („Ne každý, kdo mi říká `Pane, Pane´, vejde do království nebeského; ale ten, kdo činí vůli mého Otce v nebesích.“ srov. Mt 7. kap.)

Stavět se proti zlu v sobě(!), i okolo nás, patří k následování Krista.
Je prorockou službou pokřtěných – Kristovců.

Připomínám, že „účastí na Ježíšově kříži“ je pronásledování pro Krista (pro jeho věc), ne bolení hlavy, havárie na silnici, zmrzačení při adrenalinovém sportu nebo rakovina.
Bránit svobodu je velkou hodnotou, kterou ocení i Bůh, ale nemusí to být účast na Ježíšově kříži.
Velice si vážíme těch, kteří slouží životu – například těch, kteří obětavě pečují o lidi s postižením nebo těch, kteří obětavě položili život za vlast. Svůj postoj brali jako samozřejmou povinnost, ale svou obětavost nenazývali „křížem“.
Ježíš nám neříká: „Dávejte si kamínek do boty, bičujte se, způsobujte si rány …“, ale: „Mějte rádi sebe a druhé tak, jako mám já rád vás a lidi okolo vás.“ 

Bože přiznáváme, že se ti vzpouzíme a pronásledujeme tvé lidi.
Přes všechnu svou hříšnost tě prosíme, abys nás neopouštěl.
Chceme poctivě naslouchat tvým slovům a tvým služebníkům, které nám posíláš, abychom nezbloudili z tvé cesty.

	2017 (Příloha: O slepotě)

Ježíš řekl: „Přišel jsem na tento svět k soudu:
aby ti, kdo nevidí, viděli, a ti, kdo vidí, byli slepí.“
Zbožní mu odporovali: „Jsme snad i my slepí?“
Ježíš jim odpověděl: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli.
Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ (J 9:39–41)

Ježíš se zeptal slepého: „Co chceš, abych pro tebe učinil?“
Slepý odpověděl: „Pane, ať vidím!“ (Mk 10:51)

S Bohumilem Bílým – katolickým knězem, biblistou, amatérským fyzikem jsem se nikdy nesetkala. Zemřel více jak deset let před tím, než jsem poprvé uslyšela jeho jméno. Přesto ovlivnil můj profesní, osobní i duchovní život víc než kdokoliv jiný.
Poprvé jsem se o něm dověděla na seminářích pro učitele fyziky v Praze, kam už léta jezdím. Pět víkendových setkání učitelů do roka, spíme ve škole ve spacácích na karimatkách a učíme se dělat fyziku „vlastníma ruka a hlavou“. Semináře vede Irena Dvořáková, skvělá žena i učitelka, která mnohé z toho, co nám předává, načerpala právě u Bohouše. Naučila jsem se tam to, co nám nikdo ve škole (ať už střední nebo vysoké) nikdy neřekl: když umíš o něčem mluvit (nebo to dokonce učíš), ještě to neznamená, že tomu rozumíš. Neschovávej se za naučené definice a vzorce, to nikoho nezajímá a nikoho tím nepřesvědčíš. Přemýšlej, neopakuj jen to, co najdeš v učebnici. Nestyď se zeptat. Tím, že se ptáš, poznáváš, že věci nejsou tak jednoduché, jak se na první pohled může zdát. Nestyď se říct „nevím“.
Někdy bylo velmi těžké si přiznat, že nerozumím ani těm nejzákladnějším věcem, že jen odříkávám definice, používám odborné termíny, za kterými ale nic nevidím…
Irena nás ale povzbuzovala: to je v pořádku, to není tím, že jste hloupí, naopak. Nikdo vám takovéto otázky nikdy nepokládal, jak byste mohli na ně znát hned odpovědi?
A že toto poznání není důležité jen ve fyzice, ale také při studiu Bible a v životě vůbec, mi docházelo postupně a jaksi nenásilně i při kázáních pana faráře Václava Vacka, který také na Bohouše s vděčností vzpomíná.
Na fyzikálním semináři jsem prožila jeden sobotní večer, který se mi nesmazatelně zapsal do paměti, stále mě oslovuje a provází. A vlastně shrnuje i všechno to, o čem byla řeč výše. Na začátku nám byl vyprávěn krátký příběh o slepém princi, jehož autorem je opět Bohouš. Takto si ho pamatuji:
Králi se narodí princ, který je slepý. Všichni kolem jsou zarmouceni, nejvíce samozřejmě král. Litují nemluvňátko, pláčou, ale pomoci není. Princ je a zůstane slepý. A tu krále napadne malá lest: aby princ nebyl nešťastný, nikdo mu o jeho slepotě neřekne. Naopak, všichni kolem s princem mluví a jednají, jako kdyby byli také slepí. Princ prožije opravdu šťastné dětství. Po dvaceti letech do království přijede kouzelník, který dovede vyléčit každou nemoc. Král ho okamžitě pozve na svůj hrad a prosí ho, aby prince uzdravil. Kouzelník dokáže vyléčit i slepotu, ale má podmínku: o uzdravení ho musí požádat sám princ. To by ale znamenalo, že mu král musí říct, že je slepý. Král přemýšlí…
My jsme v roli rádců. Jak králi poradíme? Má svému synu přiznat, že mu on a všichni kolem těch 20 let lhali? Riskuje, že mu třeba syn tuto lež nikdy neodpustí, uteče, třeba ho už nikdy neuvidí… Anebo mu nic neřekne, koneckonců princ je sice slepý, ale šťastný… Dokáže ale král dál žít s vědomím, že jeho syn zůstává slepý jen kvůli němu?
Večer ubíhal, pomalu padla noc a my dospěli k tomu, že na světě existuje spousta „slepoty“, že každý je „slepý“ nějak jinak a v něčem jiném. Diskutovali jsme nebo se spíše ptali, zda máme lidi kolem sebe upozorňovat na to, že jsou „slepí“? Chci i já, aby mně lidé říkali, že jsem „úplně slepá“? Stojím o to? Pokud ale chci prozřít a otevřít oči, bez uvědomění si toho, že je mám zavřené, to nejde. A jak slepý může sám přijít na to, že nevidí? A ještě jedna úvaha: bude vůbec syn stát o to, aby viděl, i když mu to řeknu? Nemáme někdy strach „otevřít oči“, i když víme, jak na to? Není pro nás někdy pohodlnější a jaksi bezpečnější žít ve „slepotě“?
Pomalu začalo svítat, ale otázek neubývalo…
Na některé otázky neexistuje jednoznačná odpověď, ale dokud se nezeptáme, nemáme šanci zodpovědět ani ty, které jsou velmi jednoduché…
Milada Marková,
vyučující na soukromém gymnasiu v Letohradě
Okénko do farnosti 7–8/2017
Slavnost sv. Cyrila a Metoděje

	2020
Slavnost sv. Cyrila a Metoděje       Iz 61:1–3a       2 K 4:1–7       L 10:1–9       5. července 2020

Mezi našimi představami o Bohu a tím, jak se Bůh představuje nám, je velký rozdíl.
Pohané si představovali božstva a podle svých vládců … 

Bůh s námi jedná důstojně, na svém jednání s námi nám ukazuje, že skutečná autorita nesráží druhého na kolena.
Bůh žije pro nás, slouží nám, ne my jemu! – To je převratné poznání.

Izaiášova píseň o Hospodinově služebníku (originální text mluví o otrokovi – neboť Bůh nám slouží zadarmo) to potvrzuje. 

My, křesťané, vidíme v Hospodinově služebníku Ježíše. On je „obrazem Boha neviditelného“ (srov. Kol 1:12–15).

Slova o božím služebníku jsou pro nás dvojnásobně důležitá.
 –	Znovu potvrzují soucit a milosrdenství Boha. 
 –	Popisují program Mesiáše i životní program nás – božích služebníků. 

Skutečná autorita s radostí slouží těm, které má ráda.
Bůh si nás svou přátelskou péčí získal, s ním se snažíme sloužit druhým.

Smysl slov: „Hospodin mě pomazal,“ je: „Hospodin mě ovoněl.“
Ježíš nádherně voní po Bohu, je nám příjemný a milý jako Otec nebeský. 
U dobrého vína rozeznáváme jeho vůně a chuti. Ježíš voní a chutná milosrdenstvím, soucitem, spravedlností, pomocí, svobodou, úctou k druhým, radostí, odpuštěním …
S Hospodinem a s Ježíšem nám je dobře.
I my chceme (a máme) lidem svým životem vonět po Bohu (proto jsme při biřmování a křtu ovoněni vonným olejem) a chutnat po Bohu.

K druhému čtení.
Služba druhým z lásky není vždy přijímaná a oceňovaná (Ježíš i Pavel o tom vědí své.)
Ne každá láska bývá opětována. Bůh, rodiče, učitelé a všichni, kteří mají rádi druhé a slouží jim, zakoušejí také nevděk. Nejen Bůh má více rád lidi, než my lidé jeho. I rodiče mívají více rádi své děti než potomci své rodiče. Podobně to může platit o učitelích (i kněží mívají své farníky více rádi než farníci je).
Ale každý jsme v obou rolích, jsme milovanými (přinejmenším milovanými Bohem) i milujícími, jsme dětmi i rodiči.
Apoštol Pavel připomíná, kde lze čerpat a zakoušet lásku bez omezení, abychom nevyhořeli a nezatrpkli.
Bůh si nás zamiloval první, nešetří na nás, nic nám nedluží, má nás rád bezpodmínečně – „jen tak“. Je mu to vlastní.
Ale nemělo by to pro nás být samozřejmé. – To většinou oceňujeme až časem a zkušenostmi s láskou těch, kteří nás mají rádi i s těmi, kteří nás rádi nemají. 

Ježíš své učedníky obdaroval nevídaným přátelstvím, které od nikoho jiného nezažili (a ani nemohli zažít). Ježíšovo přátelství pro ně bylo strhující. S vděčností a radostí přijali pozvání k jeho vyučování a záchranářství.
Máme-li v někom nebo v něčem zalíbení, nechápeme, že někdo zamilovaný není. Ale ani naši, lidskou lásku nepokládáme za samozřejmost. Lhostejností druhých trpíme.
Nesobecký, přející člověk je otevřený druhým a rád se rozdělí. Přejeme druhým, aby poznali a zakusili krásu božího přátelství. 

Připomínám to kvůli nám, i kvůli Cyrilu a Metodějovi.

Na své přátele rádi myslíme a rádi o nich mluvíme. Zkusme si doma mezi sebou říci, co o Cyrilu a Metodějovi víme … (abychom nebyli cizinci ve vlastní kultuře).

Cyril a Metoděj zakusili závratnost Božího království v takové míře, že se ochotně dali do Ježíšových služeb. Všechno své nadání, vzdělání, poznání, zkušenost, genialitu, svou odvahu i charakter využili ke zvěstování božího přátelství k lidem. Sloužili lidem, které svou osobní kulturou převyšovali, ale věřili, že i z našich barbarských národů může něco vyrůst.
Zakusili mnohou nepřízeň i od některých křesťanských bratří a biskupů, od pomluv, nesnášenlivosti až po nenávist a zločin.
Zadostiučiněním pro Metoděje byla papežská rehabilitace, umožňující Metodějovi návrat k biskupské službě na své místo, ze kterého byl podvodně sesazen. 

Vraťme se k evangeliu.
Co Ježíš myslí zvláštními slovy: „Proste pána žní, aby poslal dělníky ke sklízení úrody?“

Kdo si přeje víc než sedlák, aby se úroda dostala z polí do stodol? Nejsou pak naše prosby za nová kněžská a řeholní povolání absurdní?
Kam a k čemu Ježíšova slova tedy míří?
Dle mého mínění se máme stále porovnávat s Ježíšem, abychom byli jeho věrnými učedníky a nehlásali své názory. Uvedu jednoduchý příklad: Někteří papežové dovolili slavit liturgii Slovanům jejich jazykem, jiní to zakázali. „Vezměte a pijte,“ říká dodneška Ježíš při své Hostině. Jak to, že to někteří lidé neslyší?

Sloužíme-li s Ježíšem potřebným lidem podle jeho pokynů, dotváříme-li s Bohem jeho dílo. Tím neprokazuje Bohu nebo Kristu nějakou milost, je to pro nás ctí.
„Až uděláte vše, co máte, řekněte: jsme pouze učedníci, vykonali jsme pouze to, co jsme byli povinni udělat.“

Když si učedníci u Ježíše osvojili určité znalosti a dovednosti pro budování božího království, poslal je Ježíš na „praxi“. Nejprve svých Dvanáct, pak Sedmdesát, aby si vyzkoušeli, jak se pro boží království pracuje.

Je důležité se ptát, co a jak my konáme pro Ježíšovu věc ve světě.

Ježíš své učedníky bohatě vybavil. Než budete číst dál, vyjmenujme, prosím, jaké pokyny a jaké návody učedníci od Ježíše dostali. Zkontrolujeme si tím své znalosti, a nakolik Ježíšovi rozumíme.

Učedníci měli Ježíše za „Izaiášova“ božího služebníka, který je knížetem Pokoje.
Viděli, jak a čím Ježíš buduje boží království, zakusili jeho skvělé vyučování, viděli, jak boural nesmyslné přehrady mezi lidmi, viděli projevy jeho milosrdenství, byli svědky jeho uzdravování, odpouštění hříchů … Ale také se jim líbilo, že si jejich Učitel nenechal kálet na hlavu, obdivovali, jak se bránil proti pomlouvačům a těm, kteří mu šli mu po krku. 
Nebyli překvapeni jeho slovy: „Posílám vás mezi vlky.“

Kdo Ježíše a učedníky ohrožoval? Před kým se měli mít na pozoru? Kteří lidé jim mezi lidmi Izraele byli šelmami?
Ježíš své učedníky vybavil uzdravováním a vyzbrojil silou k vyhánění démonů.
S darem uzdravování souvisí možnost na někoho nemoc seslat, nebo ochromit nepřítele. Tak jednal Mojžíš, Eliáš, Ježíš i Pavel. 

Škoda, že nástupci apoštolů časem přestali uzdravovat nemocné, přišli o tento dar a nevedli k jeho přijetí své spolupracovníky. 
Časem se nástupci apoštolů stali funkcionáři církve. Službu zaměnili za úřad a ztratili potřebnou autoritu (i skrze uzdravování) – začali napodobovat mocné světa. 
Často se přátelili s mocnými, hledali u nich ochranu.

Ježíšova slova o hlásání evangelia a nabídka jeho výbavy platí i pro nás. Cyril a Metoděj nám jsou pobídkou.

Ježíšovi učedníci vyrostli na Hospodinově vyučování: „Budete mi královstvím kněží, lidem svatým.“ (Ex 9:6; 1 Pe 2:9) Byli manželi a rodiči svých dětí (rodiče jsou prvními vyslanci Hospodina, učiteli a vychovateli svých děti) a k tomu, navíc, přijali od Ježíše další pověření – hlásat evangelium.

Jsme ve stejných pozicích. K Ježíši máme vést nejenom své děti (výuka náboženství skrze katechety je doplňková, rodinnou výchovu nemůže nahradit).
Kdo si osvojí umění náboženské výchovy svých dětí podle Ježíšovy metodiky, bývá schopen hlásání evangelia dalším lidem.

Domácí vyučování dětí v době koronaviru, mnoha rodičům potvrdilo možnost a nezastupitelnost výuky a výchovy dětí v rodině. Je zároveň lékem proti úpadku autority i našeho otcovství.

Kdo se chce nechat pokřtít, přijímá službu božího království i možnost přijmout Ježíšovu výbavu: „Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření. Ty, kdo uvěří, budou provázet tato znamení: Ve jménu mém budou vyhánět démony a mluvit novými jazyky; budou brát hady do ruky, a vypijí-li něco smrtícího, nic se jim nestane; na choré budou vzkládat ruce a uzdraví je.“ (Mk 16:15)
Chceme ta slova slyšet?

Do království kněží patří židé (obřízkou) a křesťané (ponořením do Krista – křtem).
Služba královského kněžství je pro nás ctí.
Je to mnohem víc, než pouhá účast na mši, pouť, zazpívání si zbožné písně a ochutnání něčeho sladkého s druhými lidmi.
Cyril a Metoděj pro nás udělali mnoho (máme vědět, co pro nás vykonali a v čem máme pokračovat). Souzníme-li s nimi v obětavosti pro boží království, můžeme být velikým požehnáním pro další generace.
Máme Ježíšovo bohatství.

Budeme prosit Ježíše, aby nás poslal na své pole?

(Bylo by opovážlivostí, kdyby se student, který není připraven, hlásil u profesora ke zkoušce.)
	14. neděle v mezidobí

	2017
14. neděle v mezidobí       Zach 9:9–10       Ř 8:9–13       Mt 11:25–30       9. července 2017

K prvnímu čtení.
„Zajásej, zaplesej, siónská dcero“ – tvůj král si přijíždí pro tebe – svou královnu. Vysvobozuje tě.
Hebrejové byli původně nevýznamní, počtem nepatrní barbaři.
Proč si je Hospodin vybral, vidíme na ovoci, které pak přinesli. 

Vladaři si často brali za manželku ženy, které se jim líbily (dokud je nezaujaly jiné). Něco jiného je požádat ženu o ruku (navždy).
Co znamená, že Král Izraele přijíždí na oslu? 
Hospodin Izraeli slíbil, že je ochrání před nepřáteli. Jednou z podmínek ale bylo, že Izrael nesmí vést útočné války.
Izraelský král má být králem pokoje (šalomu), proto nesměl jezdit na koni – zvířeti válečném a vznešeném. Izraelský král má sloužit lidu, který mu byl svěřen, spravedlností. Nepotřebuje se povyšovat nad jiné, nepotřebuje hromadit hmotné bohatství, ke své službě nepotřebuje moc pohanských vládců. Proto přijíždí na obyčejném oslu a ne na válečném oři. 

Ž 145
Oslavování, velebení, chvála, obdiv, patří do modlitby dobrořečení.
Žalm je oslavou „Boha milosrdného, milostivého, shovívavého velmi laskavého a věrného“. (Srov. Ex 34:6)

K evangeliu.
Mocní bývají mazanými chytráky. Někteří jsou vzdělaní (jiní si na povolných školách kupují tituly).
Ježíš velebí Otce za jeho prozíravost a moudrost, ve které „nehází perly před svině“ (srov. Mt 7:6). Mocní by jeho moudrost využívali jen pro svůj vlastní prospěch a kariéru. 
Někteří neschopní chtějí za každou cenu upoutat druhé. I výstřednostmi, urážením a zesměšňováním jiných, někteří dokonce pácháním zločinů (pozabíjejí třeba mnoho lidí). Dostanou se do novin, ale nepřispívají k lepšímu světu. 

Ježíš oceňuje „maličké“. O nich se většinou nepíše, svět je přehlíží a neuděluje jim metály. Žádnou „kariéru“ neudělají, nestanou se „celebritami“ světa.
Bůh oceňuje ty, kteří pečují o nemocné a potřebné, věrně milují své partnery, odvádějí pečlivou práci, třeba pečou dobrý chléb, pečlivě zametají ulice… Ti se přidávají k boží péči o druhé, ti k lepšímu světu přispívají.
Někteří nevzdělaní – typu betlémských pastýřů – a někteří vzdělaní – typu mudrců od Východu – obohacují druhé (i Ježíšovy rodiče, své děti a další lidi, kteří hledají). Obojí jsou ti, kteří se nepovyšují. Těm Bůh vychází vstříc, ti jsou použitelní pro jeho království, protože dávají přednost druhým.

Abrahám, Jákob, Juda, David i Šalomoun, některé vdovy, dokonce hříšníci … Jan Baptista, betlémští pastýři, mudrci od Východu, Petr, ostatní apoštolové a učedníci jsou typem „maličkých“. Nepovyšují se, učí se dávat přednost druhým. Kdo zná jejich příběhy, porozumí Ježíšovým slovům.

Všechny tyto ochotně sloužící druhým Ježíš oceňuje a zve k občerstvení, výživě a posile.
On sám jim „projevuje svou lásku v nejvyšší míře“. (srov. J 13:1). „Myje jim nohy“, živí je svým slovem, nazývá je svými přáteli, hostí je u svého Stolu jako svou nevěstu …

Ukazuje jim své „jho“ – jak co nejlépe a nejefektněji pracovat na stavbě božího království. 

Ježíš nám ukazuje, co znamená být „tichý a pokorný srdcem“ (sloužit druhým bez manipulace a zneužívání moci, bez pomíjející slávy, materiálního bohatství, bez povyšování se nad druhé a bez prosazování sebe).

Pavel (ve druhém čtení) na dvou protikladech tělo a duch (Kristův) vysvětluje na čem, přesněji řečeno na kom, stavíme.
V ekumenickém překladu v Ga 5:19, jsou místo výrazu tělo uvedena slova „skutky lidské svévole“.
(Škoda, že to není důsledně použité na ostatních místech.)

Promýšlíme, kým a čím žijeme, pro co a pro koho žijeme.
Čemu věnujeme svůj čas.
Co nám slouží a čemu sloužíme my.

Jakého ducha jsme v sobě ubytovali?
Často vlastníme zbytečné věci a sloužíme jim. Dát přednost podstatnému je osvobozující. 

I řada křesťanů naříká na nedostatek času.
Jako dobří rodiče dávají pozor na děti, aby se nepřecpaly sladkostmi, tak jim svým příkladem ukazují, jak se ukáznit při používání mobilního telefonu, co druhým psát nebo nepsat v SMS, co sdělovat nebo nesdělovat jiným. Varovat se tlachání, žvástům politiků a jalovým informacím. Ukazují dětem, jak si dopřát důležité zážitky, které nás povznášejí, vedou k moudrosti a k naslouchání zkušeným.
Teď se dostal na veřejnost záznam havárie dvou děvčat z Mostu. Rodiče by se na něj měli s většími dětmi dívat a dlouze o tom všem mluvit.

František vloni v Polsku vybízel mládež, aby si od starších nechala vyprávět, co jejich prarodiče zažili a co pokládají v životě za podstatné.

Minutý týden jsem sloužil na Manželských setkáních. Měli tam řadu svatebních fotografií, ale dnes jsou ti manželé krásnější – přesto, že někteří jsou o dost let starší.
Mladá jablůňka je pěkná, ale až letitá jabloň je krásná. Její starý kmen, rozložité, pokřivlé větve a všelijaké boule svědčí o její plodnosti a ukazují jedinečnost „osobnosti“ stromu.
Vyprávěl jsem jim o své představě nebe – mám za to, že jeho krásu a bohatství budou vytvářet pěkné vztahy, porozumění a výtečná spolupráce se všemi. Toužím po porozumění se všemi a bolestně nesu neporozumění s některými lidmi. (Nemyslím si, že vinu na tom mají jen ti druzí …)
Je-li porozumění s nebešťany naší budoucností, pak má veliký smysl si osvojovat umění naslouchat druhým a hledat na základě čeho se můžeme shodnout a co nás může podstatně propojit.
Manželství je trenažérem pro věčnost. Z manželství si můžeme vybudovat předsíň nebe. To je samozřejmě pracné – jako vytváření každé krásy, ale vše, co se nám v porozumění s druhými podaří tady na zemi, se nám bude velice hodit v soužití mezi nebešťany.
Představuji si, že to, čemu nešikovně říkáme „očistec“, bude něčím podobným, jako jsou Manželská setkání. Tam se budeme doučovat umění, co to znamená „mít rád“ sebe a druhé.
Pro někoho to budou lázně, pro jiné možná veliká dřina. V nebi ale mohou být jen ti, kteří budou schopni vysoké úrovně vztahů.
Kristus nám k tomu nabízí svou velikou pomoc.
Kde jinde bychom chtěli být než v krásné společnosti nebešťanů?

Je skvělé, že něco takového může existovat, že se máme na co těšit, že si už tady můžeme připravit ochutnávku.

	2014
14. neděle v mezidobí       Zach 9:9–10       Ř 8:9. 11–13       Mt 11:25–30       6. července 2014

Poslouchal jsem jisté kázání ze Slavnosti Cyrila a Metoděje …
Ale potěšil mě článek Jana Urbana (třeba Vás také potěší – v Příloze).

Začněme evangeliem, a až si budeme klást otázky k porozumění Ježíšovým slovům, tak se obrátíme k 1. čtení.

Nebudu vypisovat, co v evangeliu předchází Ježíšovým slovům z dnešního úryvku, každému je to dostupné. Kdo si to přečte, rozpozná, že pojmenování „moudří a chytří“, je ironické.
Bůh zná touhy našich srdcí. Vznešená, moudrá, zbožná slova se dají opsat nebo papouškovat, ale touhu srdce předstírat nelze. Je dobře, že Bůh je ochotný se dívat do našich srdcí. Bůh je tak veliký, že ho zajímá každý člověk, ocení každou touhu a snahu i „nepatrných“.

Už víme, že Ježíš chce zjevit Otce každému, ale s hodnotnými věcmi se nešeredí.

O jhu jsme kdysi dost mluvili. 

Kdo jsou „maličcí“?
„Hladoví“ jsou opakem „sytých“ a „přejedených“.
„Chudí“ jsou opakem „bohatých“.
„Maličcí“ v protikladu k „velikým“.
To všechno jsou lidé, kteří si vystačí s tím, čeho dosáhli. Zakládají si na tom, co poznali a umí.

Proč nám dává Ježíš za příklad malé děti?
V čem se jim máme podobat?
Děti chtějí růst, chtějí být velké!

Mezi „maličké“ ale nepatří lidé pohodlní, líní. 

Kdo je „tichý a pokorný“?
Jak je Ježíš tichý a pokorný? Co to znamená?

1. čtení z knihy proroka Zachariáše nám může pomoci.
K tomu předešlu: Hospodin opět odpustil svému lidu, elegantně ho vysvobodil z babylónského otroctví, opět Izraeli přichází na pomoc při budování toho, co se ocitlo v troskách. (Babylóňané vydrancovali Izrael mnohem více než komunisté naši zemi.) Vidíme, jak je mnohem těžší obnovit a vybudovat duševní a duchovní bohatství společnosti než opravit zchátralé budovy.
Ale i v tom nám Hospodin nabízí pomoc stejně tak, jako Izraelcům před dvěma a půl tisíciletím. Co nám Bůh nabízí a jak toho dosáhnout, nám nasvítí i pár veršů z 8. kapitoly knihy Zachariášovy. 

Náš úryvek slibuje příchod Krále. Přijde jako Kníže Pokoje.
Odzbrojí vojsko Izraele.
Žádný národ se Izraele nemusí bát, Mesiáš svůj pokoj nabízí i ostatním národům.
Vzdát se zbraní je riskantní. (Ukrajina se začátkem 90. let vzdala nukleárních zbraní a pět velmocí se zaručilo, že hranice Ukrajiny zůstanou nedotknutelné. Vidíme, jak to dopadlo.)
Izrael (i Nový Izrael) se může vzdát používání násilí jen pro dostatečné záruky Boží pomoci. 

K porozumění, jak je Ježíš „tichý a pokorný“, nám pomohou i Ježíšova slova o Izajášově služebníku o pár veršů dále Mt 12:18n.
Ježíš si nenechal „nadělat na hlavu“ (ukřižování má jiný důvod). Na rozdíl od Ježíše velebíme utrpení, pomlouváme Boha, že mu je utrpení lidí milé a že je pro Boha potřebné. Sloužíme mše za padlé z válek, ale příčiny nehledáme a proti dnešnímu zlu se nestavíme. /3

Jsou Ježíšova slova dnešního úryvku modlitbou?
Rozumíme jim?
Líbí se nám?
Používáme je v naší modlitbě?
Zařizujeme se podle nich?
Těší nás, že nejsme vyřazeni z porozumění Bohu?

Ježíš je nadšen: „Otče, gratuluji ti, žes nechal svoje slovo geniálně napsat (v hebrejské Bibli).
Gratuluji ti, jak jsi vyřešil rozdíly mezi vzdělaností lidí. Tvým slovům (a mému vyučování) může porozumět i prostý člověk, i analfabet. A zároveň jsou uzamčena namyšleným (vzdělaným i nevzdělaným), souhlasím s tím, že je správné „neházet perly sviním“. Tvé i mé slovo, Otče, má velkou hodnotu. Něco přece znamenáme a lidem se věnujeme“, říká Ježíš.

Ježíš je naším Učitelem. Každý, i prostý člověk, který přijme Ježíšův návod, jak poznávat Boha, Bohu porozumí.
Ježíš chválí Otce: „Blahopřeji ti, Otče, že jsi zvolil taková slova, že jim i nejprostší člověk porozumí. To, co ani nejbystřejší učenci nemohou sami objevit, to umíš vysvětlit lidem. Otče, rád lidi učím, jsem šťastný, že tě mohou poznávat. Ukážu jim, jaké ovoce přináší život podle tvých přikázání. Vysvětlím jim smysl každého tvého přikázání a naučím je přemýšlet, aby poznali, že přikázání, která vymysleli zbožní lidé, nemusí dodržovat, protože jsou zbytečná a svazují je.“

Přijmeme-li Ježíšovo vyučování, bude-li nás zajímat, co nám říká, budeme mu naslouchat a nebudeme mu vnucovat svoje modlitby a oběti.
Ale nepřehlédněme, že nám je Ježíš schopen ukázat cestu ke křesťanství, tehdy a jen tehdy, když přijmeme Ježíše jako učitele, když ho “necháme“ mluvit, když on mluví a když on mluví, budeme poslouchat a nebudeme mu vnucovat svoje názory, svoji strategii, svůj způsob výuky, vzdělávání se.
Mnoho lidí si raději čte nějakou náboženskou knížku místo Písma. A prosí Ježíše o to, co je v knize popisováno. Třeba o dar víry. Jenže Ježíš nám ukazuje svou cestu k víře, půjdeme-li jinou cestou, ocitáme se na jiné cestě, u jiného učitele.
Nedivme se pak, že nerosteme, jak bychom si přáli a jak si přeje Ježíš.
Pokud si myslíme, že si nepotřebujeme ověřovat, co nám Ježíš říká, daleko nedojdeme. (Učitel by nepřistoupil na návrh studentů: „Pane učiteli, venku je hezky, my vám věříme, že říkáte Pythagorovu větu správně, místo jejího odvozování nás pusťte na koupaliště.)
Za týden budu opět připomínat, abyste si přede žněmi nejen s dětmi nebo vnuky spočítali, kolik stýbel vyrůstá z jednoho zrna a jaký užitek přináší (kolik zrn je v klasech). Kdo nedělá Ježíšovy domácí úkoly, ať se nediví, že mu Ježíšova objevná metoda nechutná.
Ježíš od začátku důrazně upozorňoval, že jim hrozí, že nerozpoznají Mesiáše.
Mnoho lidí si libuje v alegorickém výkladu Písma – kazatel si vezme jedno slovo a na něm si udělá slohové cvičení, co ho vše napadá. Někteří kazatelé jsou obdivuhodně vzdělaní v kultuře, ale smysl Písma jim utíká. Nejsou dobrými průvodci Písmem.

V překladu 2. čtení je třeba si dát pozor na výraz „tělo“. Ekumenický překlad místo „skutky těla“ říká „skutky lidské svévole“.
Máme žít z Ducha – z Královské krve (krev je obrazem pro Ducha božího). (Cyril a Metoděj nám – původně barbarům – přišli říci, že jsme z urozeného rodu, z královského rodu kněží.)
Ježíš přišel, aby nám ukázal vznešenost jednání těch, kteří mají v žilách královskou krev. Ježíš nás rád vznešenému jednání učí. Ježíš nám nabízí transfůzi své Krve, svého (a Otcova) Ducha.
Jsme sice jako zchudlí šlechtici (protože jsme pod míru novozákonní úrovně), ale naši vznešenost nám nikdo nemůže vzít. Máme si ji pěstovat (dnešní šlechtici se nad nikoho nevyvyšují, ale jejich ušlechtilost je – u většiny – patrná a krásná).
Kéž bychom žili tak, aby nás deset lidí chytlo za šos s prosbou (Za 8:23): „Čím to je, že máte dobrou rodinu? Jak se to dělá? Kde se to můžeme naučit?“ 

Ježíš nám takové vyučování zdarma nabízí.

Poznámky:

                  /6     Příloha:          ČESKÁ PAMĚŤ A ODPUŠTĚNÍ
Jan Urban

Král David, jeden z nejvýznamnějších politiků biblické doby, byl zločinec. Svedl vdanou ženu, a když otěhotněla, poslal jejího manžela Uriáše na smrt. Bývalo by mu to prošlo, ale usvědčil ho prorok Nátan, dalo by se říci předchůdce nezávislých médií, skrze kterého také Bůh Davidovi sdělil i návrh trestu. Podmínkou však bylo doznání a projevená lítost.

Zločinec David se kál a přijal i trest – a nebyl malý. Prvním bylo úplné zveřejnění spáchaného zločinu. A dítě, jehož zplození mělo být ochráněno zločinem, muselo zemřít. Život za život. Kruh se uzavřel. Zločince Davida, sjednotitele a spravedlivého vládce, bible po dva tisíce let ukazuje jako vzor obrácení a nápravy. Nejen, že mu bylo odpuštěno. Jeho druhý syn vyrostl, a my ho známe jako slavného krále Šalamouna.

Všechna hlavní světová náboženství už po tisíce let obsahují stejnou kauzální podmíněnost při hodnocení projevů lidské nedokonalé mravnosti, zasazenou jen do různých rituálů. Hřích či zločin – veřejné uznání viny – prosba o odpuštění – vyslovení odpuštění – smíření a nový začátek. Nic z tohoto zřetězení nesmí chybět. Neschopnost uznat vlastní vinu, stejně jako neschopnost odpustit, jsou příznakem vnitřní slabosti. Z minulosti se stává nehojící se vřed, který může i na dlouhá staletí otravovat tělo i mysl společenství vytvářením fikcí o věčných křivdách a neřešitelných vztazích. Od sedmého století doutná v islámu vrcholně nesmyslný konflikt mezi šíity a sunnity. Od jedenáctého nesoulad mezi pravoslavím a zbytkem křesťanství. S realitou se míjející mýtus o bitvě křesťanů proti muslimům na Kosově poli v roce 1389 ovlivnil moderní dějiny Srbska víc než cokoliv jiného. Stovky let trvaly i války mezi evropskými katolíky a protestanty. Od sedmnáctého století komunity katolíků a protestantů v Irsku žily ve víře ve vzájemnou nesrovnatelnost. Rusko, vyrostlé na imperiální agresi, dnes dokonce zákonem zakazuje zkoumání zločinů stalinského období.

V českém pojetí interpretace minulosti i prostá paměť už od národního obrození neexistují jako spojující a sjednocující koncept. Provždy jsou jenom bitevním polem momentálních potřeb politiky. Češi přežívají v tomto ohledu díky neustálému přepisování minulosti bez ohledu na fakta nakonec bez paměti, neschopni uznat vlastní viny, a stejně tak, a právě proto, neschopní odpouštět. Neuvědomují si proto ani křehkost bariér vlastního nevědění a předstírání, vystavěných už v devatenáctém století, jenom posílených hysterií dvou světových válek a iracionalitou totalitního komunismu. Takto nastavené bariéry pak nutně produkují pasivitu, mentalitu oběti, ale i nevzdělanost a neznalost stejně úporné, jako z nich vyplývající neúctu k zákonům a dodržování pravidel. V moderním světě informačních technologií a dostupnosti informací jsou však takto nepravdivé konstrukty o vlastní nevinnosti – nejčastěji nevinnosti údajné oběti jiných – dlouhodobě udržitelné pouze nedemokratickými prostředky.

Tři ilustrace

Pomník československým bojovníkům britské Royal Air Force na pražském Klárově je vědomě klasicistní, ne-moderní – a podle mého názoru – nádherný. Kritika ho, jak v Praze jinak, přesto téměř jednomyslně odsoudila jako umělecké zvěrstvo. „Umělecká“ kritika, bohužel, u nás není vzdělána natolik, aby věděla a při hodnocení vycházela z toho, že okřídlený lev je symbolem křesťanského evangelia svatého Marka. Evangelium samo začíná vyprávěním o kázání Jana Křtitele na poušti, která byla považována za "domov lvů". Křídla ukazují na cestu do nebeského království a drápy na ohybech křídel i nutnost o nebeské království bojovat. Lev je zároveň symbolem bdělosti a Markovo evangelium žádá: "Bděte tedy, neboť nevíte, kdy pán domu přijde… Bděte!" (Mk 13:35n). A aby podobenství s osudy československých bojovníků RAF bylo úplné, sám Marek zemřel jako mučedník – byl svými vlastními spoluobčany v Alexandrii na oprátce uvláčen k smrti. Jediné snad, co pomníku chybí, jsou znaky alespoň čtyř čistě československých perutí RAF, když už ne všech, ve kterých českoslovenští letci bojovali za svou vlast v době, kdy neexistovala, a oni sami byli z pohledu platného domácího práva velezrádci.

První oficiální pomník padlým letcům z let 1939–1945 v pražských Dejvicích, ač mnohem méně sdělný a lidský než ten na Klárově, se opozdil o padesát let. A právě v tom je problém. Komunistický režim ty z letců, kdo válku přežili, pronásledoval jako nejhorší spodinu. Donutil české národní společenství zapomenout na osamělou zodpovědnost československých lvů nebes i na evangelium podle Marka. Britové, na rozdíl od nás, nezapomněli nikdy. Když před čtyřmi lety ve Vojenské nemocnici odcházel ze života jeden z posledních veteránů 311. bombardovací perutě RAF Jan Wiener, přijel za ním z Londýna pan Martin Armstrong, ředitel nadace starající se o veterány RAF na celém světě. Když se ho ptali, proč se Královské letectvo pětašedesát let po válce ještě zajímá o nějakého veterána v Praze, odpověděl: „Ti muži bojovali na naší straně. A je jedno, jestli to bylo včera, nebo před sto lety.“ Před lidsky nádherným gestem Britů žijících u nás, kteří pomník věnovali s vděčností České republice jako dar, je možné se jenom sklonit v hluboké úctě. Ale možná přišla doba, kdy už toho jako společenství nevděku a nevzdělanosti nejsme ani schopni. Možná je zrada a zapomnění prostě výhodnější. A tak se budeme, namísto pokory, studu, hrdosti a vděku dívat na handrkování snobů, úředníků a památkářů…

Ilustrace druhá

Ani po sedmdesáti letech se v českém příběhu a společenství nehojí vřed masových zločinů spáchaných pod ochranou vlády a armády v době poválečného odsunu německého obyvatelstva z území Československa. Na Švédských šancích u Přerova bylo v noci 18. června 1945 jednotkou československé armády povražděno 265 osob. Někteří z popravených dokonce nebyli ani Němci, nejméně dva byli aktivními antifašisty. Armáda „demokratického“ československého státu zavraždila v tu noc i 120 žen a 71 dětí. Lidice, kde bylo nacisty za jedinou noc bestiálně zavražděno 173 mužů, se staly národním symbolem… Jaký je rozdíl mezi „jejich“ a „naší“ vraždou?

Mezi lidické vrahy patřil i jistý Max Rostock, šéf Sicherheitsdienstu v Kladně. Podle svědectví právě on v kladenské reálce odtrhával děti od matek a osobně v Lidicích zastřelil katolického faráře Štemberka, který se zaručoval za lidické muže. Byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti, ale když ho v roce 1950 Francie vydala do komunistického Československa, stačilo, aby se nabídl Státní bezpečnosti jako agent, a byl propuštěn z vězení a poslán do Německa jako svobodný muž. A co masový vrah Werner Tutter, zodpovědný za vyvraždění usedlostí na Ploštině? To je ona vesnice, kde nacističtí hrdlořezové na jeho rozkaz zaživa upalovali lidi v hořících domech. I Tutter byl kvůli „státnímu zájmu“ osvobozen a až do své smrti pracoval jako aktivní agent československé (sovětské) komunistické rozvědky v Německu. Sovětskou vojenskou rozvědkou vyškolení masoví vrazi tisíců německých civilistů, sloužící po desítky let sovětským, nikdy ne československým zájmům, jako byli Eduard Kosmel, Viliam Šalgovič nebo Karol Pazúr, byli v komunistickém Československu až do roku 1989 odměňováni řády a prebendami.

Ale pro většinový „rozum a přesvědčení“ je dodnes odsun, i se všemi nelidskostmi, banditismem a vraždami civilistů včetně žen a dětí, v pořádku. Přidejme snad už jenom to, že Česká republika je sedmdesát let po válce jediným státem v Evropě, který s Německem odmítá podepsat bilaterální smlouvu o péči o válečné hroby. Podepsaly ji i státy, jejichž utrpení pod nacistickým útlakem a masovým vražděním bylo mnohonásobně větší. Proč? Proč neumíme přijmout německé, už tolikrát vyslovené přiznání viny, omluvu a pokání, tak důrazně vyjadřované i německým prezidentem Joachimem Gauckem? Proč neumíme ani v tomto historicky výjimečném období evropského míru vyslovit odpuštění a podílet se tak na zrození „krále Šalamouna“ nového tisíciletí? Proč neumíme uznat vlastní vinu a požádat o odpuštění?

Ilustrace třetí

Komunistický režim byl ve všech ohledech zločinný. Zlikvidoval právní a majetkové jistoty občanů. Zničil občanství jako hodnotu, stejně jako zničil hodnotu lidské práce i vzdělání. Vraždil vlastní občany po stovkách a věznil je po statisících. Další statisíce kvůli němu odešly do exilu. Zničil rozsáhlá území se stovkami měst a vesnic. Krajinu, která se po tisíc let organicky vyvíjela, na desítky a spíše na stovky let poškodil.
Přesto i dnes existuje komunistická strana, jejíž představitelé (Semelová, Filip) oslavují masové vrahy a tvrdí, že komunistický režim byl zlatým věkem sociálních práv a rovnosti. Polistopadová politika, ale ani společnost sama, nedokázaly splnit ani tu nejzákladnější povinnost každé revoluce – podat novou aktualizovanou definici rozdílu mezi dobrem a zlem. Vášně vkládané po dvacet pět let do střetávání údajné levice s ještě údajnější pravicí v české politice jenom u většiny politiků opakovaly z minulosti odzkoušené modely úspěchu v totalitním režimu – společnou komunistickou podlézavost stranickému vůdci, nedostatek mravnosti a vlastního úsudku, vytváření regionálních oligarchických klik a vše pronikající korupci.

Většinové vnímání komunistické minulosti je proto dnes logicky na úrovni „vždyť se nic tak moc nedělo“, „kradlo se míň a byl pořádek“, anebo populární „lidi měli aspoň jistotu a nemuseli se bát o práci“. Překvapivý je i přesah totalitní, nepravdivé a antidemokratické představy, podle které „stát, to jsme my“, dovolující ukrývat i tu nejhorší korupci a manipulaci za obranu „zájmů státu“. A stejně jako česká společnost odmítá reflektovat svůj podíl na fungování komunistického režimu, odmítá vnímat i zločinnost agresívního režimu Sovětského svazu i jeho nereformovaného jenom zdánlivě post-sovětského Ruska. Nikdy si nepřizná, že Stalin měl podstatně blíže k Hitlerovi, než k demokraciím.

Česká volba

Jsou příběhy a moudrost starší než bible. Jedním z nejsilnějších příkladů marnosti vzpoury proti dějinám (tehdy bohům) je příběh mocného thébského krále Kreonta. V pýše po vyhrané bitvě chtěl z pomsty ponížit poražené. Zakázal proto pod trestem smrti pohřbít mrtvého Polyneika, aby divá zvěř rozsápala jeho tělo a jeho duše nemohla v míru odejít do podsvětí. Královskému rozkazu se dokázala postavit jedině Polyneikova sestra Antigona. Pohřbila bratra s veškerou úctou, kterou zvyky ukládaly. Král ji za to ve svojí neskonalé pýše nechal zaživa zazdít do rodinné hrobky. Rozhněval tím bohy. Jeho syn Haimon, který Antigonu miloval, ji chtěl osvobodit, ale našel ji už mrtvou, oběsila se na pohřební stuze. Haimón se ze žalu probodl otcovým mečem. Když se o jeho smrti dozvěděla jeho matka Eurydika, Kreontova manželka, vzala si život. Z Théb se stalo prokleté město. Po deseti letech rozvratu důvěry ve spravedlnost a mravnost státu byly snadno dobyty a pokořeny.

Česká volba je volbou mezi Davidem a Kreóntem. V období zatím sedmdesáti let zázračného míru ve většině Evropy dnes nic a nikdo bezprostředně neohrožuje naši vnitřní národní diskuzi o hodnotách a cílech společenství. Můžeme si svobodně určovat témata i dynamiku takové diskuze. Stojíme však o ni vůbec? Cesta k národní velikosti obsahu a hodnot už nikdy nemůže být snazší. Záleží jenom na nás. Jenom naše je i volba mezi pravdivostí Davidova pokání a mocenskou arogancí Kreontova státu, který nemá úctu k mrtvým a neví, jak se chovat k vlastním zločinům, hrdinům i zrádcům. Takové je ale jenom čekání na neodvratnou porážku.

Psáno k 599. výročí upálení Jana Husa. "Hledaj pravdy, slyš pravdu, uč sě pravdě, miluj pravdu, prav pravdu, drž pravdu, braň pravdy až do smrti: nebť pravda tě vysvobodí od hřiecha, od ďábla, od smrti dušě a konečně od smrti věčné… (Výklad viery 1412)			(4. 7. 2014)

	2011
14. neděle v mezidobí       Zach 9:9–10       Ř 8:9. 11–13       Mt 11:25–30       3. července 2011

Pohané si přestavovali božstva podle svých vládců (často bývali největší z velkých grázlů). 
Hospodin je překvapivě jiný než pohanská božstva … (první čtení). I my potřebujeme znovu a znovu slyšet, jakého krále nám Bůh posílá. (Ještě se ke své pohanské představě o Bohu vrátíme.)

Kdo si přečetl text, předcházející dnešnímu úryvku evangelia, bude dnešním slovům naslouchat s jinou pozorností? 

To, že se s námi Bůh baví, je naprosto nesamozřejmé. Je to velikou, neslýchanou pozorností. 

Číst Písmo vyžaduje velikou úctu (pokoru) a pozornost.
I s lidským slovem je třeba jednat s úctou.
Nejen převyprávěním můžeme zkreslit nebo posunout obsah slov. 

Jak přečíst větu: „Velebím tě, Otče, Pane nebe i země, že jsi tyto věci skryl před moudrými a rozumnými a zjevil jsi je maličkým“?

O významu těch slov jsme si už něco říkali. 

Také jsme kdysi mluvili o jhu. 

Chci dnes nabídnout úvahu o chvále.
Mluvili jsme o významu Trojice v Bohu vzhledem k nám. 
V Bohu jsou krásné vztahy, jeden dává s uctivostí přednost druhému … Jeden prosí o laskavost druhého, v Bohu je žití „pro druhé“ …

Sám Stvořitel si pochvaluje, co se mu povedlo: „Viděl, že je to dobré“. Umí!
My bychom řekli: „Je soudný a má dobré sebevědomí.“
Příroda odpovídá, poslouchá, pracuje, nese ovoce. 

Od Ježíše se můžeme velice naučit, chválil Boha i lidi.
Bůh není závislý na našem uznání a pochvale. Přesto má veliký smysl Boha chválit. Především je to důležité pro nás. Abychom viděli, že není zlomyslným nebo vrtkavým, svévolným, nepřejícím božstvem.
Při chválení Boha nejde o vyprodukování co největšího množství zbožných vět. 
Jde především o vnitřní prožitek. Čím víc pozorností Od Boha objevuji, tím víc moje radost ze života a z přátelství Boha narůstá. 
Bůh je pozorný a velkorysý Manžel. (Máme se od něj co učit.)
Ježíš byl pozorný hostitel i host.

Byl jsem překvapen ze zjištění, že ženy si více cení pochvaly a uznání než poděkování. Poděkování je přece víc než pochvala.
Zřejmě to je tím, že je málo chválíme.

Věnujme svou pozornost pochvale a poděkování druhým. Pochvala je aktem spravedlnosti.
Poděkování je projevem vděčnosti.
Buďme pozorní vůči těm, kteří nám slouží nejvíce. (Ženám v první řadě. Slouží doma i v kostelech.)

Smíme přijímat a brát, pokud sami dáváme a sloužíme. Jinak jsme sobci.
Kdo neumí ocenit druhého, je nespravedlivý, nevychovaný, nekulturní, nezdvořilý, nepozorný, neuznalý, zahleděný do sebe, případně povýšený.
Oceněním a poděkováním druhého nic neztratím, naopak.

I k umění a kultuře každodenního stolování patří ocenění hostitele a těch, kteří jídlo a prostřený stůl připravovali.

Už snaha, ochota, dobrý úmysl stojí za ocenění, natož to, co se povedlo.
Většinou ten, kdo něco umí, umí také pochválit dobrou práci druhého.

Nebýt škarohlídem, umět žasnout, umět pochválit, je uměním. 
Ve vztahu k Bohu je to duchovní umění.
Bůh není závislý na našich pochvalách, ale chvála Boha a poděkování je oceněním, je přinejmenším – projevem spravedlnosti.

My lidé potřebujeme ocenění i spravedlivou kritiku ke svému růstu. Obojí nám poskytuje zpětnou vazbu.
Ocenění povzbuzuje. Čínské přísloví říká: „Když kočku nikdo nehladí, vysychá jí mícha“. O člověku to platí ještě víc, nikdy není dost hlazení (pochvalou počínajíc …).

V mládí jsem se pochvale bránil, když mě někdo pochválil, hloupě nebo nešikovně jsem honem odváděl řeč stranou. 
Mladá generace má už zdravější sebevědomí, pochvalu umí přijmout a poděkuje. Možná umí také víc pochválit druhé.

Psychologové nás učí: „Manžel by měl nejméně 30x denně, různými způsoby pochválit manželku a říci ji, že se mu líbí. Stejně manželka manžela.“ Pro nás je to číslo příliš vysoké. Žid řekne jen 30x? To není obtížné. 

Písmo bylo mnohem a mnohem dříve než psychologie. Už několik tisíc let jsme vedeni ke spravedlivému a laskavému jednání. Ať je na nás vidět, že jsme napřed. 

Ježíš uměl ocenit a pochválit i lidi (všímejme si, za co chválil).
Uměl přijmout pochvalu, odmítal lichocení. 

Ježíš přichází někomu(!) ukázat Boží moudrost!
Někomu snad ne?
„Všechno je mi dáno od Otce; a nikdo nezná Syna než Otec, ani Otce nezná nikdo než Syn – a ten, komu by to Syn chtěl zjevit.“ (Mt 11:27)

Ježíš nehází perly sviním!
Říkali jsme si, jak jeho vyučování (například podobenstvími), vytřídí „moudré a chytráky“.
Nevím, proč jsem se narodil ve 20. stol. a v křesťanské kultuře. Je to bez mé zásluhy. Mohl jsem se narodit někdy dávno, jako zneužívaná otrokyně.
Nechtěl bych Ježíšem nabízenou možnost (moudrosti boží, umění rozlišit dobro a zlo, obstát proti zlu v sobě, udržet si svobodu) prohospodařit.

Hned si položíme kontrolní otázku, nakolik nasloucháme Ježíšovu vyučování (v Katechismu ji nenajdeme): Kolikrát jste si všímali za co vás Bůh nebo Ježíš chválí?

Není těžké to uhodnout. Dobře víme, za co by nás rodiče chválili nebo s čím by nesouhlasili – kdyby to věděli. Kdo se zajímá o názory Ježíše, může rozpoznat – a dovolit Ježíši – aby nás pochválil. Máme umět přijmout pochvalu, máme umět přijmout laskavou kritiku. 

Dávejme si pozor na své pohanské představy o Bohu. Buďme k Bohu spravedliví a přijímejme jeho laskavou náruč. Nedávejme si do bot připínáky, svět je dost a dost porušený.

Budeme-li více chválit druhé, možná jim snadněji dojde, že Bůh není horší než my – nedokonalí lidé.
Možná spíše uvěří, že nás Bůh rád chválí za vše dobré, co se nám daří.
Objevíme-li to pro sebe – hned se to na nás pozná.

Jak?
Budeme se víc usmívat. Bude nám víc do zpěvu. Budeme spravedlivější k druhým.
I k nepřátelům. 

	2008
14. neděle v mezidobí       Zach 9:9–10       Ř 8:9. 11–13       Mt 11:25–30       6. července 2008

Slova o příjezdu krále Izraele v prvním čtení by mohla zaznívat světským triumfem nebýt poznámky o oslu (neválečném, i když v tamějších krajích ceněném a užitečném zvířeti). Způsob Ježíšovy služby a jeho přístup (i k lidem hříšným) nám zpětně dokresluje přesné obrysy tohoto obrazu.

Ježíšovy modlitby zaznamenané v evangeliích mají veliký význam pro naše poznání (jeho osobní modlitby probíhaly zřejmě beze slov).
Slova: „Velebím tě, Otče, nebe i země, že jsi tyto věci skryl před moudrými a rozumnými a zjevil jsi je maličkým“, nám znějí zvláštně.
Samozřejmě, že Bůh nemá zvláštní zalíbení v lidech bez vzdělání nebo s nízkým IQ.
Ježíš říká: „Otče, gratuluji ti, žes dokázal překlenout rozdíly mezi vzdělaností lidí tak, že mou nauku pochopí každý, i ten nejprostší člověk.
To, co lidi učíš (učíme spolu), je nejvyšším poznáním. Nikdo z lidí, ani nejbystřejší mozky, nemohou sami od sebe poznat tvé myšlení a tvé názory.“
(Co všechno my lidé odedávna zkoumáme – lidský mozek, složitosti našich vztahů, mikrokosmos i makrokosmos, ale k Bohu sami nedohlédneme. )

„Otče, tys své vyučování vymyslel tak geniálně, že je i prostý člověk, i malé dítě, dokáže pochopit“. 
Někteří učitelé jsou odborníci, ale neumějí učit, jsou nesrozumitelní a „uspavači hadů“. Ježíš vyučuje srozumitelně a umí jednoduchým způsobem vysvětlit nejsložitější věci.

I to, co je pro nás nepředstavitelné – boží myšlení, můžeme pochopit díky Ježíšovu způsobu vyučování. Ale je třeba přistoupit na Ježíšovu metodu vyučování, dodržet jeho postup, sled pořadí, v kterém Ježíš učil. Jeho vyučování je srozumitelně a pochopitelné, že je látku pochopí i prostý člověk.

Slova: „Otče, tys tyto věci skryl před moudrými a chytrými,“ tedy neznamenají, že by Bůh diskriminoval vzdělané lidi (někteří lenoši by si to možná zlomyslně přáli), ale Ježíš tím chce říct, že Boží zjevení je tak obsažné, že bez jeho „učebnice“, bez Otcovy (a Ježíšovy) metody, Boha nepochopí nikdo z lidí.
Naopak, kdo Ježíšovo vyučování a jeho metodu přijme, Bohu porozumí – i když je prostým, obyčejným posluchačem (nepotřebuje žádné veliké vzdělání a nemusí mít nadprůměrnou inteligenci). Ježíši porozuměli i lidé nevzdělaní, například žena krvotoká, pohanský setník, slepci.
Je dobré si toho všimnout.
Navíc Ježíš začal vzdělávat i ženy. 

Ježíšův způsob vyučování používá v hojné míře podobenství.
Podobenství je modelem. Bez výkladu je ale neúplné. Podobenstvím si Ježíš vytřídil posluchače. Někteří nad podobenstvím ohrnuli nos. Někteří teologové prohlásili: „Pane kolego, ten nazaretský katecheta je primitivní, o božím království vykládá, jako když sedlák seje obilí nebo ženská zadělává těsto na chleba. Pane kolego, to není žádná teologie. Pojďme na fakultu.“ Tak odešli „moudří“. A „chlapi z hospody, kteří všemu rozumí“ (od politiky, sportu, ekonomiky až po náboženství), prohlásili: „Franto, jdem na pivo, to je nějakej filozof“. „Chytrolíni“ tedy odešli také.
S těmito lidmi se nedá nic dělat. Škoda času. Nehledají. Všechno vědí.
Těm, kteří naopak za Ježíšem přišli a ptali se: „Ježíši, já jsem tomu úplně nerozuměl, mohl bys mi to vysvětlit?“ – těm Ježíš rád podobenství vyložil.
Ježíš všechna podobenství vyložil. Výklady jeho nejdůležitějších podobenství máme v evangeliích zapsány (aby nebyly zapomenuty), ostatní má vykládat církev, což mnoho neděláme (ani po 2. vatikánském koncilu a výzvách posledních papežů k velikému naslouchání slovu Božímu).

Když se křesťanství šířilo do Římského světa, vzdělaného antickou filosofií, někteří apoštolové a jejich pomocníci ještě podobenství používali. Ale jiní, možná už i apoštol Pavel (který pronikl i do antické vzdělanosti), se částečně přizpůsobili antickému způsobu myšlení. Další generace učeníků v antickém světě už trochu styděly za podobenství, připadala jim trochu primitivní. Postupně přešli na antický způsob vyučování.
Jenže vtip je v tom, že Ježíšova podobenství a jeho názorná výuka je jednoduchá a rychle probíhá. Škoda, že my nejsme zvyklí se učit podle Ježíšova způsobu. Píšeme nové a nové katechismy… (Proč Ježíš tento způsob výuky nezvolil?) Systém hotových katechismových odpovědí svádí k „opisování“. V životě a ve vztazích se ale opisovat nedá. 
V katechismu se nevyučuje pomocí podobenství, ta jsou nanejvýš jen vzpomínaná, ale u Ježíše jsou základní prvkem jeho způsobu vyučování.

Potřebovali bychom také zrekonstruovat Ježíšovo pořadí vyučovaných lekcí. Ježíš učil v určitém pořadí. Neučil jako my: „Bůh je jeden ve třech osobách. Já jsem ta druhá. Mým otcem není Josef, ale Otec nebeský.

Často Ježíše titulujeme mnoha převznešenými tituly, ale podceňujeme jeho způsob vyučování. Čte-li se při evangeliu o jednom Mistru a Učiteli, přitakáme: „ Slyšeli jsme slovo boží“, případně to vylepšíme okuřováním a svíčkami. Podkuřujeme Ježíši, ale ve skutečnosti jej za nejlepšího a nejgeniálnějšího učitele nepokládáme.
Samozřejmě vina vychází především z nás (kněží), my máme učit druhé. Ale pro nás všechny platí, že se nechceme snížit k těm „prostým věcem“ a udělat si v nich jasno. Často se ženeme za náboženskou literaturou, která se vysoko vznáší.
Potřebujeme se začíst do evangelií a zamýšlet se nad Ježíšovým vyučováním. Jenže my jsme si zvykli na určitý „zbožný“ způsob myšlení a tím si vlastně zavíráme cestu k pochopení.
Kdybychom se psychicky „snížili“ k podobenstvím a kdybychom odložili pár zlozvyků, které máme při četbě vůbec, tak by se nám i evangelium stalo pochopitelným.
Ale k tomu potřebujeme být „maličcí“.
 –	Jenže my máme sklon se na jednoduché věci dívat zpatra a pak patříme mezi „moudré“ a „chytré“. Jak bychom my, letití návštěvníci kostela mohli dát najevo, že něčemu (natož mnohému) nerozumíme. Raději se v kostele tváříme… 

Jak to, že si na Ježíšovo slovo neuděláme čas? Proč tolik slov a tolik času věnujeme opačným směrem (mluvením k Ježíši) než naslouchání Ježíšovi (a ještě to nazýváme úctou a zbožností). Doporučujeme adorace a pobožnosti. Nic proti nim – ale nejprve potřebuji, jako v manželství – druhému mnoho (léta) naslouchat a ptát se, než mu hlubším způsobem porozumím. Koukat se na druhého jako na svatý obrázek a myslet si, že mě něco osvítí, je bláhové. (Komu to funguje, ať se mi přihlásí a vyvrátí mi moje tvrzení. Říkám to pokorně. Sám pracně hledám cestu. Neradím druhým, co mě samotnému nefunguje.)
Proč se Ježíš tak namáhal a pečlivě volil každé slovo? (My se raději dohadujeme, co je v evangeliu Ježíšovo slovo a co je pozdější přídavek, ale nepřistoupili jsme na Ježíšovo vyučování. Ježíš nebyl neumětel, aby si nechal napsat evangeliu hůř než byl napsán Starý zákon.)

„Bůh přebývá v nedostupném světle“, ale rád se nám dává poznat, nevystupuje jako Záhadný, Neznámý a Nepoznatelný.
Kdo nechce pochopit, kdo je „moudrý a chytrý“, i kdyby byl sebevzdělanější, nepochopí, pokud si nenechá ukázat Ježíšem cestu. Kdo pochopit nechce, není mu pomoci.

Bůh se nám dá rád poznat, poslal někoho, kdo jej důvěrně zná a umí zajímavě srozumitelně o Bohu vyprávět. Ježíš chce Otce ukázat všem.
„Maličcí“ jej Ježíšovo vyučování vděčně přijímají. Netváří se, co už vše znají a nestydí se přiznat, že jsou na začátku poznávání o Bohu. „Maličcí“ se chtějí o Bohu dozvědět něco nového. 
Sláva, mají možnost pít z nejčistšího pramene.

Ježíšovo vyučování je příjemné, občerstvující a snadné – proti těžkopádnému našemu vyučování – nás, lidských „učitelů“, kteří se rádi vydáváme „Mistry“ (nebo jsme dnes ozdobeni jinými tituly).
Svého Učitele máme možnost si vybrat …
	15. neděle v mezidobí

	2020
15. neděle v mezidobí       Iz 55:10–11       Ř 8:18–23       Mt 13:1–23       12. července 2020

Na bohoslužby přicházíme s určitým očekáváním (někdo si hlavně přeje, aby to nebylo dlouhé).
Ti, kteří byli pokřtěni jako miminka, pak od starších pokřtěných jen slyšeli určité poručníkováni: „Modlil ses? Nesmíš lhát! Nesmíš brát jméno boží nadarmo! Budeš chodit na náboženství! Před svatbou spolu snoubenci nesmějí spát! V neděli musíš splnit svou náboženskou povinnost …“ – Ti nemusí být z „náboženství“ a jejich přikázání nadšeni.
Narodili jsme se do nemoudrého náboženského sytému.
Bůh nám ale nabízí jiný přístup k životu. Zajímavý, lákavý, příjemný …
Pokusím se to osvětlit a připomenout.

Letos nám vypadla biblická čtení z 11. neděle v mezidobí (slavili jsme Slavnost Těla a Krve Páně).
Příslušný úryvek evangelia (Mt 9:36n) začíná větou: „Když Ježíš viděl zástupy, bylo mu jich líto, protože byli vysílení a skleslí jako ovce bez pastýře.“ Porozumět té situaci a následující Ježíšově nabídce je důležité.

Jsme sečtělí a ledasčeho znalí. Víme, na rozdíl negramotných, jak to vždy v dějinách chodilo. Řada lidí se měla dobře, někteří byli šikovní a měli štěstí. Jiní měli „smůlu“. Karty našeho života jsme si nenamíchali. My žijeme už 70 let bez krutých válek v naší zemi a ve veliké hojnosti. Ale mnoho lidí takové štěstí nemělo a nemá …

Jak se žilo Izraelitům v době Ježíšově? Římská okupace zdaleka nebyla nejhorší, Izraelité zažili mnohem horší časy.
Římané byli nábožensky snášenliví a ve svých koloniích chytře vládli (na rozdíl třeba od Řeků).
Izraelité získali (za peníze) důležitá privilegia: nebyli pro svou víru v Hospodina pronásledováni, svatyně v Jeruzalémě se svou liturgií fungovala, v synagogách se lidé nábožensky vzdělávali. Izraelité nemuseli sloužit v armádě, mohli si razit své chrámové mince, měli svou náboženskou samosprávu a svůj církevní soudní dvůr.
Samozřejmě, že museli Římu odvádět velké daně a žili pod okupačním dohledem. Někteří kolaborovali; z prospěchu, kvůli kariéře, jiní z bláhového přesvědčení, že něco pro svůj národ uhrají (viz výše zmíněná privilegia).
Někteří Izraelité se proti okupaci opakovaně bouřili. Proti mocnému Římu a bez pomoci Hospodina neměli šanci a skončili porážkou se strašnými následky. Po posledním povstání byly desítky tisíc Izraelitů ukřižovány, Jeruzalémská svatyně byla rozbořena, Jeruzalém byl přebudován na římské město a Izraelité byli vyhnáni ze své země.

Ježíš viděl všechnu nouzi Izraelitů a následky toho, že se nedrželi Hospodina. Viděl, jak náboženští předáci překrucují Hospodinovy pokyny k životu a odvádějí lidi od Boha. Věděl, jak je Hospodin se vztahem Izraelitů k němu nespokojen, že s jejich náboženským životem nesouhlasí a že se mu nelíbí, jak Izraelité s druhými lidmi špatně jednají. Snažil se zabránit katastrofě židů na začátku 2. století. Snaží se nám pomoci od všech šílených válek (i náboženských) a od vzájemné nenávisti lidí.

Ježíš nám nabízí účinnou pomoc (a osobní přátelství). Proto evangelium říká: „Bylo mu líto vysílených a skleslých zástupů, bez pastýře.“

Bezradnost lidí a naše točení v kruhu se podobně opakuje. Nejsme slepí, ale nechceme se nechat poučit. Necháváme se znovu a znovu zlákat falešnými sliby těch, kteří chtějí vládnout. Nemáme dost odvahy pustit vrabce v hrsti po holuba, který není na střeše, ale je na dosah naší ruky.

Křesťané prvních staletí věděli jaké je jejich poslání Ježíšových učedníků: Být světlem, solí a kvasem. Být záchranářem, běžet i k ohni, který nepálí nás a hasit. Věděli, že být Ježíšovým učedníkem je nebezpečné (i jejich Učitel byl pronásledován) a počítali se ztrátami. Lidé bojující ve válkách vědí o smrtelném nebezpečí.
Když křesťané dostali v římské říši za císaře Konstantina svobodu, státní moc už je nezabíjela. Ulevilo se jim, ale zvlažněli. Přestali rozumět Ježíšovým slovům: „Kdo uvěří a přijme křest, bude spasen; kdo však neuvěří, bude odsouzen.“ (Mk 16:16)
Nechat se pokřtít už mnoho nestálo. V zemích, do kterých se křesťanství rozšířilo a křesťané nebyli pronásledováni, se křtilo šmahem.
Jenže málo pokřtěných bylo Ježíšovými učedníky. A situace z Ježíšovy doby se opakovala. Ti, co chodili do kostelíčka, plnili své náboženské povinnosti a byli vedení k poslouchání božích přikázání. Pokud nebyli přímo ohroženi na životech, poslouchali vrchnost světskou i církevní více, než Boží pokyny. Žili jako děti přísných rodičů, nesměli odmlouvat a ve všem se měly podvolit. I pochybnost byla proviněním. Vzepřít se bylo velmi těžké, každému takovému hrozil tvrdý postih.

Tak se to v dějinách stále opakuje.
Pro jednoduchost připomenu, jak dopadli naši předkové za vlády Jeho Apoštolského Veličenstva v první světové válce. A to byli téměř všichni (na obou válečných stranách) pokřtění.
Němci byli před druhou světovou válkou kulturním národem. Uměli číst a téměř všichni byli pokřtění. Ti, co u nás volili před válkou a po válce komunisty, byli gramotní a pokřtění.
Jak to dopadlo, Vám nemusím připomínat, ale máme povinnost o tom vyprávět dětem a vnoučatům.
Pokaždé ti – pouze pokřtění – v mnoha případech mlčeli a dovolili zlu pronásledovat a vraždit nevinné.

Mezi pokřtěným a Ježíšovým učedníkem je velký rozdíl.
Ježíšův učedník se rád učí. Nechodí do kostela, aby splnil svou náboženskou povinnost a měl pocit, že pro Boha něco obětoval, pěkně si zazpíval, nechal se pohladit od pana faráře, setkal se s milými lidmi a ochutnal něco z pohoštění po bohoslužbě.
Ježíšův učedník touží po pokoji (šalom) pro všechny, nejen pro sebe.

„Nabízím ti větší přátelství než „zbožná společnost“, vyjdi od svých lidí a ze své zabydlenosti a zajištěnosti,“ říká Hospodin Abramovi a pak nám všem.
„Vyjděte z Egypta,“ zve Hospodin hebrejské otroky v Egyptě, „vyvedu vás – můj lide.“ 

Je rozdíl mezi jen pokřtěným a učedníkem Ježíšovým. Nám autority tvrdily: „Poslušnost vrchnosti je největší ctností.“ Neřekli nám, že Hospodin svým dětem říká: „Budu o tebe pečovat s větší láskou než nejhodnější maminka a nejlepší táta. Až mě poznáš, přilneš ke mně celým svým srdcem. Ani tě nenapadne škodit druhému. V rodině si vycházíme vstříc, přejeme jeden druhému, radujeme se z toho, co se druhým povedlo, nešidíme druhého, nikdo nic nesní druhému, držíme při sobě a spolu. A nejsme uzavření jen do vlastní rodiny.“
Od Boha a od dobrých rodičů jsme tolik dostali, že máme z čeho rozdávat. Nezištné a trvající přátelství nás navždy poznamenalo, my sami chceme podobně žít pro druhé.

Nečteme pečlivě evangelium. Ježíš říká, že do nebeského království nepřijdou jen Ježíšovi učedníci, ale každý, kdo se zachoval lidsky a i nadále touží po soužití s nebešťany.
V podobenství o posledním soudu se král neptá: „Byl jsi pokřtěn, chodil jsi do kostela?“ Ale … 

Samozřejmě, že je velkým pokladem mít dobré zázemí v rodičích, v partnerovi, v rodině, v přátelích a v Bohu.
Ano, mnozí lidé se vypracovali do obětavých osobností i přesto, že se jim v rodině nedostalo patřičného zázemí a o božím přátelství nevědí. I řada nekostelních lidí má pěkné manželství, dobře vychované děti a svou obětavostí nás leckdy převyšují.
Ale je rozdíl být na vše sám nebo skoro sám, nebo mít zázemí v Bohu a jeho přátelství.
Bez něj bychom nevěděli, že program lásky (být obrazem božím v péči o druhé a o svět) nikdy nekončí (ani smrtí našich těl). Nad smrtí našich drahých nemusíme jen naříkat. Naše vztahy mohou pokračovat a růst. Nic dobrého se neztratí.

Ježíšovo vyučování je geniální. Jeho podobenství k porozumění božímu království je pedagogickým vynálezem (i my používáme ve svých výukách modely).
Dost jsme si o podobenstvích a výkladech k nim říkali (bez výkladu jim neporozumíme). Podobenství nás vede od známého k něčemu novému o božím království. Tak porozumíme víc sobě, druhým i Bohu.

Podobenství o rozsévači neslyšíme poprvé.
Boží slovo je mocné
Bůh je moudrost sama
Svým slovem tvoří
Sestupuje k nám
mluví s námi
jeho Slovo se stalo jedním z nás
přebývá uprostřed nás
a v těch, kteří jej přijímají
Svou moudrostí nás vzdělává.

Jako půdou pro boží slovo chceš být?
Jak velkou úrodu chceš sklidit?
Jak velkým požehnáním chceš obdarovávat druhé?

Boží slovo přináší veliký užitek těm, kteří je přijali, promýšlejí jej a vydali se jeho cestou.
Přináší užitek jednotlivci, církvi i společnosti.
Např. je povznášející vědět a připomínat si, jak daleko jsme od pokynu z Desatera: „Nezabíjíš“ – došli ve své snaze o spravedlnost a o dobré soužití se všemi. 

Mluvíme o výchově dětí. Máme větší vědomosti a možnosti než lidé před 100 lety. A stále hledáme a dál se vzděláváme. Tak bychom mohli donekonečna pokračovat.

V pondělí jsme slavili svátek Jana Husa v Litomyšli. Bylo nás nemnoho. My katolíci jsme zvyklí na velké davy, zvláště na poutích. Až jsme z toho „nemocní“ – že máme malou moc a malý vliv ve společnosti. Někteří naši vůdcové se příliš tisknou k mocným, aby získali jejich přízeň – k prosazení privilegií pro církev a svých úmyslů ve společnosti. To není náš úkol. Máme být ve společnosti světlem, solí a kvasem. Bratři protestanté u nás vědí, že jsou v menšině. A přesto – když se ve společnosti děje něco špatného – často pozvednou svůj hlas rychleji než my.
Povím to moderním jazykem – je třeba se naučit životu v opozici. Ta má veliký význam pro zdraví společnosti. Ale pokud nezískáme pro nějaké dobro většinu, nepůjdeme kvůli tomu na barikády.
Když komunisté přijali zákon dovolující potraty, Josef Zvěřina ve veřejném dopisu napsal: „My dobrodiní tohoto vašeho zákona nevyužijeme.“ Jeho autorita a humor postačily. Proč my někomu stále vnucujeme své názory na život a poručníkujeme druhé? Buď je pro život získáme, nebo ne.

V Litomyšli jsme se také potkali s evangelickým farářem a jeho paní. Ta přijela na bohoslužbu s kojencem v kočárku. Přesto, že jsou manžely pokročilého věku, přijali na rok do pěstounské péče už desáté dítě, odložené biologickými rodiči. Už asi víte, o co jde. Tyto děti si často od svých rodičů přinesly do života neblahé dědictví. Dvojnásob potřebují milující náruč. Tu jim nemůže poskytnout kojenecký ústav. Za rok se dítě v rodině domazlí a je schopné přijmout adoptivní rodiče. Nemusím vysvětlovat náročnost péče o takovéto děti, některé každý večer dlouho pláčou, možná mají abstinenční příznaky, když byla matka narkomanka … V kočárku ležel romský klouček. K Hurtovým se přiběhla pomazlit romská pětiletá holčička jako k babičce a dědečkovi (po roce života u Hurtových ji adoptovala katolická rodina v Litomyšli).

Neodpustím si poznámku: Takovýmto lidem my, katolíci, odpíráme účast na Ježíšově hostině – protože jsou evangelíci! To je známkou toho, jak špatně pracujeme se slovem božím. Neseme chabou úrodu.

My, křesťané, máme sloužit životu jakýmkoliv způsobem. K tomu potřebujeme co nejvíce porozumět Ježíši (ten nás neverbuje k četnictvu, ale zve nás mezi záchranáře).

Vážíme si vzdělání a „poznávání“. 

U Ježíše se můžeme vyučit největšímu poznání i nejvyšší šlechetnosti. Je nejlidštějším člověkem. Boha zná, jako nikdo jiný. Kdo se u něj učí, porozumí nejdůležitějšímu a nejpotřebnějšímu.

Příchod Mesiáše je jedinečným obohacením pro jeho učedníky i pro pokrok světa.
K prvnímu příchodu Mesiáše byly potřebné určité předpoklady, například gramotnost Izraele a určitá úroveň Mojžíšských učedníků a určitý počet připravených přijmout Mesiáše. 
Podobně to je s druhým příchodem Mesiáše. Katolíci ale druhý příchod nevyhlížejí, nepřipravují jej, protože jsou nevzdělaní, nevědí, o jaký přínos jde.
Už tisíc let před Ježíšem uměla většina Izraelitů číst. Písmo se jim stalo slabikářem, učebnicí a nevyčerpatelným zdrojem krásy a životní moudrosti. Židé se stali lidem Knihy (svitků). Z Písma se naučili umění myslet. To, že vynikají ve vědách a umění, je vedlejší ovoce jejich umění klást otázky a hledat na ně odpovědi.
Koho těší naslouchat znalcům zapáleným do svých oborů, dívat se na lidi, kteří umějí svou práci a řemeslo, má o veliké zážitky postaráno.
Kdo trochu více nahlédne do hlubší moudrosti Bible, už se od ní neodtrhne.

	2017
15. neděle v mezidobí       Iz 55:10–11       Ř 8:18–23       Mt 13:1–23       16. července 2017

Slovo je nejdůležitější komunikační prostředek. 
Když jsme se narodili, nic jsme neuměli. Ale skrze učení jsme mnohého dosáhli. Sám Bůh o nás svým slovem pečuje v nejširší míře.
Jdeme životem poprvé, učíme se „za pochodu“, děláme chyby. Bůh s tím počítá. Je si jistý svou péčí. Do manželství vstupují většinou lidé, kteří nikdy v manželství nežili. Bůh svěřuje děti rodičům, kteří nejsou profesionály (první dítě je pokusným králíkem) a děti přežijí.

Boha poznáváme především z naslouchání jeho slovům. (Srov. Řím 10:17)
My sami bychom nepřišli na to, co nám Bůh zjevuje.
Vděčnost za Boží slovo zaujímá velikou část našeho dobrořečení.

Ježíšovo vyučování je geniální. Podobenství je modelem.
Kdo jednou slyšel Ježíšovo podobenství a výklad, porozumí mu (i analfabet).

Všichni tenkráte viděli a znali, jak roste obilí, každý pracoval na poli. 
Kdo nejde s dětmi nebo vnuky na pole a neprozkoumá s nimi kolik stébel a kolik zrn vyroste z jednoho zrna (to je důležitější než jít na pouť), zanedbává Ježíšův způsob vyučování.

O podobenství o rozsévači jsme vícekráte mluvili. (Pro ty, kteří začali číst „Poznámky“ nedávno, posílám v další příloze „Poznámky“ minulých ročníků k 15. neděli v mezidobí.)

Poctivě se ptejme, jakého výnosu ze slova božího chceme dosáhnout? Podle péče, kterou slovu božímu věnujeme, se dočkáme velikosti úrody. Bůh nám slibuje velikou pomoc: „Kdo má, tomu bude dáno …

Na dvou příkladech z našeho života si můžeme všimnout výsledků našeho křesťanství.
Prvním příkladem je naše schopnost vzájemného porozumění a umění dobrého soužití.

Ve svém životě jsem potkal jen málo lidí ubližujících druhým vědomě. 
Většina lidí se snaží jednat dobře. Ale myslet něco upřímně a s nejlepším úmyslem ještě nemusí znamenat, že jednám vždy správně. Jenže vyslechnout opačný názor na mé jednání a přijmout, že jsem druhému ublížil, je obtížné. Mám přece jako farář, rodič, manžel, učitel… dobré úmysly.
Někdy šlápneme druhému na nohu, aniž jsme si toho všimli. Uznáme-li chybu, omluvíme-li se, může dojít k usmíření a nápravě. Snažíme-li se o poctivost a uvěří-li nám ten druhý, že jsme mu ublížili neúmyslně, mohou se zranění zahojit.
Jak se dobrat k poznání, kdy má pravdu ten druhý a kdy mám víc pravdy já? Není to snadné a samozřejmé. Však k tomu Ježíš stanovil přesné pokyny a pravidla. 
Vícekrát jsem se v kostele omlouval farníkům za své i nevědomé chyby. Omlouvám se i dnes. Těm, kterým jsem ublížil, se omlouvám a omluvím osobně.

Naše náprava křesťanů může začít jen u každého z nás. Jen když se budeme pečlivěji řídit Ježíšovým učením.

K posouzení velikosti úrody z božího slova si za druhý příklad vezměme úroveň našeho soužití v manželství a rodině.
Mnoho lidí se pohoršuje, že se polovina dnešních manželství rozpadne (rozpady párů bez svatby jsou ještě četnější).
Ale náš ideál křesťanského manželství je pouze pro některé: pro poučené a ty, kteří se touto cestou odvážně vydávají.
V dějinách lidstva tento model – manželství ve dvou a na celý život – nebyl obvyklý. Ani v současném světě většina manželů podle tohoto modelu nežije.
Nám Bůh ukázal tuto krásnou možnost a nabízí nám k tomu svou pomoc. My sami bychom si na tak náročný vztah netroufli. Proto na konci svatebního slibu prosíme: „K tomu mi dopomáhej Bůh.“
Dosáhnou jej pouze pracovití a věrní božímu slovu.
Mnozí lidé západní kultury by si také přáli manželství s jedním partnerem, ale pokud se někdo neřídí božími pokyny, nebo křesťanskou (západní) kulturou, soužití, manželství se mu nemusí povést.
Ptám se snoubenců: „Kolik znáte manželství, o kterých byste mohli říci: Takové manželství bychom si přáli?“ (Nikdo neuvádí velké počty. Řeknou-li: „Třeba jako moji rodiče“, jsem velice potěšen.) 

Někteří lidé nevědí (ani od nás), že v Ježíši můžeme mít osobního přítele svého manželství (my jsme si jej vybrali za svého Učitele, Lékaře našich duší, Mistra a Supervizora našeho manželství).
Někteří se ohrazují: „Nemluv nám do života!“
Ti, kteří se pohoršují nad rozpadem manželství jiných lidí, se mohou ptát, jaké je jejich manželství…

Opět se – jako vícekrát v dějinách – pohoršujeme nad druhými a nehledáme chybu u sebe.
Církev dlouho a dlouho zanedbávala sociální otázku. 
Naši úctyhodní katoličtí předkové se místo péče o dělníky a chudé silně strašili zednáři. A nechali se přepadnout fašisty, nacisty a komunisty. Ti pak zničili, co se dalo.

Dnes jsem překvapen některými křesťany, kteří straší hnutím feministek a homosexuálů. 
Jak by feministky nebo homosexuálové (mimochodem vyšli z našich heterosexuálních rodin) mohli zničit naše rodiny? Čeho se bojíme? To tak málo důvěřujeme síle božího slova a boží pomoci?

Tisíce a tisíce Němců se za Hitlera zachovalo odvážně. Za komunistů jsme byli velice utiskovaní a mnoho lidí obstálo. I Ježíš říká, že zlo ohrožující nás zvnitřku, je nebezpečnější než zlo zvenku (srov. Lk 12:4).

Ježíš o nás stále pečuje (při každém slavení jeho svatební hostiny – při Večeři Páně – jej prosíme: „Pane, řekni jen slovo a má duše (našeho manželství) bude uzdravena.“ Pokaždé si můžeme odnést k promýšlení a osvojování do života další klenot životní moudrosti.

	2017 (Dobrořečení jako životní styl)

Mnoho lidí na světě živoří v těžkých podmínkách. Někteří se snaží alespoň něco si urvat pro sebe, jiní žijí bez jakékoliv naděje. Další pokládají život za veliký dar a snaží se pomáhat potřebným. Z čeho lze k tomu čerpat odvahu a obětavost?
Jelikož nás nad jiné zaujala osobnost Ježíše, chceme vědět, z čeho rozdával on.
K porozumění Ježíšovi ale potřebujeme také znát duchovní bohatství Izraele, z kterého Ježíš vyrostl (nespadl z nebe jako meteorit).

Dobrořečení nad dary života (první stupeň modlitby)
Ježíše neslo přátelství Otce, rodiny a přátel, byl na světě rád. Vyrostl ve veliké kultuře dobrořečení, hebrejsky „beracha“. Odmala viděl, jak jeho rodiče jeden druhého navzájem chválí a děkují si.
Představuji si to takto: „Ježíši“, říkal Josef, „těšili jsme se s maminkou, až se narodíš, ale Bůh se ještě víc těší na každého člověka. Budeme spolu objevovat, jak nádherný svět nám připravil.“
Od rodičů i v synagóze Ježíš slyšel mnohá dobrořečení Hospodinu za krásu stvoření a bohatství života. „Děti,“ učil pan rabín, Bůh nám říká: `Jsem tu pro vás´. Pečuje o nás víc než naši rodiče. Bůh slouží nám, ne my jemu! Bůh není závislý na naší vděčnosti a na našich modlitbách, ale modlitbou mu dobrořečíme za jeho přejícnost.
A pokračoval: „Děti, pamatujte si, být milován a umět mít rád je největším bohatstvím. Doma jste se od rodičů naučili, jak se pěkně chovat k druhým. Spolu se budeme učit stokrát za den si všímat, čím vším nás obdarovává Bůh a hodní lidé. Uvidíte, jak mnoho jsme bohatí. Osvojíte si dobré mluvení o Bohu a lidech. Pro člověka, který umí žasnout nad pozorností druhého, je taková modlitba snadná.“
Před slavností dospělosti rabín říkal klukům: „Bůh nás pozval k dotváření světa, umí – jako nikdo jiný – ocenit cokoliv dobrého, co se nám podaří. Ale pamatujte si, moudrý je ten, kdo ví, že jeho cena spočívá ne v jeho výkonu, ale v pozornosti, kterou mu Bůh prokazuje. Pro každého z nás Bůh stvořil svět a dal nám jednoho druhému. Klade nám na srdce, abychom s tímto bohatstvím dobře hospodařili a střežili je před zlem v sobě i okolo nás.“
V této kultuře Ježíš vyrůstal.
I my si v Bibli všímáme, co dobrořečení znamená a co obnáší. Z žasnutí nad štědrostí Boha vychází naše děkování, obdiv, chvála, oslava, velebení, vděčnost, ocenění za velikost stvoření a tvoření, úcta, uznání nezasloužené péče, vyznávání jedinečnosti Hospodina … K dobrořečení patří i prosba a žehnání (obojí je ale třeba biblicky osvětlit).
Ježíš je pro nás největším učitelem. Od něj víme, že i my neobřezaní jsme z královského rodu a že všichni lidé jsou božími dětmi. Od něj víme, že všechna krása stvoření, nesmírné množství odstínů barev, vůní, tvarů, zvuků, chutí …, naše děti, rodiče, naši drazí jsou osobním darem Boha každému z nás. Zažíváme zázrak, zahlédneme to, co je za naším tělesným zrakem – skrze dar se my obdarovaní setkáváme s Dárcem. „Jsem rád, že se ti líbí tento mrak, muzika, dobré jídlo, věrný přítel …“, říká Stvořitel, „těšil jsem se, že to oceníš a budeš tím potěšen.“
Je příjemné být středem pozornosti milujících a Milujícího.
Bůh je velkorysý – a nezahanbuje nás tím, že nás má rád víc než my jeho.
Takto obdarovávaní pak i my toužíme rozdávat. Těší nás žít pro druhé, učíme se pro ně vymýšlet různé pozornosti, aby věděli, že je máme rádi.
Jedním z největších darů od Boha jsou pro rodiče děti. Bůh rodičům svěřuje to nejcennější, co má. Je pro nás ctí, že můžeme – jako rodiče – být dětem prvními a nenahraditelnými učiteli o Bohu. To, co děti o Bohu slyší doma a v kostele, jim žádná univerzita neposkytne.
Malé děti zajímá to, co jim chutná a co jim je příjemné. Od toho začínáme, říkáme jim např.: „Chutná ti pomeranč? Je od Boha …“
Později se s dětmi ptáme dál: „Kdopak asi ty pomeranče vypěstoval? Jestlipak se má ten pan sadař dobře? Je zdravý? Má ženu a děti? Důvěřuje Bohu? …“ Při společné modlitbě táta Bohu děkuje za všechno, co pro ně maminka dělá, a maminka děkuje za tátovu péči o rodinu…
S většími dětmi si už můžeme povídat o tom, co pomerančovník potřebuje ke své úrodě … „Strom dostal program k životu od Tvůrce. My pomeranče vyrobit neumíme. My jsme dostali jiný program …“
„A kdo dal program Tvůrci?“, zeptal se Jáchym ze čtvrté třídy (ví, že země byla kdysi žhavou hmotou bez života). Zatím mu stačila odpověď: „Bůh je první programátor.“
Podporujeme děti v objevování, žasnutí a vděčnosti. Učíme je základům naší kultury (zdravit druhé a usmát se na ně, poděkovat, poprosit, pochválit, umět se rozdělit, nabídnout pomoc potřebnému, zastávat se slabších, přiznat a napravovat své chyby, omlouvat se).
Než naše děti poprvé přijmou pozvání ke Stolu Páně, mají za úkol spočítat cenu nedělního oběda (potraviny, tepelnou energii, práci maminky a těch, kteří pomáhají s vařením). Ptají se, jak dlouho na oběd pracuje táta a jak dlouho maminka. „Děti,“ říkám jim, „ale to, kolik peněz stojí oběd, je jen malou částí toho, co u nedělního stolu dostáváme.“
Nic nepokládáme za samozřejmost. Dospělé prosím, aby spočítali něco z toho, co dostali od svých rodičů za ta léta, než sami začali vydělávat (jídlo, ošacení, část provozních nákladů na bydlení, cenu jízdenek do školy, cenu velkých dárků …), a pak aby dětem vyprávěli, k jaké sumě peněz došli. A dětem řekli: „To vše je, děti, jen malou částí (jako viditelná část ledovce v moři) z toho, co mně dědeček s babičkou dali.“ Penězi nelze vyčíslit hodnotu úsměvu, pohlazení, vlídného a pěkného prostředí domova, to, že nám rodiče dali příklad charakterního jednání nebo že nás vedli ke vkusu.
Základní slovní formou biblického dobrořečení je vyjádření: „Chvályhodný je Hospodin, který …“, „Velebíme tě, Bože náš (dobrořečíme, oslavujeme …). Nejen v žalmech se s dobrořečením často setkáváme.
Čím víc obdarování za den objevíme, tím více nám stoupá dobrá nálada. Jsme opojeni božím duchem (jinak a víc než třeba při ochutnávce dobrých vín).
Znáte lepší antidepresivum?

Dobrořečení za boží slovo (druhý stupeň modlitby)
Ježíš vyrostl v pozoruhodné kultuře dobrořečení – v žasnutí nad tím, co od Boha dostáváme, za pozornost Boha k člověku a za jeho slovo.
Pohané si božstva představovali podle svých vládců a těm poddaní za řeč nestáli. Izraelité si vážili, že s nimi Bůh mluví. Vzpomínáte? – „Hospodin mluvil s Mojžíšem tváří v tvář, jako když někdo mluví se svým přítelem.“ (Ex 33:11)
Biblické osobnosti se snažili Bohu porozumět, naslouchali, hledali, ptali se, někdy se Bohu vzpírali – to vše patří ke vztahu a rozhovoru. Často jejich odpověď vyústila dobrořečením.
V Bibli najdeme celou řadu dobrořečení. Dobře známe chvalozpěv Zachariášův nebo chvalozpěv Ježíšovy matky – a i tyto modlitby vycházejí ze starých izraelských berachot.
Mnohé biblické modlitby dobrořečením začínají i končí, například modlitba Davidova (1 Pa 29:10–20). Ježíš svůj život označil za dobrořečení Otci (J 17:1n).
Mnohokráte Ježíš dobrořečil Otci: nad chleby a rybami (Mk 6:41), bral děti do náruče a „žehnal jim“ (vyslovil nad nimi berachu – Mk 10:16), děkoval Otci, že myslí na „maličké“ (Mt 11:25–27), u hrobu Lazara řekl: „Otče, děkuji ti, žes mě vyslyšel“ (J 11:41), při Velikonoční hostině dobrořečil Otci nad chlebem a kalichem (Mk 14:22–24).
„Ježíši“, říkala Marie synkovi, „to je dobře, že náš tatínek není němý, co všechno nám vypráví …, a co teprve nám o nás a o sobě vypráví Bůh. Nikdo jiný o nás nemluví tak pěkně jako on.“
I my svým dětem odkrýváme krásu biblických příběhů. Jsou to o perly světové a náboženské literatury. To, co naše děti slyší doma a v kostele o Bohu, jim neposkytne žádná univerzita.
(Helenka ze třetí třídy mě potěšila: „Nejraději mám příběh o Davidovi a Jónatanovi.“)
Ježíš nám k vyučování Mojžíše a Proroků přidává své vyučování. Učí nás mluvit s Bohem inteligentně a pečlivě.
Zkoumáme, čím pro Ježíše byla práce, setkávání s lidmi a s Otcem, modlitba, půst… Učí nás, že Bůh nepotřebuje rádce ani lobbisty. Ví, co potřebujeme, nemusíme ho přemlouvat. Stačí ho poprosit o něco jednou. Ušetřený čas máme věnovat úsilí o porozumění jeho plánům a prosit o pomoc k jejich uskutečnění.
Setkání s někým, koho si vážíme, kdo nás má rád a s kým si rozumíme, nás povznáší. Mojžíšova tvář po setkání s Bohem tak zářila, že musel před lidmi nosit závoj (srov. Ex 34:29n). Také Ježíšovi při setkání s Mojžíšem a Eliášem před Bohem zářila jeho tvář (srov. Mt 17:2). Jeho učedníci vídali, jak Mistra setkání s Otcem proměňuje a prosili ho, aby je naučil se s Bohem podobně setkávat (srov. Lk 11:1).
Nasloucháme-li Božímu slovu, necháme-li se osvítit Boží moudrostí, objevujeme, proč a k čemu nám Bůh své dary dává a jak s nimi máme hospodařit. Čím déle někoho známe, tím víc poznáváme jeho názory a čím dál víc si s ním rozumíme. Můžeme dobře odhadnout, co by nám v určité situaci řekl nebo poradil. Bohu můžeme v mnohém porozumět.
Spolupracujeme-li s Bohem, děláme svým počínáním Bohu čest – pak o nás platí, že jednáme jako „boží lid, královské kněžstvo, zvláštní vlastnictví a můžeme být jeho chválou, okrasou a věhlasem“. (Srov. Dt 26:28–29)
Objevujeme, co jsme dříve nevěděli, co nás dříve ani nenapadlo. Kdo Ježíše přijal za svého Učitele a Mistra života, učí se od něj pracovat, modlit se i slavit. Každá naše dobrá práce a činnost může být oslavou Boha. Chceme od Ježíše odkoukat a přijmout jeho životní náhled, postoj, životní styl. Objevujeme novou krásu života. Nahlížíme, že jsme milovanými dcerami a milovanými syny božími. Od Ježíše se učíme ušlechtilému jednání dcer a synů královských.

 K dobrořečení patří také prosba – ale ne ta pohanská. (S mocnými sousedy je radno dobře vycházet, proto se pohané snažili získávat přízeň božstev, usmiřovat si je, zavázat si je. Obětovali božstvům – dávali, aby dostali. Před pár roky podobně někteří dávali paní Nagyové, sekretářce premiéra, šperky a kabelky. Proč? Aby od ní něco získali!)
Bůh z nás nedělá žebráky. Ani od maminky jsme si nemuseli vyprošovat oběd, ani tatínek nemusel od maminky pro nás nic vyprošovat. Prosili jsme jí třeba o jídlo – i když je pro nás už měla na stole – ale naše prosba byla projevem vděčnosti, nepokládali jsme její službu pro nás za samozřejmost. Kdybych nějakou maminku prosil, aby dětem vařila a prala, divila by se, z čeho ji podezírám, to vše přece ráda dělá!
Už v hymnu o stvoření a zahradě Edenu slyšíme, že nám Bůh dal vše nejkrásnější, nic si nenechal pro sebe (jako panovníci a boháči). „Vše, co mám, je tvé“, říká. (Srov. Lk 15:31) „Váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“ (Srov. Mt 6:7–8) Naše prosby k Bohu jsou také projevem naší úcty a vděčnosti.
Jak to, že lidé často Boha žádají, aby: „dal chléb hladovějícím, zabránil válkám, dal světu mír, aby dal moudrost politikům. Pokud já nebo prezident nestojíme o Boží pomoc, Bůh s námi nehne.
A nebude s námi manipulovat. „Bůh je milostivý, plný slitování, shovívavý, nejvýš milosrdný a věrný.“ (Ex 34:6) Bůh svěřil svět nám, a nabízí nám svou pomoc. Máme ho prosit, aby nám(!) pomohl dělit se s potřebnými, aby nám pomohl stavět se proti zlu. Aby nám pomáhal zbavovat se strachu, když se máme zastávat ponižovaných a mocné upozorňovat na jejich chyby. Máme si ale všímat, za co především máme prosit. (Srov. například Lk 11:13)
(Co myslíte, kterou modlitbu se asi Ježíš nejčastěji modlil?)

O žehnání budeme mluvit příště (potřebuji k tomu další prostor). Písmo nás učí, čím požehnání je, kdo smí komu žehnat, co žehnání vyžaduje od žehnajícího a co vyžaduje od toho, komu je žehnání zvěstováno.

Dobrořečení při slavení (třetí stupeň modlitby)
Tomu se také budu věnovat příště. Alespoň zatím stručně:
Už starému Izraeli Bůh nabídl přátelství, které přirovnal k manželství. Nikdy by nás nenapadlo, jak blízko si nás Bůh připustil, jak závratné místo máme v jeho srdci. Ježíš nám nabízí závratné porozumění s Bohem. Chce s námi být „jedno tělo a jedna duše“. Získal si naše srdce a my si chceme, krok za krokem, osvojit jeho způsob myšlení, mluvení a jednání. Přislíbil nám k tomu svou pomoc.
Bůh je větší, než si myslíme…
Modlitba dobrořečení není složitá a obtížná, je příjemná a krásná, a nejsme při ní roztržití.

Václav Vacek

	2014
15. neděle v mezidobí       Iz 55:10–11       Ř 8:18–23       Mt 13:1–23       13. července 2014

V týdnu mi doznívala slova Ježíšovy modlitby, kterou jsme slyšeli minulou neděli: „Gratuluji Ti, Otče, že svou moudrost neházíš chytrákům a podvodníkům jako perly sviním.“
Dnes čteme Ježíšovo první podobenství. Podobenství byla sítem, na kterém se povrchní posluchači vytřídili.

První čtení a evangelium mluví o velikém dobrodiní a programu Božího slova a o důležitosti spolupráce učedníků s Učitelem. Nestačí jen mít doma Bibli, nestačí jen slovu božímu přikyvovat: „Slyšeli jsme slovo boží.“ 

Jak Ježíš vyučoval?
V různých místech probíral základní vyučovací lekce a něco přidal podle místní situace. Učedníky vzdělával systematicky. Ti slyšeli všechno, a pro nás to zaznamenali. My máme výhodu, že můžeme získat celé novozákonní vzdělání.
Ježíšova podobenství jsou v jednotlivých evangeliích podána často trošku jinak. (To se týká i dalších Ježíšových řečí.) Boží slovo je živé, evangelisté s ním pracovali (a i my s ním máme pracovat). To neznamená nakládat s ním libovolně. (Boží slovo je živé, ze zakonzervované pecky z kompotu švestka nevyroste.)

Podobenství o rozdílné půdě je prvním podobenstvím o božím království.
Všímáme si Ježíšova způsobu vyučování a objevujeme jeho pedagogickou genialitu.
 a)	O podobenstvích jsme už mluvili. 

Podobenství o rozdílné půdě neslyšíme poprvé. My žijeme jinak než naši předkové, Ježíšova podobenství k nám nemluví tak bezprostředně jako k jeho posluchačům, ale způsob Ježíšova vyučování je tak skvělý, že si řadu dobových věcí, které neznáme, můžeme doplnit. 

Kdo chce, může si zopakovat, jak se v Ježíšově době selo obilí a hospodařilo na poli. 

Všimněme si, jaký je Ježíš pozorovatel, myslitel, geniální pedagog, básník, Mistr slova. Jak mnoho vyjádří pár slovy.

Víme, že podobenství je bez výkladu nesrozumitelné. 

„Vám je dáno znát tajemství božího království.“
Ježíš nám vše vysvětluje. 

„Kdo má, tomu bude dáno a bude mít nadbytek. Kdo nemá, tomu bude vzato i to, co má.
Otupělo totiž srdce tohoto lidu. Nechtějí vidět a slyšet, abych je nemohl uzdravit.“
Slovo boží má velikou účinnost a velikou sílu. – 1. čtení.
Stvořitel vložil do semen (včetně obilných zrn) kód, jak má růst. Ale rostlina roste z toho, co si z půdy, z vody, vzduchu a tepla vezme.

Co jsme my z Božího slova a Ježíšova vyučování získali?
Naši předkové se modlili a chodili do kostela. Říkali: „Kdo zpívá, dvakrát se modlí.“
Po řadu desetiletí se na první pátky plnily kostely. (Já po celý život „první pátky“ dodržuji. Je důležité usilovat o duchovní život a vymýtit ze svého života smrtelné hříchy, ale nestačí mít jen čisté ruce. Z prvních pátků jsme udělali první katolickou pojišťovnu do nebe.)
Nestačí se 5x denně v Modlitbě Páně modlit: „Přijď tvé království.“ Nestačí na boží království jen čekat, máme ho budovat.
V každé vesničce už před sto lety lid zbožně o Božím Těle prosil: „Od moru, hladu a války vysvoboď nás Pane“.
Modlili se: „V Tebe věřím, doufám, nadevše tě miluji …“, ale pak poslechli Jeho Veličenstvo císaře Pána a narukovali do války. Kdyby protestovala církevní vrchnost a laici by nenarukovali, válka by nebyla. Ale nikdo si nedovedl představit neposlechnout Milostivou Vrchnost.
Mnoho lidí, kteří neměli hlouběji promyšlené boží slovo, přišlo v krutých podmínkách války o „víru“.
Z dnešních časů uvedu jiný příklad. Polovina manželství je rozvedena. Zamilovanost může postihnout každého z nás. Máme pečovat o svá manželství, aby manželství nebylo břemenem a žádný z manželů nestrádal. Máme si budovat silný vztah s Bohem, aby pro nás byl největším přítelem. Pokud nemáme přítele, na kterého dáme víc než na sebe, v případě zamilovanosti podlehneme srdeční chorobě zamilovanosti.
(O nebezpečí zamilovanosti mluvíme častěji, i o možnosti jak přežít bez rozpadu manželství.)

Součástí dobrého vyučování je odpovídání na otázky. Zkusme si jich pár položit.
Máš zabezpečený byt, dům, auto, počítač?
Co vše máš pojištěné?

Víme, že „někdo“ usiluje o to, nám slovo Boží vykrást?
Jak se proti tomu bráníme?

Nejsem povrchní jako slabá vrstva hlíny na skále? Nadchnout se není těžké, ale je třeba si pěstovat důslednost a vytrvalost.
(I psychologie nám nabízí metodu, jak si slyšené informace zapamatovat. Ale už od školních let jsme slýchali, že se máme na vyučovanou látku doma podívat. Ne každý, kdo si jednou něco přečte nebo slyší, si to zapamatuje.)

Jaké nebezpečí dusí můj zájem o práci s božím vyučováním? Co mě láká jako krásné květy plevele (které ale nenesou ovoce ani užitek)?

Jakou půdou jsem? Jakou úrodu z Písma získávám? Kolik jsem vytěžil z moudrosti boží?
Nakolik se pídím po porozumění Božímu slovu?
Při biblickém vyučování si mám ke slyšenému slovu dosadit vlastní zkušenosti, zážitky a dobře si vše promýšlet. Boží slovo potřebuje mou živnou půdu, pak přináší velkou úrodu.
Víra podle Ježíše znamená vnitřně dát za pravdu Ježíšovu vyučování. Není pouhým opakováním slov nebo mechanickým absolvováním náboženských skutků.
Potřebujeme porozumět, k čemu a jak slouží rozhovor s Bohem.
Potřebujeme porozumět, jak si Ježíš představuje vzájemný vztah.
Potřebujeme mít jasno v tom, co nám Ježíš říká a k čemu nás vede.

Kolik užitku pro život mi podobenství o rozdílné půdě přinese?

	2011
15. neděle v mezidobí       Iz 55:10–11       Ř 8:18–23       Mt 13:1–23       10. července 2011

Začátek léta přináší první ovoce, třešně, jahody, borůvky …
V naší církvi to vypadá podobně, jsou svěceni noví kněží, slaví se primice, lidé si přicházejí pro novokněžská požehnání … (Je to ovoce modliteb „za nová kněžská povolání“?)
Co z toho všeho vzejde? 

S dětmi se shodneme, že k životu potřebujeme: péči o tělo (to, co dostáváme doma: jídlo, teplo) a blízkost druhých (slovo a náruč).
To dostáváme od rodičů i od Boha. I my se učíme dávat.

Bůh nám dal velkou výbavu: život (schopnost poznávat a tvořit) a svět.
Navíc nás osobně vzdělává a nabízí nám další přátelskou pomoc (svátosti).
Soužití a spolupráce je nemožná bez komunikace (každý manžel a rodič to ví).
Slova a řeč jsou základním prostředkem domluvy.

Izrael je lidem knihy (Slova Božího). Odtud vychází všeobecná vysoká úroveň židů (i mravní) a jejich soudržnost. 

55. kap. Izajáše je významná. 

Spolu s podobenstvím o rozsévači patří k základním (a určujícím) textům.
Škoda, že my tyto texty silně podceňujeme. Místo učednictví a spolupráce (marně) sháníme hotové „produkty“. 

Ježíšova podobenství jsou třetí vyučovací kapitolou Ježíšova vyučování. 
Říkáme si, že biblické vyučování je geniální. Umožňuje nám poznávání toho největšího, co existuje. Ježíšovu vyučování porozuměly i ženy, které neuměly číst a psát.
Podobenství je modelem.

Podobenstvím o rozsévači se nás Ježíš nejprve ptá: „Jakou půdou chceš být, kolik práce věnuješ porozumění Bohu?“
Slovo může být darem.
Se slovem druhého je třeba pracovat a odpovědět na ně. Přijmout je nebo odmítnout.

Před týdnem jsme slyšeli zarážející slova: „Všechno je mi dáno od Otce; a nikdo nezná Syna než Otec, ani Otce nezná nikdo než Syn – a ten, komu by to Syn chtěl zjevit.“ (Mt 11:27)
Ježíš si váží nejen nás, ale i sám sebe. Nemarní čas s hlupáky. (Hloupý je líný a zbabělý ptát se a učit se. Nikdo se nenarodí hloupý.)
Ježíš se věnuje těm, kteří chtějí poznávat a růst – věnuje se „maličkým“.
Vyučování předpokládá spolupráci. 

Je zážitkem si vyzkoušet genialitu Ježíšova vyučování. Skoro každý rok se přimlouvám, aby rodiče nebo prarodiče s dětmi před žněmi vyhrábli na poli trs obilí a na vlastní oči se přesvědčili, kolik stébel vyroste z jednoho zrna a spočítali zrna v jednotlivých klasech a sečetli je. Nejen děti to bude bavit. Nejvíce se naučíme vyučováním druhých. 

Nechme děti posoudit, jestli je Ježíš tvrdý, přísný nebo moudrý a pevný, když „nehází perly sviním“.
Děti rozumí slovům: „Kdo má, tomu bude dáno a bude mít ještě víc; ale kdo nemá, tomu bude odňato i to, co má“. 

K vysvětlení dětem, jak se tenkrát na poli selo, si můžeme informace sehnat. Každý, kdo ví, jak hřejí kameny na skalce, může dětem vysvětlit, jak to bylo se zrny na kamenité půdě.
Lehce dětem vysvětlíme, jak alkohol působí v lidském mozku, že se člověk potácí, neví, co mluví a nemá nad sebou vládu, co udělají s narkomanem drogy. Větší děti už znají působení virů v počítači. Pomocí dnešních příkladů jim můžeme vysvětlit, že nám ďábel může vymazat důležité informace v mozku a naopak nám nasadit svůj program. 

Ježíš ví, že nám dává veliký dar.
S dary se nešeredí!
Ježíš, tomu, kdo nezpracoval podobenství o rozsévači, neřekl komentář k dalšímu podobenství. (Bez vysvětlení podobenství nikdo neporozumí. Tak mnoho lidí slyšelo další Ježíšova vyprávění, poslouchali a poslouchali, ale nebylo jim to nic platné. Někdy chtěli Ježíše korunovat v Jeruzalémě a nakonec mu napařili na hlavu čepici z trní.

„Do které party chceš patřit ty?“ ptá se Ježíš mě i tebe.
„Jakou půdou pro boží slovo chceš být? O jak velikou úrodu stojíš, kolik úsilí a času si na boží slovo vyhradíš? Tolik, kolik na noviny?“

Ježíš chce, aby nás poznávání světa i Boha bavilo a těšilo. 

	2008
15. neděle v mezidobí       Iz 55:10–11       Ř 8:18–23       Mt 13:1–23       13. července 2008

V úryvku dnešního evangelia je mnoho informací. Stihneme si všimnout jen něčeho.
Před týdnem jsme slyšeli Ježíšovo upozornění na hodnotu jeho vyučování.
Není břemenem a je geniální.
Ježíš svá podobenství volil ze známých zkušeností tehdejších lidí. My si potřebujeme udělat exkurzi do těchto oblastí, ale to není nic nepřekonatelného. 

Dnešní podobenství mluví o obilném poli.
Dal jsem rodičům a dětem úkol: vyhrábnout z pole trs obilí, zjistit kolik stébel vyroste z jednoho zrna a spočítat zrna v jednotlivých klasech a sečíst je.

Ježíš z nás nedělá primitivy. Ví, že praktické poznávání je zajímavé a víc nás baví než poznávání teoretické. Bavily nás pokusy a vlastní prozkoumávání.
Ježíš učí zajímavě a názorně. Kdo na způsob jeho vyučování přistoupí, bude velice spokojený. Porozumí vyučované látce a bude schopen používat poznané i v dalších praktických věcech. Bude si podobenství do smrti pamatovat (na rozdíl od definic – ty jsem já dávno zapomněl).
„Maličký“ si ověří vysokou účinnost Ježíšova vyučování. „Moudří a chytří“ mávnou rukou. (Pokaždé mě překvapuje, kolik lidí je například přesvědčeno, že „ví“, jak to s trsem obilí je a ještě tvrdí: „Já jsem z vesnice“.) 

Ježíš učil dospělé, ne děti. Ale je vidět čeho si všímal, jaký měl vhled do věcí a že neodděloval věci duchovní a „světské“.
Kdož ví, co všechno jako kluk s dětmi společně zkoumal (určitě dětské hry vedl).

Dnes se na některých školách zavádí nový způsob vyučování – podobný vyučování Ježíšovu. 
Ze všech podobenství je to o rozsévači nejdůležitější.
Je třeba vědět, jak se tenkrát selo … (pokud to nevíme přesně, nestyďme se zeptat). Všechno je třeba si představit.

Podobenství se nás ptá: „Čím pro tebe Boží slovo je?
Co od Božího slova očekáváš?
Jakého výnosu chceš docílit?
Jakou půdou chceš být?
Kolik vlastní práce chceš do porozumění Božímu slovu vložit?“
Tak je to u každé činnosti.

Máme zaznamenán Ježíšův výklad podobenství. 
Jedni si poslechnou Slovo Boží a hned ho zapomenou. Ďábel jim to vymaže z mozku.
Kdo si nepřečte texty před bohoslužbou, kdo jen na slova: „Slyšeli jsme slovo Boží“ odpoví: „Sláva tobě, Kriste“ a neotevře si Bibli, co může očekávat?
Jak je to s tím ďáblem? Uvedu příklad.
V kostele slyšíme texty o manželství, ale pak vidíme mnoho filmů, kde se někdo zamiluje do druhého a hned se k němu má … Pokud pro nás slovo Boží není nejdůležitější moudrostí a cestou k pěknému manželství, pokud s Božím slovem nepracujeme a nenosíme je v srdci, pokud se dostatečně nenamáháme ve svém manželství – pak nikoho nepřekvapí, že když se někdo zamiluje a zareaguje jak viděl v těch bláhových filmech. Uvěří svému citu, nechá se oklamat a přijde o to, co má …
Mohl bych z manželské poradny vyprávět. Zamilovanost je ošidná a nebezpečná. 

Jak to je na „skalnaté půdě“ ví každý skalkař. Kameny na skalce se přes den nahřejí a teplo přispívá k růstu rostlin. Skalničky ale nepotřebují tolik vláhy jako třeba obilí.
Na „skalnaté půdě“ zrno sice rychle vzklíčí, ale dalším teplem v mělké půdě to málo vláhy zmizí a rostlinka – jak rychle vzklíčila, tak rychle uvadne.
Co je tou důležitou vláhou pro nás?
Podobenství učí: Někteří lidé přijmou Slovo Boží ukvapeně. Nadšení nestačí, je třeba si Ježíšova slova promyslet a ověřovat. Kdo to neudělá, nadchne se brzy zase pro něco jiného. Nebo nevytrvá.
Lehko nabyl – nadšení – a lehko pozbyl.
Čtu-li evangelia povrchně a zůstanu-li pouze u nadšení a nedosadím-li si tam vlastní zkušenosti, dopadnu jako rostlina, která nezapustila kořeny.

Všechno je třeba pořádně promyslet. Ideálem podle Ježíše, je, abychom mu dokázali vnitřně přitakat, dát mu za pravdu a ne se pouze něco formálně naučit. Potřebujeme se snažit mít ve vztahu s Bohem jasno a neříkat jen: „Já věřím, doufám a nadevšechno miluji“, aniž rozumím tomu, co říkám.

Jedna studentka vyprávěla, jak se naučila zpaměti nakreslit řez hranolem, aniž tomu rozuměla. Já bych nebyl schopen si tolik jednotlivých kroků zapamatovat.
I v náboženství platí: Raději méně tvrdit, ale pořádně tomu rozumět.
Potřebujeme evangeliu rozumět, ne jen jej umět citovat. Pozor na to! Tato záměna je velmi zákeřná. V historii se vedly války kvůli tomu, aby se mohla Bible číst. Ale ani křižáci, ani husité Písmo pořádně nečetli. A nestačí jen číst, ale rozumět mu. Potřebuji porozumět a vnitřně s ním souhlasit. To je pracné. Laciná cesta k tomu nevede.
Nestačí pouze říkat: „Já tomu věřím“.
V obchodě, v práci, ve smlouvách jednáme také obezřetně, přepočítáváme si, ověřujeme …
Nestačí se před svatbou spokojit jen s tím, že „on chodí do kostela“.
„Říkal mi, že přestane pít.“
„Nebude mi bránit chodit do kostela …“

Věřit podle Ježíše znamená – dát Bohu za pravdu.

Každý hospodář ví, co obilí ohrožuje. Nepodcení plevel (a trní).
Nejen ve škole jsme se učili, že rostlina potřebuje ke svému růstu dost vláhy, prostoru a světla. Kdo z nás něco nepěstoval?
Ježíš je šikovný, vychází z našich zkušeností a na nich nám vysvětluje, jak to s božím královstvím je.
Vyprávěli nám, jak málo lidí v západních zemích „chodí do kostela“. Dnes jsme stejně postiženi. Řada jiných zájmů udusí povrchní vztah k Bohu. Kdo neobjeví a nezíská k Bohu osobní vztah, osobní přátelství odejde jinam. Nemluvím o zlu, svět je zajímavý a lákavý.
Řada lidí, kteří se s námi modlili, zpívali stejné písně, stáli vedle nás u stolu Páně, už tady nejsou.
Tak je to ve všem. Řada manželů, kteří spolu, jedli, pili, spali, slavili Vánoce i narozeniny, spolu pracovali i tančili, zplodili spolu řadu dětí, odešla jinam. Nejde o soud, jde o pěkný život a o cestu k němu, jak snížit množství slz, zklamání, trpkosti a zoufalství. Jde o hledání cesty a pravého štěstí.
Podobenství o rozsévači je klíčové. Ježíš říká: „Jak chcete pochopit další podobenství a Boží slovo vůbec (jak chcete porozumět Bohu, když tomu nebudete věnovat to, co je třeba), pokud neporozumíte podobenství o rozsévači?
Toto podobenství má platnost ve všech oborech. Ve všem záleží na pečlivém naslouchání a kolik jsem ochoten pro určitou věc udělat. Naši předkové četli Bibli mizerně a prali se kvůli věcem vytrženým ze souvislostí. My se potřebujeme naučit Bibli číst pečlivěji.

Jako rostlina může růst jedině tehdy, má-li dost vláhy a živin pro „stavební materiál“ své existence, tak náš vztah k Bohu může růst a prospívat jen tehdy, pokud si umím získat vše nutné k porozumění Bohu. Při čtení Písma (k porozumění Bohu při čtení Bible) potřebuji promýšlet co slyším, ověřovat, porovnávat si vlastní zážitky a dosazovat si k tomu vlastní zkušenosti.
Rozsévač je skvělý, umí učit, ale Boží slovo potřebuje u mě (ve mně) nacházet živnou půdu a dostatečnou vláhu.

Nejen nečtením Písma, ale i nesprávným výkladem, nesprávným čtením, nesprávným nasloucháním se můžeme s Ježíšem míjet.
Ježíš umí svou práci; dostatečně vysvětloval, jak to je v božím království a přece mu mnoho lidí neporozumělo.
Jinou představu o božím království měla matka synů Zebedeových, když chtěla, aby jeden byl premiérem a druhý ministrem zahraničí. A pozor! Jan a Jakub s ní souhlasili. Neřekli, mami, mluvíš nesmysly.
Nemyslím-li si, že bych byl lepší posluchač a učedník než Jan a Jakub, neměl bych podcenit poznávání Boha – je to největší a nejdůležitější poznání pro život.

Řada lidí byla Ježíšovým kázáním nadšena. Neříkali jako my po čtení evangelia: „Sláva tobě, Kriste“, byli tak nadšení (i když Ježíši nerozuměli), že volali: „Hosana, synu Davidovu …“ Prohlašovali jej za Krále a zasvěcovali mu svá srdce i srdce jiných, za Krále svého národa …“
Učedníci se dostali dál, ale i řada z nich po čase od Ježíše odešla. Jidáš se dostal dokonce mezi apoštoly, a přesto nakonec od Ježíše vnitřně odešel.

Stále se to opakuje. Jsme nadšení křtem děťátka, prvním svatým přijímáním, biřmováním, svatbou, … ale ne každý objeví a přijme Ježíšovo přátelství. Někteří vytrvají.

První krok k učednictví je, že se člověk ptá: „Já tomu nerozumím. Prosím, můžeš mi poskytnout osvětlení?“
Mnoho lidí si neuvědomovalo kdysi a neuvědomuje ani dnes, že je pro ně Ježíšovo slovo nesrozumitelné. Bývá jich drtivá většina.
Když se jim začíná život bortit, hledají chybu všude jinde než u sebe.

Kdyby se u nás Ježíš objevil, kdo z nás by se s Ježíšem přátelil? Kdo by mu chodil naslouchat – k jeho stolu v hospodě, v synagóze nebo pod širým nebem?
Lze si to ověřit.
Ježíš naříkal: „Jak je mohu uzdravit, když nechtějí vidět ani slyšet to, co je zřejmé, co umím vyložit tak, aby to pochopilo i větší dítě.

My máme možnosti o jakých se dříve lidem ani nesnilo. Využijeme-li je, bude z nás mít Ježíš radost jako má učitel radost ze svých dobrých studentů.
Blahoslavení, kteří se nechají přivést k porozumění sobě, druhým a k porozuměním Bohu. Ti, kteří se zasvětí této cestě, stanou se dcerami a syny Božími a budou požehnáním pro boží království.
	16. neděle v mezidobí

	2020
16. neděle v mezidobí       Mdr 12:13. 16–19       Ř 8:26–27       Mt 13:24–43       19. července 2020

Bůh nám dává řadu velikých darů, které v nás mají přinášet užitek.
K čemu by nám byla moudrost nebo svoboda projevu, kdybychom neměli co říci? Za obdarování jsme odpovědní. Rodiče nemají zanedbávat výchovu svých děti. Ježíšovi učedníci mají nést patřičné ovoce.

Před týdnem jsme (opět) slyšeli klíčové podobenství o rozsévači. Evangelium nám připravilo „domácí“ úlohu:
Jak úrodnou půdou pro boží slovo jsem? Jak si Ježíšova vyučování považuji, nakolik mu naslouchám, kolik času a péče mu věnuji a jaký užitek přináším?
(Kolik vytěžím z pravdivých slov druhých lidí?)

Dostal jsem dotaz, proč Ježíš mluvil v podobenstvích a ne přímo.
Nemohu každý rok vykládat všechno. Jako Ježíš u většiny Izraelitů předpokládal znalosti z „Mojžíšova vyučování“, tak i my předpokládáme znalosti z dřívějších Ježíšových vyučovacích lekcí.
Pokud se někdo ptá na něco, co jsme si říkali v minulých letech, měl bych ho správně odkázat na lekce minutých let. Ale poctivým tazatelům se má dostat odpovědi.
Ježíšova podobenství jsou výtečnou vyučovací technikou umožňující nám pochopení největšího poznání – o životě s Bohem. 
Říkáme si – k Ježíšovu podobenství nutně patří výklad. 
Výklad je klíčem k porozumění (kdyby nám někdo daroval zámek, ale nedal nám klíč, byl by nám zámek k ničemu).

Ježíšova podobenství nám slouží k porozumění, ale také jsou sítem.
Ježíše si přicházeli poslechnout různí lidé (zástup), které nějakým způsobem Ježíš zaujal. Přicházeli z různých pohnutek a úmyslů:
 –	otevření, poctivě hledající boží moudrost.
 –	zatuhlí učedníci rabínů, přesvědčení, že už všemu rozumějí (tvrdí strážci morálky a „tradice otců“)
 –	diskutéři, kteří svou inteligencí rádi porážejí druhé
 –	„Mistři“, kteří jsou učedníky sebe samých
 –	povýšení a primitivní rozumbradové
 –	chvilkoví nadšenci
 –	udavači
 –	 …
Ježíš měl zdravé sebevědomí – jeho slovo má svou hodnotu, ale nikomu nic nevnucuje. Boží království je živým pokladem, který je vytvářen vzájemnými dobrými vztahy. Stojí na vzájemné službě.
„Vám je dáno porozumět božímu království, ale ti, kteří o to nemají zájem, neporozumí, moje slova po nich sjedou jako voda po stěně.“
Ježíš věděl, že bude v krátké době zlikvidován. Nemá cenu ztrácet čas s těmi, kteří nehledají, obtěžují nebo se staví proti.

Jeho – Ježíšova – podobenství jsou také sítem, oddělujícím „zrno od plev“.

Ježíš není tvrdým hospodářem, pracuje pro nás do roztrhání těla.
S Izaiášem (Iz 6:9–13) naříká nad zatvrzelostí a povýšeností Izraelitů, kteří nestojí o radu a pomoc. Srov. J 12:37–41; Sk 28:25–27

Ježíš je nejtrpělivější učitel. Krok za krokem nás laskavě a věrně provází na naší cestě životem („nalomenou třtinu nedolomí“). Kdyby nám všechno řekl najednou, nařídil z pozice své moci a svou pravdu nám dokázal (například sestoupil z kříže), „povalil by nás na zem“. (Kaifáš by se ze strachu stal jeho otrokem. Ale to by Boha (a Ježíše) netěšilo. Ani nám se nelíbí zištnost a neupřímnost překabátěnců.)
Ano, vede nás k dospělosti – k odpovědnosti za to, co slyšíme a vidíme. 
Jsme vybaveni a vedeni k dobru. My sami se hlásíme k odpovědnosti za svá jednání.

„Nebudete-li otevření jako děti, do božího království nevejdete. (Mt 18:3).
„Nebude-li vaše spravedlnost o mnoho přesahovat spravedlnost zákoníků a farizeů, jistě nevejdete do království nebeského.“ (Mt 5:20)
Na spravedlnosti stojí život (i v božím království).
„Blahopřeji toužícím po Duchu božím, neboť jejich je království nebeské.
Blahopřeji těm, kdo hladovějí a žízní po spravedlnosti …
Blahopřeji těm, kdo jsou pronásledováni pro spravedlnost, neboť jejich je království nebeské.“
(Mt 5:1n)

Otevřenost pro nové je charakteristikou učedníků.
Otevřenost a pružnost je určitou dovedností, kterou si máme stále pěstovat. („Blahopřeji lidem čistého srdce“ Mt 5:8)
Dobrá rada nebo nápad mohou být na první pohled nenápadné, říká Bible i pohádky. Rozvážný člověk je zkoumá a nechá si poradit. Otevřený naslouchá učitelům, všímá si, jak pracují šikovní lidé.
Namyšlený je hlupákem (Písmo má hloupost za hřích, je ovocem pýchy, lenosti a strachu se ptát).

Kdo je poctivý v učení, kdo nenechal ležet ladem podobenství o rozsévači, tomu dnešní čtení z evangelia nabízí další poznání skrze další podobenství.

Bůh do našeho srdce zasévá dobré dary – ty máme rozvíjet. Ale také se do našeho pole dostávají nedobrá semena.

V podobenství o jedovatém jílku mámivém v pšeničném poli nám Ježíš odkrývá, kde se zlo v nás bere, jak je nebezpečné a jak se mu vyhýbat.

Církev má pečovat o pramen vody živé – o boží slovo. To, že v našich překladech je místo jílku stále uváděn plevel nebo koukol je vážným proviněním vůči Ježíšovu poslání. Je to jako kdyby někdo jedovatou houbu zaměnil za houbu nevalné chuti. Starší čeští biblisté: Jan Hejčl, Josef Miklík, Rudolf Col, o jílku mámivém dobře věděli.
Koukol a další plevely jsou velmi brzy rozpoznatelné.
Všelijaké lotry Ježíš přirovnává k trní (Mt 13:7). Trní je na první pohled jiné než pšenice, lumpové často vypadají jinak než lidé zbožní.
Jílek je obrazem falešné zbožnosti. Jílek dlouho vypadá jako pšenice, falešná zbožnost se tváří jako pravá (podobně se maskuje vlk v rouchu beránčím).

Nevěřte těm, kteří tvrdí, že jde o plevel. Jsou nebezpeční, pyšně si hrají na všeznalce (opovrhují Ježíšovu moudrostí) a trestuhodně odvádějí lidi od smrtelného nebezpečí, před kterým nás Ježíš varuje.
Ježíš nás pověřuje apoštolátem božího slova i apoštolátem služby potřebným.
„Kdo není se mnou, je proti mně; a kdo se mnou neshromažďuje, rozptyluje“ (Mt 12:30)

Podrobně jsme o tomto podobenství v minulých letech mluvili.

 „Máme jílek vytrhat?,“ ptají se sedláka zaměstnanci. „Nechte obojí růst až do žní, udělali byste víc škody než užitku.“
Jak bychom dopadli, kdyby Bůh jednal podle chytrolínů, kteří druhým přejí, aby každého, kdo páchá zlo, okamžitě srazil blesk.

Jílek se nemůže stát pšenicí, jedovatá potravina se nemůže stát životadárnou. Ale hříšník se může obrátit. Bůh svým milosrdenstvím nabízí člověku pomoc. Dává nám dost možností k obrácení a nápravě (vzpomeňme na Josefovy bratry, Davida, apoštoly, Šavla – Pavla …)

To neznamená, že máme ke zlu mlčet, Ježíš na nikoho pasti nenastražil, svým odpůrcům (včetně Jidáše) stále říkal, co dělají špatně a snažil se je získat na stranu boží.
Ale ten, kdo zmaří boží nabídky k osvojení si dobrých návyků, kdo nestojí o nebeské království nebo ten, kdo se tam chce vloudit bez ochoty sloužit druhým a dávat jim přednost před sebou, ten nevejde.

V druhém čtení Pavel mluví o umění modlitby.
Říkáme si, jak je slovo modlitba devalvované, co vše se za modlitbu vydává.
Mluvme tedy raději o setkání s Bohem a o komunikaci (nejde jen o slova) s ním.

Lidé shánějí všelijaké návody k modlitbě, k meditaci a kontemplaci … – Nic u toho nesnižuji, ale naslouchejme Bohu ještě více než lidem.

Bůh nám říká: „Jste u mě doma.
Rozumím vám víc než vy sami sobě.
Přeji vám víc než vy sami sobě.
Vaše drahé mám víc rád než vy je. Pečuji o ně více než vy.
O tom všem nepochybujte, na to se můžete spolehnout. Ano, všímejte si nesčíslných projevů mé štědrosti k vám, abyste věděli o velikosti mého přátelství k vám.!“

V Písmu je popsáno mnoho setkání lidí s Bohem. Z některých rozhovorů měl Ježíš radost …
Podobně rozpoznáváme, která jednání lidí mezi sebou a jejich vzájemné rozhovory se Bohu líbily, nebo které neschvaluje.
Z toho všeho se učíme Bohu rozumět.

Ještě do toho vložím – Co znamenají slova: „Duch se za nás přimlouvá“?
U koho se přimlouvá? U Boha, nebo u nás? 

Nemohu se druhého ptát, jak se modlí, to je velice intimní záležitost. Mohu říci, jak se já setkávám s Bohem. Není třeba mu říkat něco o mém životě nebo o těch, na kterých mně záleží. Ví vše.
Stavím se před něj bez toho, abych si na něco hrál. Ví o mně vše, zná mou touhu i mou ubohost. Mám nějakou zkušenost s jeho přejícností.
Snažím se mu „naslouchat“.
Čím víc jej poznávám, tím víc mě napadá, co by mně řekl (co mně snad říká). Duch mně, podle Ježíšova slibu, tiše(!) napovídá to, co nás Ježíš vyučuje.
Na mně je, abych rozpoznával, co ke mně přichází od Ducha božího a co od ducha protibožího – ten se hlasitě(!) prosazuje.
Setkání s Bohem nás obohacuje a proměňuje.

Výše jsem mluvil o trénování otevřenosti novému a k ochotě vážit si toho, co mně říkají druzí (přinejmenším ti, kteří mne mají rádi a jsou moudřejší než já).
I špatné jednání druhých mně nastavuje zrcadlo, zda nejednám stejně nebo podobně.
Později jsem začal naslouchat i tomu, co mně říkají i ti, kteří mě nemají rádi. I oni mohou mít v něčem pravdu.
Je výhodné o tom všem přemýšlet před Tváří boží. Může se nám to stát nejlepší supervizí – můžeme to zkoumat z božího nadhledu.
Opět povím, čím více Boha poznávám a rozumím mu, tím více mohu dát na to, co jsem rozpoznal za vnuknutí Ducha.

K tomu povím jednu poznámku. Mluvíme o jazycích lásky, snažíme se pojmenovat své jazyky lásky i jazyky druhých. Vyjadřování se v některých jazycích druhých se snažíme osvojit …
Bůh k nám mluví mnoha jazyky lásky …
Ukazuje nám a projevuje se svou inteligencí, vynalézavou štědrostí k nám, spravedlností, věrností … a také krásou. I krásou svého slova, i genialitou a nápaditostí Ježíšových podobenství.
Jsem nadšen z Ježíšových podobenství … jsem unesen i tímto jeho krásným jazykem lásky, který mně prokazuje.

První čtení mluví o veliké trpělivosti, laskavosti, shovívavosti a milosrdenství Boha k nám ... 

	2017
16. neděle v mezidobí       Mdr 12:13. 16–19       Ř 8:26–27       Mt 13:24–43       23. července 2017

Bůh a dobří lidé nám ukazují krásu dobra a svobody.
Od Boha a blízkých jsme mnohokrát zakusili odpuštění.
Je ale rozdíl mezi ublížením ze slabosti nebo vědomým pácháním zla, z pomsty, z nenávisti nebo „jen tak“ ze škodolibosti (to je nám nepochopitelné).

Porozumění podobenství o kvasu není obtížné, kdekdo doma peče chléb …
K porozumění podobenství o semeni hořčice stačí informace: „V Izraeli roste dvouletá hořčice černá, dosahující výše až 4 metrů. Druhým rokem na ni mohou hnízdit ptáci – my máme druhým (pohanům) ukazovat a poskytovat bezpečí Ježíšových přátel.

Z pomstychtivosti, ze zlého někdy lidé zapálili jiným pole s obilím. Vyčíhali si chvíli, kdy bylo obilí suché a … Jenže ve dne kouř, v noci oheň hned zdaleka ukáže co se děje … Proto někteří zákeřně naseli druhému na poli jílek mámivý. Už ve starověku byl takový pachatel popravován.
O podobenství o jílku mámivém mluvívám často – i proto, že dodneška spí. 
Nebezpečnost jílku (na rozdíl od jiných plevelů) je v tom, že se dlouho podobá pšenici. Jedovatá zbožnost se podobá zbožnosti pravé a tím mate lidi.
Máme o ní vědět a hlídat si ji v sobě.

Pole nemůže ovlivnit rozsévače, dobrého ani špatného, nemůže se bránit. My dobrořečíme Kristu za jeho vyučování, díky němuž rozpoznáváme nebezpečí, nepřítele, své neblahé sklony a svou pohodlnost (které se nechce bdít, přemýšlet, rozpoznávat podvrh a včas se bránit).

Zřídkakdy mluvím o ďáblu. Ale nepřehlížím ho a nepodceňuji nepřítele. Před týdnem evangelium také o ďáblu mluvilo. 

Nás okouzlil svou krásou Bůh. O něj se opíráme, na něj se učíme spoléhat, důvěřovat mu. Kdo se nechá ochromit ďáblem, dává mu moc nad sebou. Strach vydává ustrašeného do rukou toho, kdo straší a nás ohrožuje. (I v politice.)
Hospodin říká: „Není, kdo by tě vytrhl z mé náruče“. (Srov. Iz 43:13). Na nás ale je, komu dovolíme, aby nás objímal. Některá obětí jsou smrtelná. 

Chytáme se do různých osidel (lidová moudrost říká:“Není na světě rybička, aby na ni nebyla udička“).
Na nás si ďábel nepřijde s pokušením vyloupit banku. Na „ctnostné“ a „hodné“ líčí falešnou zbožnost …
Díky Ježíšovu vyučování můžeme včas rozpoznávat, jak se jedovatá zbožnost projevuje.
Právem máme obavy z nemocí, z těch smrtelných zvláště. Vzděláváme se, abychom se vyvarovali příčin, které je vyvolávají, včas rozpoznali jejich příznaky a vyhledali odbornou pomoc.
Běda těm, kteří ohrožení podcení nebo nepřemohou ochromující strach z nemoci. (Někteří lidé neměli rakovinu, ale následkem strachu ji nakonec dostali a umřeli na ni. Jiní nevěděli, že v sobě rakovinu nosili a umřeli na něco jiného. Strach je zlý.

Ježíš uměl rozlišovat. Jen některé prohlašuje za své přátele.
Před některými lidmi důrazně varuje. A učí nás rozlišovat. 

Ďábel nás mate, abychom nerozpoznávali dobro od zla, moudrost od hlouposti a naivity. Charakter je velice důležitý. (Charakterní člověk si pěstuje soudnost a nepřijme funkci, na kterou nemá.)

Někteří máme silný sklon druhé rychle odsuzovat.
Jiní naopak tíhnou k naivnímu bezbřehému důvěřování každému. Kdo o každém nápadníkovi své dcery prohlašuje: „To bude dobrý“, může se dočkat trpkých konců. Kdo půjčí peníze komukoliv, může zaplakat nad výdělkem. Kdo nabídne přátelství někomu, kdo není přátelství schopen, dočká se velkého zklamání. (Přítel nemusí být dokonalý, přátelství unese i zradu, pokud se ten, kdo selhal, snaží o nápravu, ale přítel je někdo, komu záleží na své vlastní pravdivosti.)

S Ježíšovým vyučováním, včetně podobenství, je třeba pracovat.
Kdo z Ježíšových současníků si zvolil jedovatou zbožnost? Jak se projevuje? Jaké ovoce nese?
Co lidem tohoto druhu vadilo? Na čem lpěli? Čím a jak pronásledovali ostatní?
Jak vypadá nepravá zbožnost dnes?
Na druhých ji lépe vidíme. Ale pokaždé, když vidím druhého jednat nedobře, mám se ptát, nejednám-li podobně?
Ježíš říká, nevytrhávejte jílek. Ta slova míří dál. Jílek se nemůže změnit na pšenici. Ale špatný se může napravit (a dobrý se může zvrhnout – jako třeba ďábel).
Špatné jednání druhých nemáme ztotožňovat s člověkem. Ale nemáme být hloupí nebo naivní.
Zlo si máme držet daleko od těla. Škodolibě strhuje do propasti další lidi.

K jakým lidem mluvil Ježíš nejpřísněji?
Některým blahopřál, jiným říkal: „Běda vám!“.
Co znamenají slova z Mt 23:15?
O kom mluví ve 23. kap. Matoušova evangelia?

Koho přitahuje moc, má si na ni dávat velký pozor.
Koho přitahuje sláva, alkohol …, kdo byl šikanován, ať …
Slušný a zbožný člověk ať si hlídá svůj jílek – falešnou zbožnost – na svém poli.
S čím asi na mě ďábel přichází?

Na ďábla se vymlouvat nemůžeme, Ježíšovo přátelství a jeho pomoc jsou silnější než moc ďábla.
Německo 1. pol. 20. století bylo nemocné i bez Hitlera …
Jak to, že se necháme znovu a znovu ohloupit podvodníky?
Kdo chce, může se od Boha naučit přemýšlet a rozpoznávat dobro od zla.

Otázky:
Proč Ježíše přijalo tak málo židů?
Jakým typem lidí byli ti, o kterých Ježíš prohlásil: „Běda tobě Chorazin, Betsaido a Kafarnaum!“? (Srov. Mt 11. kap.)

	2014
16. neděle v mezidobí       Mdr 12:13. 16–19       Ř 8:26–27       Mt 13:24–43       20. července 2014

Kde se uprostřed lidu božího bere zlo? Nesnášenlivost, pomluvy, nepřátelství, nenávist, fanatismus. (Konečně o tom římský biskup mluví, dříve jakoby to nikdo neviděl.)
Ti, kteří mají zbožné řeči, mají v srdci zlobu. Ve jménu Boha Milosrdného plivou a šíří jed.
Před týdnem jsme slyšeli: „Pozor, existuje někdo, kdo nám krade boží slova z paměti.“

Učedníci se ptali: „Kde se v lidu božím bere inkvizice, která druhého vláčí bahnem pomluv, a zákeřně likviduje nejlepší lidi církve? Kde se to v člověku bere?

Na tu otázku Ježíš vypráví (dodneška) podobenství o jílku mámivém. To patří mezi tři nejdůležitější podobenství. Tím, že byl jílek (zizanion) překládán jako plevel nebo koukol, se otupilo ostří tohoto varování. Už jsme o podobenství podrobněji mluvili. 

Zlo si někdy dá na čepici znamení smrti (jako nacističtí vojáci), ale někdy vystupuje v církevním hávu.
Jsme tím vždy překvapeni, to bychom nečekali, je to nenápadné.

„Nepřítel seje, když lidé spí.“
Ukolébáváme se nebo se necháváme ukolébávat tvrzením, že „naše“ zbožnost je ta pravá. Nakažený nepravou zbožností o sobě nepochybuje, „ví“, jak je vše správně, je nesnášenlivý k lidem jiných názorů, neštítí se lží, pomluv a osočování. 

Pozor: příznakem jedovaté zbožnosti je hněv proti těm, kteří mají jiné náboženské názory a nesnášenlivost.
Jedovatá zbožnost se šíří nenápadně, zákeřně. Pod pláštíkem tmy. Vyrazí na světlo, až když upevnila své pozice a pomluvami zničila důvěryhodnost těch, které nesnáší a pokládá za největší nepřátele.
„Zizaniovci“ nectí Ježíšovo pravidlo „Máš-li něco proti druhému, běž si to s ním nejprve vyříkat z očí do očí“. Jsou zákeřní a jsou si jisti svým názorem.

Zizánie – jílek, jedovatá zbožnost, je největším nebezpečím; je horší než hřích sodomský (tím nebyly homosexuální praktiky), srov. Mt 11:12–30. 

Mýlí se ten, kdo si myslí, že my „kosteloví“ jsme automaticky pšenicí. (To jsem slyšel včera v náboženském vysílání jisté televize.) Každý jsme polem s pšenicí a jílkem. I apoštolé byli nakaženi jedovatou zbožností (povyšovali se, byli nesnášenliví, ubližovali).

Jedovatá zbožnost je zákeřná, působí v dějinách nevyčíslitelné krutosti. Bojuje „mečem a ohněm“ přesto, že takový způsob Ježíš výslovně zakázal.
Řídí se heslem: „Účel světí prostředky.“
Svaluje zločiny na jiné. Tvrdí, že i Ježíšovo ukřižování vymyslel a plánoval Bůh.
„Jílek“ nemáme vytrhávat (člověk se může obrátit), ale nemáme před ním zavírat oči, nepojmenovávat jej u sebe i u druhých, nevarovat před ním.
Nakažený zamořuje své děti nebo farníky falešnou zbožností, povýšeností („my to víme správně“) a nesnášenlivostí. V některých rodinách se po generace drží.

Před dvěma týdny jsme si všímali, že Ježíš nazývá své učedníky „malými“ – jim Otec odhaluje největší věci (boží království).
V podobenství o hořčičném semenu Ježíš říká: „Jako z malého hořčičného semínka vyroste několikametrová rostlina, tak Boží království, které teprve začíná, vyroste do úctyhodných rozměrů a bude užitečné i těm, kteří v božím království zatím nejsou“.

Nejen v náboženství můžeme pozorovat, jak různě lidé myslí. Někdo žije spikleneckými teoriemi, někdo hledá poklady.
Někdo obdivuje Vůdce, uchyluje se pod jeho ochranu a přispívá na velkou hromadu (lokajské typy). Někam se zařadil a všechny další informace si už třídí na ty, které podporují jeho způsob vidění a ty druhé vytěsňuje (to je obecný jev – na který si máme dávat velký pozor). 

Můžeme prosit Ježíše o vyučení v jeho moudrosti a pokorně se otvírat jeho Duchu.
Spoléhat se jen na svůj odhad je velice riskantní. Ježíšovo varování před nepřítelem a jeho zákeřností nemáme podceňovat.

Přijmout náboženství jako světový názor je něco jiného než objevit vztah s Bohem jako důvěrné a krásné přátelství s Moudrostí.
Spolupracovat s Ježíšem je něco jiného než používání výroků Písma jako argumentů pro zdůvodnění svých názorů.
Z náboženství se lehce stane ideologie.

Čím víc budu s Ježíšem spolupracovat, tím víc poroste můj obdiv k jeho moudrosti, tím víc poroste můj vztah k němu.
Oceňme, že nás Bůh vede k ověřování si toho, co nám říká.
Každý dobrý rodič, učitel a trenér na jedné straně a každé dobré dítě, dobrý student a učedník na druhé straně, tomu rozumí.
Příklad:
Modlím se z povinnosti (kvůli dodržení nějakých závazků) nebo kvůli setkání s tím, kterého obdivuji? (Zpytuji své svědomí podle otázek: „Modlil jsem se nebo ne?“)
(Ne každá modlitba je Bohu příjemná. Zajímá mě to?)
Jdu ke Stolu Páně kvůli získání nějakých milostí nebo z touhy po blízkosti a porozumění? Pro radost z toho, že jsem Ježíši něco platný?
Nedělat hřích, je v živém vztahu málo. „Nechodím do hospody, za cizími ženskými a dávám ti peníze, tak co ode mne chceš?“

Některý kazatel chce jen potěšit lidi – to může zavánět populismem a pohodlností.
Jiný se snaží porozumět slovu Božímu. Ale pokud jen správně něco vyloží druhým a sám z toho nebude čerpat a podle toho žít, ocitne se mimo Ježíšovy přátele. Sníží se na pouhý nástroj.

Pokud se někdo zúčastní bohoslužeb, jen aby splnil svou náboženskou povinnost, aby získal „potřebné milosti“, je zištný, obchoduje s Bohem.

Nestačí vykořenit hříchy, je třeba víc a víc spolupracovat s Ježíšem.
Vím, že jsem malý, ale chci růst v porozumění Ježíši a do podoby Ježíše.

Manželé mají být jedno tělo a jedna duše.
Ježíš nepoužil obraz manželství pro naše vztahy s ním náhodně. Chce s námi být jedno tělo a jedna duše.
Z manželství víme, že porozumění s druhým vyžaduje velkou práci.
Je ale něco krásnějšího?

(V příloze nabízím článek Terezie Dubinové o situaci v Izraeli. Souhlasím se jejím pohledem na Izrael.
Mám jiné duchovní souřadnice, ale to je zde vedlejší.)

Příloha:
„IZRAEL A PALESTINA – POHLED NA SOUČASNÝ KONFLIKT Z JINÉHO ÚHLU“

MOJE MÍSTO
Na úvod bych, v duchu nejlepších tradic feministické hermeneutiky, měla popsat místo, na němž stojím… Jsem bílá žena středních let, žijící v míru, demokracii a dostatku. Národností Češka se čtvrtinou rusínské krve, cítím se spíše jako Evropanka. Nejsem nábožensky zařazena do tradičních patriarchálních náboženství, ač na přání prarodičů křtěna. Ctím duchovní dědictví minulosti, vnímám však jeho hranice, které je nutné v novém paradigmatu překročit. Božství cítím v duchu rabínského výroku „Bůh je ve všem, ale ne všechno je Bůh“. Osobně se vztahuji k ženskému Božství, abych vyrovnala mnoho tisíc let trvající diskriminaci a napomohla při jeho znovuzrození. V tomto životě nemám židovskou krev, moji rusínskou babičku však od jejích deseti do patnácti let vychovávala židovská rodina Šnajerova – dodnes si pamatuje pár slov z jidiš. Při studiu hebraistiky jsem zažila mnoho zvláštních stavů deja vu, věděla jsem věci, které jsem objektivně vědět neměla, a od první cesty do Izraele jsem měla neodbytný pocit návratu domů. Židovský způsob myšlení, jeho prastaré kořeny ve starověkém celistvém vnímání, moudrost rabínů, vysoká úroveň inteligence propojená s hlubinným vnímáním a emočním prožitkem, zralost vědomí, vnitřní i vnější disciplína a nároky na etické lidství, hloubka pochopení lidské povahy, odvaha začít stále znovu, ač sami proti většině pro svoji odlišnost a nekompromisní schopnost vidět světlo i stín – to všechno je pro mne stále nevysychajícím pramenem inspirace, ke kterému se vracím. V oboru židovských studií pracuji přes dvacet let. To je moje východisko.
IZRAELCI A PALESTINCI – OSOBNÍ ZKUŠENOST
V Izraeli jsem byla celkem pětkrát, z toho třikrát na déletrvajícím pobytu (včetně dvouměsíčního studia v Jeruzalémě), dohromady přes rok. Už při prvním pobytu – práci v kibucu pod Golanskými výšinami – mne zaujala výrazná vlastnost Izraelců, pro Čechy velmi inspirativní: občanská aktivita. Zdravě asertivní a sebevědomí, Izraelci sami aktivně řeší jakýkoliv problém, který se objeví. Z historie jsou naučeni nečekat, neboť zítra může být pozdě. Nemávnout rukou, že to „nějak dopadne“, „někdo to udělá“, „vláda se postará“. Někdy je jejich aktivita na hranici šílenství (český postoj by k tomu byl „to se nemůže povést“), ale jejich silná vůle a vytrvalost je vede k dotažení do více či méně úspěšného cíle. Vzpomínám na mnoho setkání s lidmi, jejichž přímočarost, otevřenost a sveřepost mi utkvěla. Muž, který koupil malý pozemek, obehnal ho plotem a chtěl v něm vybudovat „peace picnic area“, místo k odpočinku pro rodiny s dětmi, kde by, cituji, nebyly žádné války, žádné spory, a bylo by jedno, jaké má kdo vyznání či jakého je původu. Ráj na deseti krát deseti metrech, jeho osobní odpověď na pocit bezmoci v bahně blízkovýchodního konfliktu. Zakladatelé kibucu, kde jsme pracovali, vzpomínající na kamenitou hlínu, ze které vydobyli úrodnou půdu, moskyty přenášející malárii a večeře o suchém chlebu a pěti olivách – „říkali jsme si, že pět oliv má stejnou výživnou hodnotu jako vejce, takže vlastně jíme vejce.“ Anonymní ruka, která se natáhla z okénka auta s lahví plnou vody, když jsme s přítelem, dnes manželem, seděli na okraji silnice v třicetistupňovém teplíčku a stopovali: auto jelo opačným směrem, řidič pomohl aspoň takto. Hlídači památek, staří muži, které jsme pravidelně obcházeli (naším oblíbeným kouskem bylo dostopovat v pátek večer k plotu, nalézt v něm díru a přespat přímo v archeologických vykopávkách… ráno jsme slušně zaplatili, plni zážitků z nočních snů, vizí a zvuků). Jakou měli radost, když jsme na ně promluvili hebrejsky, a jak si dokázali užít setkání s kýmkoli při tak monotónní práci, jakou je „hlídání vykopávek“. To bylo pro mne osobně nejvíce inspirativní: schopnost být v přítomnosti a mít radost z maličkostí, nečekat, že v budoucnu…, protože v budoucnu… může být všechno jinak. Snažit se teď a tady. Mají to v DNA.
Setkání s Palestinci nebyla tak častá, nicméně při prvních pobytech jsme cestovali na místa, která se později dostala pod Palestinskou autonomii a už jsme se do nich nepodívali. Takže díky za Jericho či samařské kopce v blízkosti Taibe. A samozřejmě města, kde žijí izraelští Arabové: Akko, Nazaret, Betlém… A drúzské vesnice na severu: drúzskou pitu, velkou tenkou placku namazanou ovčím sýrem a posypanou kořením za´atar, jsme vyhodnotili jako jeden ze životních kulinářských zážitků a domů jsme si (k značnému údivu letištní bezpečnostní služby) vezli velkou drúzskou pánev nad oheň pro pečení těchto pit (v létě stále používáme). Setkali jsme se s velkou pohostinností a pozváními domů – tam nás překvapilo, jak výrazný je rozdíl mezi nepořádkem ve veřejném prostoru a uklizenou domácností. Domov je posvátný – odpadky se mohou házet z okna. S nedostatkem citu pro veřejný prostor souvisí i absence věcí, které z Evropy považujeme za samozřejmé – chodníky, lavičky, veřejné záhony, pitítka, dětská hřiště a parky, umění. Když zahnete z hlavní ulice, brodíte se v odpadcích a tekutinách podivného původu. Jiný kraj, jiný mrav. Koneckonců, byl to dobrý rozlišovací znak, abyste poznali, v jaké jste vesnici či městečku: u Izraelců šikmé střechy z červených tašek a spousta zeleně pečlivě zavlažované kapkami z natažených tenkých hadic, u Arabů rovné střechy betonových domů (často spí na střechách), štíhlé věže minaretů, žádná zeleň, pytle s odpadky. Nekritizuji, popisuji. A to jsem nebyla v Gaze či hlouběji na Západním břehu. Jak to říká arabistka a vyslankyně EU v Iráku Jana Hybášková: „Gaza byla strašná. Bída, domy bez oken, vše nedostavěné, zničené, špinavé, plné odpadků… To, jak vypadá Gaza, není důsledek strašné války. Tak, jak vypadá teď a tady Gaza, …vypadá dál už stejně celý chudý Blízký Východ. …Nikde není elektrika, nikde nejsou chodníky, všude jsou děti bosé a kanalizace teče po ulicích. To není důsledek vojenského náletu. To je normální Blízký východ… Evropanům se nedá vysvětlit, že to není důsledek okupace, ale staletého vývoje.“ (Zpověď Evropanky, str. 146). Osobní zkušenost s arabskými muži raději už nebudu rozmazávat – jejich vztah k bílým turistkám je silně podbarven mužskou ješitností a frustrací z tradičních omezení vztahů v jejich společnosti.
KOŘENOVÁ ČAKRA – PALESTINA: USTRNUTÍ….
Nedávno jsem shlédla vynikající film libanonského režiséra žijícího ve Francii Ziada Doueiriho L´Attentat, česky Černá vdova. Je o izraelském Arabovi (hraje ho známý herec, izraelský Arab Ali Suliman), který se dobře integruje do izraelské společnosti. Je to lékař – chirurg, pracuje ve špičkové nemocnici v Tel Avivu, má izraelské přátele. Film začíná slavností, na které získává za svoji práci ocenění. Jeho arabská manželka na slavnost nechtěla jít. Večer nepřijde domů. Zato v noci je lékař povolán do nemocnice na pohotovost: sebevražedný atentátník se odpálil v restauraci a zabil sedmnáct dětí, které tam měly dětskou party. Film téměř beze slov zachycuje všechnu hrůzu takového činu, zbytečnost, nesmyslnost, krutost. A následuje zjištění, že atentátník byla žena – lékařova manželka. Celý film je o tom, jak se lékař snaží čin své manželky pochopit – pochopit něco, co pochopit nelze. V podstatě film nemá konec, čímž zůstává v reálném životě.
Film doporučuji nejen pro jeho vyváženost, ale i pro náhled na situaci podobných etnicko-náboženských skupin. Konkrétně mi u nás v české kotlině přišli na mysl Romové. Neboť pro mne je ten film o síle první čakry: příslušnosti ke skupině, ve které jsem se narodil a se kterou jsem nerozlučně svázán. A co to znamená… První čakra je o bezpečí, základu, spojení s kořeny a tradicí společenství, do kterého jsme se v tomto životě fyzicky narodili. Má své světlo a svůj stín. Světlem je zakořenění v jistotě, že někam patřím, že nejsem hozen do chladného vesmíru, vyvržen do pozemského světa bez opory a vazeb. Jsem členem rodiny, rodu, společenství, etnické či náboženské skupiny. Ten pocit sebevědomého bezpečí, který sálá ze šťastných, přijatých a milovaných malých dětí, a ze kterého může vyrůst pevná osobnost. Nemusí si materiálními výdobytky a bojem o moc tvořit v dospělém životě pseudojistoty: je uzemněná přirozeně, klidně.
Důležité je tam to slovo „vyrůst“. Neboť první čakra je základna, ze které musíme vyrůst, abychom se mohli realizovat v našem plném individuálním potenciálu. První čakra je základ, který se stává pozadím. Pokud k tomu nedojde, stává se vězením. U Romů i Palestinců je to velmi dobře vidět. Tradice, která se beztak hroutí a v moderním světě je beznadějně nefunkční se svojí patriarchální diskriminací žen či homosexuálů a požadavkem slepé poslušnosti vůči autoritám, se stává klecí, která jedinci, osobnosti, brání ve svobodě a růstu. Kolik inteligentních a schopných romských dětí, zvláště dívek, nejde studovat dál než základní školu, protože je rodina nepodporuje a stáhne je raději dolů, než aby je pustila do světa? A kolik romských dětí zůstane v karmě společenství uvízlých prostě proto, že osamostatnit se by znamenalo do velké míry uvolnit či dokonce přerušit kontakty s vlastní komunitou, se světem, ve kterém vyrostli, a který jim sice brání, ale zároveň je chrání? Stojí za to vstoupit do většinové, často nepřátelsky naladěné společnosti, a usilovat o individuální úspěch a realizaci vlastního já, za cenu oslabení vazeb s vlastními kořeny, vlastní kulturou?
Totéž platí o společnosti palestinské a ve filmu je to dobře znázorněno. Co je „správně“? Ve filmu lékař tvrdohlavě lpí na svém názoru, že terorismus a zabíjení nevinných není cestou a není pro ně ospravedlnění žádným z argumentů první čakry (boj za národní sebeurčení). Nelze než s ním souhlasit, samozřejmě, zároveň si ale mrazivě uvědomujeme, co všechno musí obětovat. Je sám, neboť společnost, ze které pochází, ještě nedorostla stadia, kdy by přirozeně pouštěla své členy a nechala je žít jejich vlastní (odlišný) názor, jejich pohled na svět, jejich osud. Strach z rozpadající se tradice posiluje téma držení násilím (třetí čakra) a tím sklon k emočním, nikoli racionálním či vědomým řešením. Palestinská společnost stejně jako jiné arabské společnosti v regionu nedokáže přeskočit vakuum ve vývoji: ze stadia tradiční kmenové společnosti se ocitla v moderním světě. Byla do něho vržena, nedospěla k němu vývojem, a zdá se, že ještě nepochopila a nepřijala jeho principy. Vidí z konzervativního pohledu nebezpečný povrch, jak se projevuje ve vnějším světě (materialismus, konzumerismus, boření tabu): nevidí hodnoty, které jsou pod povrchem a které umožňují jednotlivcům nejvyšší možnou míru realizace sebe sama, dosud v historii dosaženou. Uvězněna mezi lpěním na tradici, která se rozpadá, a moderním světem, který má ztotožněný s „úpadkem“ ve formě ateismu, resp. osobní víry, osobní svobody žen a homosexuálů či chaosem pluralitní demokracie, neví, kudy dál. A frustraci řeší tak, jak to známe všichni z historie i ze svých osobních životů: hledáním vnějšího viníka, „obětního beránka“. To je na kolektivní i individuální úrovni vývoje stadium nízké vibrace vědomí, kdy zkrátka ještě nepřijímáme za své životy odpovědnost a nestáhneme projekci z vnějšího světa.
KOŘENOVÁ ČAKRA – IZRAEL: …RŮST
Stát Izrael je parlamentní demokracie se složitým, leč funkčním právním systémem. Demokracií je do té míry, že v parlamentě zasedají i zástupci stran izraelských Arabů, kteří vytrvale Izrael kritizují a podkopávají (a berou za to peníze – něco jako když je do Evropského parlamentu zvolen Petr Mach za Svobodné občany. Říká se tomu chucpe.) Občanská společnost, jak už bylo řečeno, je mimořádně silná a aktivní. A také rozmanitá. Setkáte se se zbožnými Židy, sekulárními Židy, Židy ze všech koutů světa. Všichni mají svůj názor, všichni se ho snaží prosadit a všichni se musí v zájmu fungování státu dohodnout. (Že ten chaos funguje už od roku 1948 je pro mne důkazem židovské geniality – vystihuje to známý vtip o izraelském prezidentovi, který si stěžuje, že je prezidentem sedmi milionů prezidentů.) Politické diskuse bývají ostré, monopol ortodoxního směru judaismu a propojení státu a náboženství často narušuje demokratický charakter státu a soudy mají dost napilno. (Pro Čechy může být – kromě mnoho jiného – inspirativní skutečnost, že Izrael se nebojí poslat své politiky do vězení, pokud se prokáže jejich vina: v současné době mj. sedí bývalý prezident Moše Kacav za sexuální obtěžování a chystá se tam bývalý premiér Ehud Olmert za přijetí úplatku.) Jedno ale Izraelce spojuje: vědí, že Izrael je jejich domov, a jsou ochotni pro něj udělat maximum. Nemají kam jít, leda do moře (jak jim opakovaně vyhrožují různé islamistické skupiny). Je jich málo a nemají jinou volbu, než se bránit.
Dva tisíce let života v diaspoře („rozptýlení“ mimo zemi Izrael, tedy mimo domov), postavení občanů nízké kategorie, pronásledování a nutnost začínat stále znovu a hledat cesty k přežití, dali paradoxně Židům (Izraelcům) velký dar. Kdysi hrdý a nacionálně založený národ bojovníků zvyklý mít „pravdu“ přišel o MOC. Byl donucen hledat VNITŘNÍ ZDROJE. Již proroci ho učili stáhnout projekce („rány osudu jsou trestem za vaši nepravost“), pracovat na sobě, tříbit svoji etiku, hledat jiná než mocenská řešení spojená s bojem. Dva tisíce let soužití s křesťanskou civilizací vychovalo Židy k citlivosti vůči nespravedlnosti a pokrytectví, k ovládání emocí v zájmu celku (za chybu jednotlivce platil celý kolektiv – „Jehudim ´arevim ze ba-ze“, „Židé jsou závislí jeden na druhém“), k hledání řešení ve zdánlivě neřešitelných situacích, k tříbení politického smyslu a diplomatických schopností. Rabíni, učenci, jejichž „zbraní“ byly knihy a vědění, byli zodpovědní za komunity mužů, žen a dětí, a moudrá slova Hebrejské Bible či Talmudu byli neustále nuceni praktikovat v každodenním všedním životě. Věřte mi, že se brzy pozná, co je pravdivé a co je teologický blábol (jak jsem se naučila při dobrovolnictví ve Věznici Valdice, kde slova Bible pronášená odsouzeným mohla znít hluše a s výsměchem, pokud nebyla opřena o autenticitu, prožitek a konkrétní realitu). Z podstaty přísné a konzervativní náboženství lpící na tradici bylo neustále nuceno k pružnosti a přizpůsobivosti: dynamické náboženské právo (halacha) se stala otázkou přežití židovských komunit v různých dobách, různých zemích. Nepochybuji o tom, že původně blízké kultury a náboženství Židů a Arabů, judaismu a islámu, by byla i dnes velmi podobná, kdyby je dva tisíce let neformovala odlišná zkušenost: jedni byli poražení, snažící se o přežití, druzí byli vítězi, kteří nebyli nuceni využít oněch „vnitřních zdrojů“ vynalézavosti a tvořivosti, protože vše, co potřebovali, si vzali silou zbraně (nebo vykopali v zemi – viz ropa). Až do novodobé konfrontace s rozvíjející se evropskou společností byli muslimové na Blízkém Východě vítězi. Období kulturního rozkvětu (jako například jedinečná, ve své době nejrozvinutější evropská kultura multikulturního muslimského Španělska v 8.–13. století) byla krátká, vědeckou zvídavost a teologickou otevřenost od vrcholného středověku nahradila rigidnost a lpění na doslovném výkladu posvátného textu (Koránu).
NÁVRAT ŽIDŮ DO IZRAELE
V 19. století vznikl sionismus jako hnutí, které usilovalo o návrat do země Izraele. Tedy… s tou zemí to nebylo tak žhavé. Jak známo, Theodor Herzl by nepohrdl ani Argentinou či Madagaskarem. Šlo mu jednoduše o to, najít pro Židy DOMOV, místo, kde budou sami sobě pány. Byl sekulární Žid a neuvědomil si hned, že Izrael nemá alternativu.
Kdo zná židovské myšlení a náboženství, není překvapen. Na námitky, že do Izraele, resp. Palestiny (v 19. století ještě součástí Osmanské říše, jejímž pohrobkem je dnešní Turecko), přišli evropští Židé jako cizorodý prvek a vzali zemi místním obyvatelům, je několik odpovědí.Ta zásadní je, že příchod Židů byl návratem: po dva tisíce let se Židé v denních modlitbách modlí k Izraeli a mluví o návratu do své země. Každý rok se o svátku Pesach zpívá píseň „Příští rok v Jeruzalémě“: nyní jsme ještě ve vyhnanství, ale za rok…. Rok za rokem, generace za generací, přetrvává povědomí, že exil je dočasný. Ač byli Židé vždy loajální občané (jedním z prvních diasporních zákonů bylo rabínské dictum „Dina di-malchuta dina“, „Zákon země, ve které žiješ, budiž tvým zákonem“), archetypálním domovem zůstával Izrael. Mnoho rabínů včetně známého rabi Lowa psalo pojednání o „nepřirozenosti“ exilu a o podmínkách návratu. Drtivou většinou jsou hlavní podmínkou návratu maximalistické požadavky na mravnost lidu Izraele. Zkrátka, nemohlo to dopadnout jinak.
Tím ovšem došlo ke střetu kultur, resp. různých úrovní těchto kultur. Židé z vyspělé Evropy přišli do monarchie s orientálním feudálním zřízením. Je známo, že z infrastruktury, kterou Židé od 80. let 19. století v Palestině budovali, měli prospěch i domorodci (viz například půvabná budova bývalé oční kliniky v Jeruzalémě, dnes Anna Ticho House, na památku v Brně narozené malířky Anny Ticho a jejího manžela Avrahama Alberta Ticho, očního lékaře a chirurga, kteří přišli do Palestiny v roce 1912 a zasvětili svůj život pomoci nejchudším, Židům i Arabům). A tento rozštěp úrovně kultur prakticky trvá dodnes. Chápu, že je nekorektní o tom mluvit nahlas, ale z mého pohledu je to hlavní příčina konfliktu mezi Izraelci a Palestinci. Za dva tisíce let útlaku si Židé vštípili biblická slova „Dal jsem vám svůj Zákon (resp. své Učení), abyste podle něj žili, nikoli abyste zemřeli.“ Jinými slovy, fundamentalismus nemá opodstatnění, lidský život a jeho kvalita jsou na prvním místě. (Viz například přísné zákony týkající se dodržování klidu v sobotu/o šabatu, a vzápětí pravidlo „Pikuach nefeš doche et-ha-šabat“, „Záchrana duše ruší pravidla šabatu“. Týká se duše jak člověka, tak zvířete.) Dodnes je židovský fundamentalismus sice dost nepříjemnou a hlučnou, ale naštěstí okrajovou záležitostí. Od chvíle svého vzniku stát Izrael bojuje o přežití, o klid, o důstojný život, protože to jsou hodnoty, ke kterým Židé pod tlakem života v diaspoře dospěli. Úcta k jednotlivému lidskému životu a k ochraně společenství.
SITUACE DNES
Pokusím se stručně popsat současnou situaci v Izraeli a Palestině pro ty z vás, kdo zprávy příliš nesledují. Zatímco Izrael je parlamentní demokracií, Palestinskou autonomii ovládají dvě organizace, jejichž fungování se s demokratickými principy neslučuje. Tzv. Západní břeh (West Bank) ovládá organizace Fattah. Vládne v ní „prezident“ Mahmúd Abbas: v uvozovkách proto, že cca před šesti lety, když po čtyřletém mandátu nevyhrál v dalších volbách, výsledky voleb zrušil a vládne dál bez mandátu občanů. Vláda Fattahu se vyznačuje značnou mírou korupce, klientelistických vztahů (já na bráchu, brácha na mne, a to doslova – obsazování úřadů členy vlastních rodin a rodů je praktikou v mnoha arabských státech), hromaděním moci a majetku v rukou úzké skupiny lidí.Peníze získávají nikoli vlastní produkcí, ale hlavně z darů USA a západních zemí. Zvláštním rysem je rozštěp v komunikaci Fattahu: k vlastním lidem v arabštině mluví jeho představitelé rétorikou „vnějšího nepřítele“, tj. Izraele, případně USA a západní Evropy, kteří mohou za všechny jejich problémy a problémy stagnující palestinské společnosti, k světovým médiím a politikům mluví v angličtině jazykem „míru“ a „spolupráce“. Vědí velmi dobře, co chtějí západní politici slyšet. (Pokud vás zajímá tento v arabském světě rozšířený rozštěp „vnitřní/arabské a vnější/anglické komunikace a sebeprezentace“, doporučuji sledovat web Výzkumného institutu blízkovýchodních médií www.memri.org . Dojde vám mj. leccos o slabinách civilizované tzv. korektní diplomatické mluvy západního světa, která se jaksi ve slovních prefabrikátech zamotává sama do sebe, žije virtuálně a odtrhává se od reálného světa.)
Tzv. pásmo Gazy, úzký pruh od hranic s Egyptem podél pobřeží Středozemního moře (který v minulosti Egypt opakovaně odmítal připojit ke svému území), ovládá islamistická organizace Hamas, která rukou železnou a nemilosrdnou vládne demografickou explozí přetíženému území. K mocenskému rozdělení došlo v kruté občanské válce mezi Hamasem a Fattahem v roce 2007 ad. Hamas svoji energii soustředí na boj za „zničení sionistického nepřítele“. V geologicky měkkém podloží kope tunely z Gazy do egyptské pouště Sinaj, odkud pašuje dodávky zbraní a komponentů raket. (Hlavními dodavateli jsou Rusko a Írán). V obytných domech, školách, mešitách či komunitních centrech dává komponenty dohromady, ze stejných míst vystřeluje rakety na území Izraele. Od roku 2008 dopadly na území Izraele tisíce raket: jejich rádius se díky ruským dodávkám do Sýrie (a následnému transferu do Gazy) rozšiřuje. Nyní, v červenci 2014, rakety ohrožují nejen jih, jak tomu bylo dosud, ale i střed Izraele – hustě zalidněné pobřeží. Jenom díky protiraketovému systému Iron Dome (Železná kopule), do kterého stát Izrael investoval neuvěřitelné množství peněz, nedošlo ještě k větším katastrofám a ztrátám na životech. To je jeden z výrazných rozdílů: demokratický stát své občany chrání a do jejich ochrany investuje. Domy soukromé i veřejné mají své bunkry, kam se nyní mohou občané schovat. Bunkry v Gaze jsou vybudované pro prominenty a bojovníky Hamasu: civilní obyvatelstvo je používáno jako lidský štít. O taktice Hamasu se obecně mluví jako o „strategii mrtvého dítěte“: jsou schopni obětovat ženy a děti, jenom aby je vyfotili či natočili a poslali do světa jako důkaz izraelské krutosti. Už k tomu ovšem nedodají, že Izraelci před útoky většinou varují civilní občany Gazy telefonáty či letáky v arabštině, že zaměřují odpaliště raket – a čí je to problém, že jsou v kuchyni či ve škole? Médii zmiňovaná „disproporčnost“, kdy je srovnáván počet obětí na straně Gazy a Izraele, nemá smysl: jde o srovnání dvou naprosto odlišných přístupů k životu. Demokratický stát dělá maximum, aby své občany ochránil, protože, jak výše řečeno, každý život je cenný. Islamistickou teroristickou organizací ovládaná společnost založená na strachu a poslušnosti používá občany k manipulaci se světovým veřejným míněním. Vztah k civilním obětem mají asi jako Rusové za druhé světové války: jak vzpomínala moje babička, nad milionovými zbytečnými ztrátami ruských vojáků způsobenými Stalinovými čistkami mezi schopnými generály, tudíž špatným velením, či mizernou logistickou podporou, ruský důstojník v rozhovoru mávnul ruce a objasnil: „Nas mnoga.“ „Je nás hodně.“ Tedy, můžeme umírat.
ZÁPADNÍ (a česká) MÉDIA
Apropo, západní média, včetně českých. Sledovat je = výborné meditační a zenové cvičení: je opravdu těžké zachovat klid. Čtete zjevné nesmysly a polopravdy, sledujete záměrně drásavé a manipulující fotografie se sugestivními titulky. „ Izraelské letectvo pátý den ostřeluje pásmo Gazy. Bez ohledu na civilisty.“ Jaksi tam chybí zpráva „Hamas z Gazy již několik let ostřeluje Izrael. Bez ohledu na civilisty.“ Fotky z Gazy zachycují plačící ženy a pohřbívané mrtvé, fotky z Izraele zachycují rozesmáté vojáky v plné polní, jak tankem jedou kamsi. Kde je roztrhané tělo Drora Chanina, sedmatřicetiletého otce tří dětí, který vezl z vlastní iniciativy vojákům – záložákům jídlo, a raketa Hamasu ho roztrhala na hraničním přechodu s Gazou? Kde je mapa ukazující, že rakety vystřelené Hamasem z Gazy na jaderný reaktor v Dimoně v poušti Negev neublíží ani tak řídce osídlené izraelské poušti, jako hustě osídlené blízké Gaze? Jinými slovy, čím ti střelci myslí? Nemyslí.
Je pro mne opravdu zajímavé sledovat levicové pokrytectví či pohodlnost bohatého světa západní Evropy a USA, který už dlouho nebyl ohrožen opravdu existenční válkou, a je pro něho tedy jednoduché posoudit a odsoudit věci podle toho, jak se jeví na povrchu. Jestli se Palestincům něco opravdu podařilo, tak je to vybudovat o sobě obraz obětí v povědomí mnoha západních lidí. Jak se jim to povedlo? Je v tom nechuť a lenost zkoumat situaci blíže? Neznalost? Bezděčná, záměrná? Naše neschopnost přijmout pravdu nízkovibračních her paradigmatu „oběť – agresor“? Jinými slovy, pořád tak rádi realitu a sami sebe štěpíme na „oběti“ a „agresory“, a jsme přesvědčeni, že kde je jedno, nemůže být druhé? Opak je pravdou: nejvyšší formou agrese je právě hraní oběti. Znám to z osobního života – zkuste si s takovým člověkem, který nejde do přímého boje a lže o svých pravých úmyslech, upřímně vyřešit cokoliv. Je to nemožné. On nemůže přece. Je mu pohodlně, není to jeho problém, vzdává se odpovědnosti, a tím manipuluje celou situaci a má nad ní nadvládu. Jedna oběť dokáže ovládat mnoho lidí a držet je v pasti. Ale komu z nás se chce „být zlý“, zvýšit si vibraci a dobrovolně vstoupit do pevného postoje, do pravdy, že jsme ve svých životech jak oběti, tak agresoři, a je potřeba se s tím vyrovnat? Teprve s tímto vědomým přijetím můžeme situaci změnit, uvolnit a zpracovat. Nicméně přijetí stínu je pro nás těžké.
Židé/Izraelci nemají jinou možnost. Oni vědí, že jsou jak oběti, tak agresoři. Práce s vlastním stínem byla nejhlubší moudrostí rabínů a židovské mystiky kabaly po mnoho století, proto mají náskok. Už jsou celiství a mohou si říct: Co s tím? Žijeme společně v zemi, kde se celá jedna část obyvatelstva odmítá vzdát své pozice oběti a žije v destruktivním a sebedestruktivním pocitu nenávisti. Jak s tím pracovat? Jak se s tím vypořádat? My se v médiích dozvídáme pouze o vyhrocené situaci, o špičce ledovce, kdy je nutný radikální řez vojenského řešení. Ale nedozvídáme se o velkém množství izraelských NGO (neziskových organizací), o „občanských sdruženích“, která se snaží spolupracovat s izraelskými Araby a Palestinci. Za všechny například organizace pomáhající palestinským homosexuálům, kteří jsou ve své společnosti v ohrožení života, organizace poskytující Palestincům právní podporu při soudních sporech, většinou o půdu, organizace pomáhající palestinským ženám – obětem domácího násilí, organizace spojující arabské a židovské rodiny pozůstalých obětí teroristických útoků, kibuc Ešbal pracující se židovskou a arabskou mládeží v dolní Galileji, ad. Kde jsou palestinské občanské organizace či organizace izraelských Arabů pomáhající izraelským obětem teroristických útoků? Tlačící na svoji vládu, aby zrušila program zničení izraelského státu? Kritizující zabíjení nevinných obětí?
Nebo je za démonizováním Izraele v západních médiích stále ještě přetrvávající antisemitismus? Špatné svědomí, se kterým se Evropa dosud nevyrovnala? Pokrytectví, kdy na jednu stranu připomínáme výročí holocaustu a stavíme mu muzea, a na druhou stranu zpochybňujeme právo ŽIDOVSKÉHO státu na sebeobranu – když už se konečně bránit může, protože má vlastní armádu… což, jak známo, za 2. světové války neměl? Nebo je to ta stará závist a úzkoprsost, která ukazuje prstem na bohaté a úspěšné Židy a má problém s jejich světoobčanstvím a sebevědomím? Jako kdyby Evropa díky výjimečným schopnostem židovských vědců, umělců, podnikatelů, lékařů či právníků tolik nezískala – popravdě, nikdy by nebyla na takové kulturní a společenské úrovni, kdyby židovskou komunitu neměla. Tu komunitu, kterou potom za války vyhladila – a kterou nyní očerňuje ve „spravedlivém zápalu“. Nebo je za tím vliv sílící muslimské imigrace, problémy s identitou mladých muslimů, kteří východisko nacházejí v obvinění vnějšího světa, resp. Židů, Izraele a USA, a v radikalizaci? Nebo je to strach o ropu, strach rozhněvat si arabské země, které by mohly „utáhnout kohoutky“? Pak je to s naší ochranou svobod hodně zlé, když o ní rozhodují šejkové žijící na tom správném místě zeměkoule pro společnost závislou na automobilovém průmyslu.
Popravdě řečeno – nevím, proč většina médií informuje ideologicky zaujatě. Myslím, že všechny zmíněné důvody platí. A podstupuji další zenové cvičení, když právě teď čtu na tiscali.cz titulek: „Hrůzná čísla izraelské ofenzívy: 10 dní bojů a více jak 300 palestinských obětí.“ A vybavují se mi všechna ta svědectví civilistů v Gaze o násilí, kterým je Hamas nutí zůstávat v domech i po varování izraelskou armádou. Všichni zabití či na západ uprchlí novináři (naposledy odvážný Khaled Abu Toameh, žijící tč. v USA), kteří psali pravdu o praktikách Hamasu. Nemilosrdné bratrovražedné boje a v bezpečí jiných arabských zemí ukrytí vůdci, kteří podněcují násilí od plného stolu.
BUDOUCNOST
Aby bylo jasno – s Palestinci plně soucítím. Jak řekl jeden z izraelských historiků: „Palestinci jsou tragický národ se špatnými vůdci.“ Můžeme se dohadovat nad tím slovem „národ“, ale budiž. Lpění na prvotní úrovni kořenové čakry jako by jim zastřel reálný pohled na jejich situaci. Židé se vrátili do země Izrael. Jednu chvíli byla šance, že tam s domorodci budou žít bok po boku v klidu. Šance nebyla využita, chyby byly udělány na obou stranách. Na straně Palestinců špatní vůdci, kteří podporovali horkokrevná násilná řešení podporovaná nacionalistickými slogany (známá je i válečná spolupráce s nacisty), na straně Židů silné trauma a neustále přítomný pocit ohrožení, který se neznalým jejich traumatických ran, pocitů a mentality může jevit jako přehnaná asertivita a sebeprosazování. Nicméně Palestinci jako by se zasekli ve zmíněné pozici oběti. Nejsou schopni si realisticky připustit, že Židé zkrátka v Izraeli zůstanou a je potřeba se s tím smířit. To je první krok. Druhý krok je stáhnout projekci vnějšího nepřítele, nesvádět na něho svá selhání, podívat se na vlastní problémy a začít je řešit. Protože žít trvale v nenávisti a frustraci ničí nejen Izraelce – ničí to především Palestince samotné. Známý obrázek pubertální palestinské mládeže házející kameny na izraelské vojáky jako by ukazoval úroveň zralosti celé společnosti: stadium pubertální vzpoury. Dospívání bolí, to ví každý z nás. Ale zaseknout se v pubertě – stojí to za to?
Stačí si položit úplně jednoduché otázky: Co dali světu Židé? A co Palestinci? Palestinci svoji veškerou tvůrčí energii dávají do hněvu, pomsty, nenávisti, vymývání mozků už malým dětem, zkreslování historie, ideologické manipulace fakty. Co vytvořili? Pozitivně, s radostí? Dobrým příkladem jsou často používané (či zneužívané) tzv. „uprchlické tábory“. Po válce o nezávislost v letech 1948–49 uprchlo, mj. na výzvu okolních arabských zemí, z Izraele cca půl milionu Palestinců. Jejich arabští „bratři“ je izolovali v uprchlických táborech – a tam mnohdy žijí dodnes. Málo se mluví o tom, že v té samé době přišel do Izraele stejný počet židovských uprchlíků vyhnaných z arabských zemí. Okamžitě dostali izraelské občanství. První generace žila ve stanech, druhá už se integrovala. To je cesta, jak pomoct uprchlíkům a nedržet je v pocitu křivdy po další generace.
Zdá se, že jak na osobní, tak na kolektivní úrovni je v současné době nejcennější kvalitou PRAVDIVÁ SEBEREFLEXE. Když budu stále žít v mýtu o svém individuálním či kolektivním osudu a nepřijmu za něj spoluodpovědnost, nikam se nepohnu. Nezmění se ani můj individuální život, ani život mého společenství. Budoucnost tvoříme v každé vteřině. Tvoříme ji takovou, jaká je naše momentální úroveň vibrace. Ale tu vibraci ovlivňujeme my – prací na sobě, sebeuvědoměním, schopností prolomit hranice své mysli a podívat se na věci jinak, schopností ctít moudrost svého těla (ženskou polaritu), překročit staré vzorce. V současné době (2012–2015) k tomu máme mimořádnou příležitost: dvě mocné kosmické síly, symbolicky nazývané Pluto a Saturn, jsou v silném postavení nemilosrdně tlačícím na změnu, zralost a dospělost. Pluto, vládce hlubinných energií Štíra, je v Kozorohu, Saturn, vládce zemských, přísných a jasně strukturovaných energií Kozoroha, je ve Štíru. „Všechno na tomto světě tvoří tyto dvě planety, když se dotknou.“ (Tatjana Mitic, astroložka). Jaké jsou jejich lekce? Stáhnout projekce z vnějšího světa. Práce s našimi nejhlubšími strachy a úzkostmi. Vidět realitu takovou, jaká je, včetně jiných realit. Realistické sebepoznání. Zodpovědnost vůči vlastnímu Já. Samostatnost, sebedůvěra, celistvost. Život – vysokovibrační Pluto (archetyp Temné Bohyně) je Zdrojem Života. Tedy – esence. Pustit to, co je nadbytečný balast.
Je náhodou, že Židům vládnou Pluto, Saturn a Uran? Že se rodí jako fénix z popela, z bojů a bolestí, a ukazují nám tak cestu, jak žít jak jedinečný individuální života, tak odpovědný život ve společenství? Že ctí tradici, a přitom ji dokáží vodnářsky překročit, v zájmu poznávání, neutuchající zvídavosti a touhy překračovat hranice? Že nás učí nenastavit útočníkovi druhou tvář, ale postavit se zlu, protože „pasivita tváří v tvář zlu slouží zlu“(Jacob Neusner)? Že nás učí pojmenovat věci jasně, tříbit intelekt i žít silné emoce, a ustát si to? Možná bychom mohli jak Židům, tak Izraeli, konečně poděkovat za to, že jsou stále o krok napřed, se svými dva tisíce let pěstovanými čidly na nespravedlnost a ohrožení: ve světě ohroženém destruktivními silami typu ISIS či diktatury prezidenta Putina se nám jednou izraelská zkušenost může zatraceně hodit.
Což neznamená, že bychom neměli v modlitbě či meditaci se soucítěním a otevřeným srdcem myslet jak na Izraelce, tak na Palestince. Protože tak jako se jednotlivci odlišují současnou úrovní vědomí – a po celý jejich život (a životy příští) je kdykoliv otevřena možnost jeho růstu k lásce a moudrosti, tak se odlišují kolektivy. A já věřím, že i ony mají možnost růst a změnit uctívání smrti v uctívání života, i když na to nemají dva tisíce let času a náročných lekcí. Do té doby ale je potřeba život chránit. A v této větě je shrnuto vše. Děkuji vám za pozornost.
Terezie Dubinová, Ph.D. 19. 7. 2014

 T. Dubinová vystudovala kulturologii a hebraistiku na FF UK Praha, absolvovala kurs moderní hebrejštiny na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Tři dlouhodobé pobyty v Izraeli. V roce 1997–98 vyučovala biblickou hebrejštinu na Husitské teologické fakultě UK v Praze. V letech 1991–1997 pracovala v občanském sdružení Centrum humanitární pomoci krajanům, které pomáhalo ukrajinským občanům českého původu v oblasti postižené černobylskou jadernou katastrofou. Po jejich přestěhování do Čech v letních měsících pracovala v české evangelické vesnici Bohemka u Oděsy jako učitelka českého jazyka a kultury. …

2011
16. neděle v mezidobí       Mdr 12:13. 16–19       Ř 8:26–27       Mt 13:24–43       17. července 2011

O podobenství s jílkem jsme mluvili. Zkusme jít ještě před podobenství. Neobjevím-li krásu nabídky božího království a neobjevím-li ohrožení, že bych mohl o toto bohatství přijít, nepřijmu varování „jílku“ do svého života.

Jak to je s Božím královstvím? Co si pod tím máme představovat?
Ježíšovým posluchačům to nebylo něčím neznámým. Po staletí dětem vyprávěli o své zkušenosti s Hospodinem. 

V Ježíšově době měli židé také už několik století neblahou zkušenost se svými lidskými králi. 
Izraelité navíc žili pod římskou okupací. Proto dvojnásob silně toužili po králi jiného typu, po Mesiáši s velkým „M“, který bude skutečně vonět po Hospodinu (mesiáš – pomazaný – je ovoněný).
Proroci předpovídali, že Mesiáš v síle Hospodinově svobodí Izraele a znovu je povznese na úroveň božích synů.

Připomenu, že rodinný život Izraelitů a postavení každého v domě mělo vysokou úroveň: intelektuální, společenskou i náboženskou. 
Bylo formováno příběhy praotců (ty vyprávějí o velkorysosti i chybách v rodinných vztazích) a samotnými ustanoveními ve Smlouvě („přikázáními“).
Škoda, že si židé ani nepřipustili, že politická nesvoboda je následkem jejich nevěrnosti vůči ustanovením Smlouvy s Hospodinem. Pak jim nemohlo dojít, že politická svoboda nestačí.
Příčinu veškerého trápení sváděli na okupanty.
Spravedlnost vůči Bohu zaměňovali za množství náboženských úkonů (postů, modliteb, obětí a darů na dobudování chrámu a jeho provoz).

Proto Ježíš v Horském kázání upřesňuje pravidla soužití a jednání lidí v božím království. Staví je podle modelu rodiny: rodiče tu jsou pro děti a slouží jim. Proto je největším ten, kdo slouží bez mzdy jako otrok.

Ježíš upozorňuje, že Božímu království nehrozí nebezpečí jen zvenku, ale i zevnitř.
Nejen od diktátorů, mafiánů, podvodníků, lupičů a zlodějů všeho druhu, ale také od každého z nás, protože ubližujeme jiným a dopouštíme se mnoha chyb.
Kdekdo obviňujeme jiné – svého manžela nebo nevychované děti, ale už si nepřipouštím, že bych já sám byl nebezpečným a nespolehlivým partnerem v manželství nebo rodičem, který šidí, ubližuje, bourá a málo buduje vztahy s nejbližšími.

Je všeobecně známé, že se dnes u nás rozvádí každé druhé manželství, ale kolik lidí má obavy, aby sami neselhali, kolik si řekne, udělám vše proto, abych se vzdělal a pořídím si supervizi. 

Ve svém pracovním oboru nebo koníčku se samozřejmě vzděláváme a máme veliké všeobecné vzdělání, ale kolik rodičů se vzdělává a připravuje na další vývojové období svého dítěte? 

Vícekrát jsme si všímali Ježíšova varovaní před naší vlastní slepotou.
Táta s pětiletým klukem házeli žabky u vody. „Tati, ty tady se mnou nejseš.“ „Kluk měl pravdu, byl jsem myšlenkami jinde“, řekl táta. Kolik otců je schopno si přiznat pravdu? Však ten táta – díky tomu, že je poctivý k sobě – je dobrým otcem a výjimečným psychologem.

Svět je porušený, ale Ježíš nežil v jiném světě. Přichází nás uzdravit, projít pozemským životem bez rozvodů s blízkými i s Bohem. Nabízí nám možnost vstoupit v nějaké míře do božího království – „Už začíná …“ v míře, v jaké přijmeme jeho životní pravidla. 
Upozorňuje nás na všechna nebezpečí – i na to, které bychom jinak těžko sami objevili. To už jsme u „jílku mámivého“ – nikoliv u „plevele mezi pšenicí“ (starší překlady uváděly koukol).
Dost podrobně jsme nad tímto podobenstvím už dříve uvažovali (viz Poznámky z r. 2008).
Nehrozí nám jen nebezpečí od člověka (včetně sebe sama), ale i od Zlého. 

Ježíš nám odkrývá velice nebezpečného nepřítele a jeho skryté záškodnictví. Koho nesvede ke hrubému zlu, tomu se snaží naočkovat falešnou, jedovatou zbožnost (zbožnosti rozumím jako „chození s Bohem“). Dlouho se obtížně rozpoznává od pravé zbožnosti. V tom je nebezpečná a zákeřná.
Všimněme si, jak i samo toto Ježíšovo varování v „podobenství o jílku mámivém“ spalo díky nepřesnému překladu „plevel“.
Poctivý člověk si přizná svůj vnitřní sklon ke zlu, ale rozeznat v sobě zasetý „jílek“ není snadné.
Nechat se ukolébat tím, že jsem nikoho nezabil a nechodím za manželkami bližních, chodím do kostela, je snadné.
Mnoho z židů, kteří se neobrátili o pomoc k Ježíšovi, na jedovatou zbožnost zahynulo.

Já sám mohu být tím, kdo je ve službách Zlého a rozsévá semena nebezpečné a jedovaté zbožnosti. Např. tím, že vedu děti k jiné zbožnosti než k Ježíšově. Uděláme si určitou zkoušku, sami si zkuste doplnit příklady.
Příště pro jistotu některé dodám.

Dodatek:
Slíbil jsem k vašim příkladům „o jílku mámivém“ z našeho života, dodat několik příkladů (nejen z historie). (Každou chvíli mluvím o tom, co jsem sám dělal nešikovně nebo špatně. Na mém poli roste vedle obilí také jílek mámivý.)

Nebezpečí jílku mámivého hrozí každému. Ani světcům se toto postižení nevyhýbalo (nebudu uvádět jména). Např. někteří světci upadli do antisemitismu. 
Někteří schvalovali mučení provinilců. 

Každý máme doma zrcadlo, chodíme nebo měli bychom chodit na zdravotní preventivní prohlídky.
Objevíme-li něco podezřelého na svém těle, například neobvyklé mateřské znaménko, bulku, polyp, poruchy srdeční, příznaky nemoci …, vyhledáváme lékaře.
I v „chození s Bohem“ by to tak mělo být. Každý máme Bibli ke vzdělávání a porovnávání svých názorů. 

Jedním z průvodních příznaků jedovaté zbožnosti je nesnášenlivost a zloba vůči tomu, který má jiný názor než já.
Pokud objevíme příznaky jedovaté zbožnosti, máme s nimi zajít k posouzení za supervizorem. 

Nárůst našeho poznávání pokládáme za veliké dobrodiní (nejen v medicíně). Zbavujeme se zastaralých názorů a návyků, rádi přijímáme užitečnější a pohodlnější vymoženosti.
Ježíšovo varování před falešnou zbožností se v dějinách ukázalo jako opodstatněné.

Ježíš neříká nic povrchního a zbytečného.
Když upozorňoval nazaretské věřící na nebezpečí jejich nesnášenlivosti vůči prorokům, strašně narazil. Okamžitě jejich nenávist propukla. Nezměnili se ani pod vlivem znamení, že Ježíš přichází od Boha – tím, že znehybnil (paralyzoval) útočníky. Fanatismus se dá v některých případech zastavit (Saul byl stražen k zemi a stal se z něj apoštol), ale nenávist těžko.
Náboženská nenávist patří mezi největší druhy nenávisti. Vyrůstá z falešné zbožnosti. Je zákeřná jako rakovina, která dlouho nebolí. „Jílkovitá“ zbožnost je také dlouho skrytá, dlouho se podobá pravé zbožnosti.
Jaká je prevence? Stále si porovnávat své názory s Ježíšovými názory. Vědět, že se můžeme mýlit. I v pozici autority. 

Proč neučíme lidi přemýšlet?
Kdo je tak pokorný, aby se ptal, jak o Bohu mluvit správně?
Spravedlivý naslouchá a neskáče Bohu do řeči, nechá se božím slovem vést a vychovávat.

Tito lidé „zazáří v království nebeském jako slunce“, říká Ježíš.

	2008
16. neděle v mezidobí       Mdr 12:13. 16–19       Ř 8:26–27       Mt 13:24–43       20. července 2008

Všimneme si pouze podobenství o jílku mámivém. Patří mezi tři nejdůležitější podobenství, i proto máme zaznamenán Ježíšův výklad (aby jej nikdo nepřekroutil nebo neoslabil.)

Toto podobenství dlouho „spalo“.
Slovo „plevel“ je matoucím překladem, stejně „koukol“ ve starších Biblích. Koukol i plevel jsou na první pohled rozdílné od pšenice. Ježíš ale mluví o jílku mámivém (zizáni). Ten po vyklíčení dlouho vypadá jako pšenice. Až když vyrazí klas, je patrný rozdíl, klásek jílku vypadá jinak než pšeničný.
Malé množství jílku mámivého po pozření působí mrákotné stavy, ve větším množství smrt.
Jílek rostl v okolí Středozemního moře, i u nás. 

Nenávist bývá vynalézavá. Nepřátelé mimo jiné zapalovali zralé obilí. Jenže oheň a kouř okamžitě na žháře upozorní. Někdo vymyslel méně nebezpečný a přitom ještě zákeřnější zločin – nasetí jílku mámivého na pšeničné pole.
Ze starověku známe písemné záznamy o tvrdých trestech pro ty, kteří se tohoto zločinu dopustili.
Ježíš používá v podobenství příklady ze života.

Co si počít s jílkem na poli? Rozpoznán byl až v pokročilé době růstu obilí. Nové osetí pole nepřicházelo v úvahu, promarnilo by se skoro celé vegetační období a kde vzít nové osivo? Rolník musel počkat až do žní.
V Ježíšově době neznali ani kosu. Při žních chytil žnec jednou rukou hrst obilí kousek pod klasy a druhou rukou uřízl stébla srpem. Hrstky obilí se kladly stranou.
Vymlácené obilí tenkráte pouze váli lopatou proti větru. Tím zbavili zrna od plev – těžší zrna padala blíže, lehké plevy vítr zanesl dále. Ale semena plevelů, včetně jílku, zůstávala mezi zrny obilí. Lidem nezbylo nic jiného než jílek pracně – hrst po hrsti – z obilí vybírat.

Naši zemědělci před sto lety, když začaly nové technologie mlácení, se jílku úplně zbavili.
Starší lidé z venkova znají „fofr“. Tento stroj už dokázal, pomocí otřásání a soustavy sít s různou velikostí, oddělit vymlácené obilí od semen plevelů.
(Všimněte si „fofru“ v zemědělských muzeích nebo se na něj ptejte ve skanzenech. Udělejte to. Tak přijmete Ježíšův způsob vyučování. Více si „osaháte“ i podobenství o jílku.)

Jílek v podobenství představuje nepravou zbožnost. Dlouho vypadá nevinně, ale po čase se projeví její jedovatost a nebezpečnost.
Ježíš mnohokráte upozorňoval na veliké nebezpečí lživé zbožnosti.
Zlý rozsévá všelijakou špatnost. Někoho se mu podaří svést k kdejakému zločinu. (Zločiny jsou dobře patrné – Písmo k jejich označení někdy používá přirovnání s trním a bodláčím.)
Ale u „slušných“ lidí ďábel touto cestou neuspěje.
Nás by se Zlému zřejmě nepodařilo zlákat k vyloupení banky, zavraždění vlastní babičky nebo braní drog. Tak to na nás zkouší jinak – chytře a nenápadně – svést nás k falešné zbožnosti!
To je velice rafinovaná a účinná metoda: množství místo kvality, vnější skutky místo vnitřního porozumění, zbožný hluk místo ticha, výkon a činnost místo otvírání se vztahu.
Ďábel často mluví velice zbožně, rozhodně zbožněji než Ježíš, rád cituje z Písma – to známe z Bible. Jednou slibuje lacino boží milosrdenství a příště hrozí neúprosným zavržením od Boha. Ďábel je pravidelným návštěvníkem kostela, nejen všelijakých hampejzů a zločineckých doupat.
Má své lidi i proroky.

Už proroci upozorňovali Izraelity na fanatickou a krutou zbožnost. Ježíš ve varování pokračoval. „Bohu by ulízali paty a s lidmi jednají bezohledně a nenávistně. Téměř všichni proroci (až po Největšího Proroka) byli zlikvidováni nebo krutě pronásledováni těmito `zbožnými´“.

I my si všímáme Ježíšových četných konkrétních vysvětlování, v čem nepravá zbožnost spočívá, jak jedná a jakou zkázu způsobuje.
Je omamná, omámí toho, kdo je jí napaden – je přesvědčen, že jedná správně – ale přináší záhubu jemu i jiným! Lidé falešné zbožnosti byli přesvědčení, že jednají v zájmu pravdy, pravé a nejčistší víry, pro tu svou „pravou“ církev.

Vzpomínáte, jak tvrdě Ježíš mluví k lidem falešné zbožnosti?
„Běda vám!“, říká na adresu těchto „zbožných“, ne na adresu jiných velikých hříšníků.
„Mesiáše neoddělají pohané, teroristé, ale slušní lidé. „Slušní“ jsou velice nebezpeční.
Falešná zbožnost je nebezpečnější, než všechny ostatní hříchy.“ 

Velkým hříšníkům hrozí znecitlivění svědomí („všichni kradou“).
Zbožným lidem hrozí, že svou úroveň (poznání a morálky) prohlásí za absolutní – „všechno správně vědí“ a svým metrem začnou povýšeně a nesnášenlivě poměřovat druhé.

Ježíšova varování známe:
„Modlíte se a postíte se o stošet, odvádíte desátky i z bylinek na zahrádce, ale nepečujete o staré rodiče, svou zbožností šikanujete chudé atd. Zapomněli jste na spravedlnost a věrnost … (srov. Mt 15 a 23. kapitolu)
Stavíte Mesiáši slavobránu, ale kněží, teologická fakulta a vaše biskupská konference v čele s papežem Mesiáše ukřižuje. (Pokaždé se při těchto slovech ošívám, je také řeč o mě.)
I svatý Petr za tato slova Ježíše káral!
Nikodém byl přesvědčen, že Ježíš strašně přehání („já znám ve veleradě řadu slušných lidí, a jsem přesvědčen, že Kaifáš veškerou moc předá Mesiáši, jen co se objeví“).

Pak se ukázalo, že i apoštolové v sobě tento virus nesnášenlivosti v nějaké míře nosili. Povyšovali se nad ženy, děti a pohany, nad blíže nejmenovaného učedníka, který s nimi nechodil do „stejného semináře“.
Jan a Jakub chtěli samaritánskou vesnici vypálit jako nacisti Lidice.
(Není mi dobře, když si to připomínám. Že bych já v sobě tento virus nenosil, když i Ježíšův nejmilejší učedník jím byl postižen? To bych se divil.)

Přátelství není nic laciného. Přátelit se s Ježíšem – s člověkem boží úrovně – to vyžaduje velikou úroveň lásky. Láska není nic sentimentálního. Nedávno jsme si říkali, láska bolí – protože snáší chyby druhého,; aniž by zneužívala svou převahu.
Láska je milosrdná, ale není rozbředlá, je pevná.
Přátelství vydrží selhání i zradu, ale stojí na upřímnosti a padá s neupřímností.
Láska stojí na důvěře, porozumění a souznění.

Kolikrát apoštolové svému Mistru nedůvěřovali, byli si jistí, že ledacos vědí lépe než on a řadu věcí by řešili lépe. Někdy se jim jejich milovaný Učitel zdál nešikovný, váhavý, příliš jemnocitný a jindy nespravedlivý v soudu o náboženských představených a zbožných lidech.

Nikdo z nás nejsme chytřejší ani milosrdnější než Ježíš. (Kácím se někdy z našich „přezbožných“ modliteb, ve kterých domlouváme Ježíši aby byl milosrdný k těm, kteří nejsou tak zbožní jako my. To je rouhání a veliká opovážlivost!)

Jedovatá zbožnost způsobila v dějinách nevyčíslitelné krutosti. Je velice zákeřná, maskuje se velikými výkony v množství a délce modliteb a zbožných úkonech, dokáže ronit slzy nad „Umučením Syna Božího“ a přitom je nenávistná a fanatická vůči nejen „jinověrcům“, ale vůči každému, kdo mluví o Bohu jinak …
Dodneška nebyla vymýcena. Stačí se podívat na katolické debaty na webu. Z těch „nejzbožnějších“ obránců pravověří tryská nejhorší žumpa nenávisti a nesnášenlivosti (navíc anonymně).

Jak se vyvarovat nepravé a jedovaté zbožnosti?
Ježíš to říká: být „maličký“, „chudý“, nehrát si na Učitele a Mistry.
Pečlivě si porovnávat s Ježíšem své názory, způsob myšlení, vztahy s druhými lidmi a s Bohem.
„Kdo má uši slyš!“

Proč hospodář v Ježíšově podobenství říká horlivým učedníkům jílek netrhat!?
Na poli se z jílku nemůže stát pšenice a naopak.  Ale z některých lidských „jílků“ se může „pšenice“ stát. Vzpomeňme na obrácení fanatického farizeje Saula.
Vše má svůj vyměřený čas. Čas je darem a příležitostí k obrácení.
Ostatně Ježíšova (a Janova) výzva k obrácení se k Bohu se týká především „zbožných“.

Ďábel se nás snaží člověka strhnout k nekvalitní zbožnosti. Ale má také své lidi, často s ním – třeba nevědomky – spolupracujeme.
V podobenství stojí: „když lidé spali“. V řadě případů jsme ukolébáni svým přesvědčením, že už víme „jak to je“, nekontrolujeme si své názory s Ježíšovými a pak vlastním dětem vkládáme falešné představy o Bohu.
Máme si rozmyslet a zkontrolovat – když své děti nebo farníky vedeme k modlitbě, když jim říkáme proč chodíme do kostela nebo ke Stolu Páně – jestli naše názory ladí s Ježíšovým vyučováním.
Pokud to sám dobře nevím, zamořuji své děti nebo farníky nebezpečným a jedovatým jílkem mámivým.

Oceňme vysokou úroveň Ježíšova vyučování, všimněme si, co všechno Ježíš věděl a uměl použít k názornému a zajímavému vzdělávání.
	17. neděle v mezidobí

	2020
17. neděle v mezidobí       1 Král 3:5. 7–12       Ř 8:28–30       Mt 13:44–52       26. července 2020

Nezapomeňme, že evangelia jsou zapsána stručně („heslovitě“) a potřebují „průvodce“.
Dnešní podobenství známe nazpaměť. K podobenství o perle a pokladu si nejprve znovu poctivě položme otázku: „Co je naší největší cenností?“
Odpověď si, prosím, napišme celou větou na patřičné místo. 

Ježíš na nikoho netlačí. Učí nás zdarma, ale také od svých učedníků očekává poctivost a patřičnou píli. 
(Důvěra se nevynucuje – na rozdíl od poslušnosti, kterou my rádi vyžadujeme).

Ježíš nás nevykazuje ze svého vyučování (ještě o tom bude řeč); neodpovíme-li na otázku: „Co je pro nás největším pokladem?“ správně – odkáže nás na příslušnou vyučovací lekci. 

Potřebujeme se snažit o co největší ucelené poznání Ježíšova vyučování. Přijít občas do školy nestačí, nakouknout do učebnice tu a tam nám nepomůže. Vyrostl by z nás drzý křikloun, opovážlivě vykřikující svá „moudra“, nebo bychom Písmo prohlásili za nesrozumitelné.
Ježíš nám vyprávěl přes třicet podobenství o božím království.
Jak to, že někteří lidé chodící po desetiletí do kostela, neumějí vysvětlit, co je boží království?
Nedivme se, že ten, kdo si nedoplňuje mezery ve vzdělání, Ježíšova slova nechápe a je nevzdělatelný pro boží království. Viz Mt 13:10–17. 

Ježíš jedinečné bohatství božího království nabízí všem zájemcům. 
 Rozdíl mezi lidmi v podobenství o pokladu a perle je zřejmý, jeden hledá (co nejkrásnější perlu), druhý objevil poklad náhodou. Oba znají hodnotu toho, co objevili, oba s radostí prodají vše, co doposud vlastnili, aby získali mnohem více.
O smyslu těchto dvou podobenství jsme už mluvili podrobněji.
Podobenství o síti patří mezi tři základní podobenství o božím království. Kdo si pamatuje, proč to říkáme? 

Ježíš je jako síť plná ryb. Do své otevřené náruče zve mnohé, ale někteří budou nakonec z božího království vyloučeni. Srov. Lk 13:23–30; Mt 24:40–25:45; atd.
V moři jsou některé ryby nejedlé a jiné jedovaté. Andělé budou jednou třídit dobré lidi od špatných. Ale my jsme ke třídění lidí pověření nedostali. Nám Ježíš svěřuje jiné poslání.

Ryba se nemůže změnit na rybu jiného druhu, ale člověk se má měnit, má růst do boží podoby.
Pokud někteří lidé jednají svévolně, ignorují boží pokyny nebo dokonce pomlouvají druhé, pokud židé nebo křesťané vystrkávají někoho z boží Náruče, mlátí je hlava nehlava, kopou je, kam se dá, nemohou do nebeského království vstoupit.

Židé i křesťané patří do množiny nevěsty Boží. 
Ale ne všichni budou přijati za Boží manželku.
Ježíš nám – židům i křesťanům – nabízí vyučování, abychom rostli v ušlechtilosti a mohli být jednou přijati mezi ty, kteří vejdou do království nebeského jako nevěsta boží. Ne každá snoubenka se nakonec provdá, o některou přestane mít zájem ženich, některá nevěsta přestane mít zájem o ženicha. Ježíš je věrný, solidní, uznalý a milosrdný ženich, ale má také rozum a umí si správně vybrat.

Obraz manželství pro vztah Boha k nám je srozumitelný. Ale platí i pro náš vztah k Bohu.
Při svatbě mají ženich i nevěsta dobré předsevzetí, že si budou navzájem vycházet vstříc, a přesto se některá manželství rozpadají. Z těch, kteří „bez sebe nemohli být“, se někdy stanou lidé, kteří spolu nemohou žít.
Z rakoviny těla má mnoho lidí veliký strach, každé malé bulky na těle se děsí, ale příznaky rakoviny manželství mnoho lidí podceňuje. Rakovina těla dlouho nebolí, ale rakovina manželství bolí alespoň jednoho z partnerů.

Podobně je to se vztahem vůči Bohu. Ten, kdo si nehlídá, zda ladí s názory božími, může být přesvědčen o své pravověrnosti. Nechce vidět, že se ve své nesnášenlivosti podobá nechutné (třeba hořké) nebo dravé (třeba i jedovaté) rybě. A cítí se v tom dobře, říkáme: „Jako ryba ve vodě.“ 
V dobré síti se nacházejí i špatné ryby.
Co mám dělat, abych byl dobrou rybou?
Mnoho lidí říká: „Já věřím v Boha,“ (a k tomu si přidá povinnost dodržovat nějaká přikázání), ale neví, že nás Bůh zve ke krásnému důvěřujícímu vztahu k Bohu.
K pěknému manželství patří neustálá práce ve vzájemném porozumění, „bez práce nejsou koláče“.
Někteří lidé „vyprošují“ u Boha víru pro druhé, ale je možné někomu vyprosit, aby uměl jezdit autem nebo uměl anglicky?

Ježíš říká, že i učitel Tóry (ne Zákona) potřebuje znát (= osvojit si) novou životní moudrost Ježíšovu. Máme poznávat moudrost celého Písma. (Znovu poukazují na Mt 5:18.)
Kdo není otevřen novému a kdo zapomíná na staré (na předježíšovskou Bibli) nevejde do nebeského království – ani teď, ani na konci věku.
(Klerikálové se brání novému a neznají ani staré.)

Ten, kdo objeví přátelství Boha a celou jeho moudrost, je podobný člověku, který objevil nesmírný poklad. Takový nelituje námahy, s radostí udělá vše pro získání pokladu.

	2017
17. neděle v mezidobí       1 Král 3:5. 7–12       Ř 8:28–30       Mt 13:44–46       30. července 2017

K evangeliu minulé neděle: Pro každého z nás je důležité zkoumat své vlastní pole – jaké plevely na něm rostou. A bránit pronásledované. 

Dnešní biblické texty mluví o pokladech.
Kdo nebo co patří mezi naše největší poklady?

První čtení.
Izraelský král měl sloužit božímu lidu. Šalomoun nespoléhal jen na obřad pomazání, prosil o moudrost.
Jak k ní dojít?
Nasloucháním učitelům a porovnáváním si svých názorů s jejich názory. (Mnoho let jsme chodili do školy a celý život se vzděláváme.) Boží moudrosti se učíme celý život. Každou neděli nasloucháme boží moudrosti a týden ji promýšlíme a zapracováváme do svého způsobu života.

Moudrost Boha nespočívá jen v jeho názorech, ale i v jeho přístupu k člověku. Milosrdně nám hříšným začátečníkům nabízí svou pomoc. Slova druhého čtení nás osvobozují: „Těm, kteří stojí o Boha, vše napomáhá k dobrému. Dokonce i selhání a hřích (z kterého můžeme, s Boží pomocí, vyjít).

Jaký je náš největší poklad?
Nespěchejme s odpovědí. 

V prvních dvou dnešních podobenstvích je řeč o pokladu. 
Zemědělský dělník koná svou práci, poklad objeví náhodou. Obchodník vědomě hledá co nejkrásnější perlu. Které biblické postavy přiřadíte do prvního a které do druhého podobenství? (Abraháma, Šalomouna, syrského Námana, betlémské pastýře, mudrce od Východu, Zachea, ženu kananejskou, hříšnou ženu, kterou chtěli kamenovat, Nikodéma, bohatého mladíka …)
Kam zařazujete sebe? Jak jste vy objevili nabídku božího přátelství?

Co je boží království (v Matoušově evangeliu „nebeské království“, Matouš psal pro židy a ti z veliké úcty Boží jméno nevyslovují)?
Kdo z nás netouží po lásce, pravdě a kráse, po porozumění s druhými, po spravedlivém životě a společnosti, po pěkném manželství a harmonické rodině, po zdraví těla i duše, po co největším životním bohatství …?
Ta touha není marná, nevymysleli jsme si ji; od někoho jsme ji dostali.
Bůh a pak Ježíš nám ukazují nejhlubší smysl života a nejvzácnější hodnoty. A jak se skrze vyučování „Mojžíše“ a pak Ježíše k té kráse života co nejvíce přiblížit a v nebeském království k ní dojít. 
Upoutala nás Ježíšova osobnost a jeho přístup k Bohu a k lidem. Chceme se mu podobat.

Boží království začíná tam, kde jednáme podle jeho pravidel.
Boží království už může začínat tady (srov. Mt 12:28; Lk 17:20–21; Jan 3:5).
Nastává uspořádáním sebe a vztahů s druhými podle Ježíše, v jeho následování.
(Říkáme si, že manželství může být ochutnávkou božího království. Je-li nám s druhým dobře, toužíme, aby to tak mohlo být už stále. To ovšem ještě neumíme …, ale snažíme se, aby těch krásných chvil bylo co nejvíce.) Dovršení dojdeme až v království nebeském, až budeme všichni sjednoceni s Bohem. 

Když nám Ježíš poradil, že máme prosit: „Přijď tvé království, Bože,“ na mnoha krásných příkladech svého vyučování nám tu krásu ukazuje, na jeho vztazích s nejrůznějšími lidmi ji vidíme a na jeho jednání s námi ji okoušíme. Zachutnalo nám to.
Např. mohu někomu něco vychvalovat, například dršťkovou – jako královskou polévku, ale pokud jí ten druhý neochutnal a „nepropadl“ jí, nebude ji vyhledávat.

Proč některé lidi přestane Bůh zajímat?
Kdo neobjeví Boha jako osobního (vznešeného a milého) přítele, uchýlí se k něčemu nebo někomu jinému.

S pokladem je třeba náležitě hospodařit. Zvláště jde-li o důvěřující vztah učedníka k nedostižnému Učiteli.
Ne každý učitel Tóry (ne Zákona) stojí o Ježíšovo učení o království božím. Musel by se stát začátečníkem (musel by si sednout do lavice s prvňáčky Ježíšovy školy). To se panu Profesoru Nikodémovi nechtělo … Nebyl sám, v Mt 13:57 stojí výrok evangelia: „Ježíš byl (lidem tohoto druhu) kamenem úrazu. Lidem ze stejného kostela, do kterého sám chodil, řekl: `Prorok není beze cti, leda ve své vlasti a ve svém domě´“.

Kdo se u Ježíše učí, kdo zná příslib, že nás bude ponořovat do svého Ducha, ten ví, že zásoba boží moudrosti je nevyčerpatelná. Vyučil se u Ježíše dobrému hospodaření a neopakuje jen to, co jsme už objevili, ale na prvním místě „vynáší věci nové“. 

Nemůžeme někomu vyprosit pěkné manželství, ani moudrost. 
Nemůžeme dětem předat „víru“.
Můžeme jim ale ukázat, že Bůh je pro nás největším přítelem, a že nás jeho přátelství povznáší, chutná nám a obohacuje nás.

	2014
17. neděle v mezidobí       1 Kr 3:5. 7–12       Ř 8:28–30       Mt 13:44–52       27. července 2014

Dostali jsme dva dotazy k podobenství o jílku mámivém, proč Bůh neničí jílek. Přece pro něj není těžké zlikvidovat jílek a neponičit pšenici. To není špatná otázka.
Okolo hráčů karet stávali kibicové. Tento druh lidí nevymřel, kdyby oni byli Bohem (nebo národohospodáři, politikové, trenéři národních sportovních týmů, nebo faráři nebo biskupové) určitě by to dělali lépe. Jeden druh – kibicové ateističtí – rádi prohlašují: „Když to a to bůh dopouští, tak není“.
Ten, koho zajímá moudrost Boží, dávno dostal příležitost.
Nejsme na božím vyučování poprvé.

Šalomoun prosil o moudrost. (Ta nám umožňuje rozpoznávat co je v životě důležité: pravdu, spravedlnost a milosrdenství. Jak žít, aby bylo druhým s námi dobře a nám aby bylo dobře s nimi.)

Můžeme mít stejnou prosbu jako Šalomoun, jeho slova se mohou stát i naší modlitbou.
Máme rádi modlitbu z knihy Moudrosti. 

Jak k moudrosti dojít?
Na prvním místě je samozřejmě ochota Boha nás vyučovat. Ale moudrost si nevyprosíme (ani znalost matematiky nebo cizího jazyka nám nikdo nedaruje), ale vyžaduje dlouhé naslouchání, odvahu a píli.
Víme, že je lepší vykopat jednu hlubokou studnu než několik mělkých.

Učitelé nás zvou k poznávání toho, co sami objevili. Bůh nám nabízí svou moudrost.
Psychologové mluví o více druzích inteligence. Ne každý má každou inteligenci. Někomu chybí sociální inteligence jinému motorická nebo estetická.
Vrozené vlohy, dary, schopnosti máme rozvíjet. Malé děti umí objevovat, žasnout a ptát se; a rodiče je v tom mají podporovat, protože co se nepoužívá, krní až mizí.

Někteří lidé se nenaučili ptát se po smyslu života. Neměli náboženskou inteligenci nebo ji ztratili?
Jiným chybí inteligence pro spravedlnost, nemají smysl pro pravdu, jsou naivní a umanutí a neumí rozpoznat velké brambory od malých a upřímnost od předstírání. 
Ne málo „zbožných“ lidé bylo skálopevně přesvědčeno, že Ježíš je svůdcem lidí. Stále znovu a znovu po něm umanutě vyžadovali znamení. Nebyli bez viny. 

Potkal jsem lidi, kteří zblbli, přišli o selský rozum. 

Usilovat o boží moudrost je úkolem každého z božího lidu.
Ježíš se nám už dva tisíce let věnuje. (Většina z nás nečte evangelia poprvé.)

Je nám Ježíš ztělesněním Boží moudrosti? Přijali jsme ho jako jediného Učitele a Mistra? 

K dnešním podobenstvím:
Zemědělský dělník (čeledín, oráč) našel poklad při své práci náhodou. Obchodník perly vyhledával. V tom se lišili, ale oba rádi investovali celý svůj majetek pro získání velikého zisku.

Každý vztah něco stojí. Čím hlubší (bližší, krásnější) vztah chceme navázat, tím víc pro něj musíme udělat.
Příklad: Někteří moudří se vzdali pro pěkné manželství všeho. 

Bůh pro nás žije, úplně se nám vydává (nic si nenechal pro sebe, ani to, co má nejcennějšího – „svého jediného a milovaného Syna“.)

Moudrý rozpoznává, že Ježíš a jeho království jsou pro nás největším darem a největším pokladem. (Moudrý se pídí po poznání, co boží království obnáší.)
Moudrý se snaží poklad získat. Investuje k jeho získání.

Ježíši posílá učedníky: „Budete rybařit lidi (jako rybáři vytahují ryby na souš, tak budete lidi zachraňovat ze zla, nevědomosti a hříchu)“. Proto je církev od začátku přirovnávána k síti.
V genezaretském jezeru se vyskytovalo 24 druhů ryb, v moři je ještě více druhů.
Některé ryby byly pro židy nečisté. 

Ten, kdo se vzdělává v poznání, jak to v božím království chodí, kdo usiluje o moudrost k životu, ten se dozvídá, že život je příležitostí, abychom se stali „poživatelnými“ pro druhé. (Některé ryby jsou jedovaté, jiné nechutné – někteří lidé jsou nepřizpůsobiví, neschopní soužití, nepřijali odpovědnost za sebe a nechtějí přijmout část odpovědnosti za druhé atd.)
Ten, pro koho je boží království pokladem, se pídí po poznání co se Bohu líbí a co ne.
Nepatřili jsme ve škole ke špatným žákům, je dobře, že každý z nás něco umí. Nechceme ani v božím království být posledními.

„Rozumíte tomu všemu?“ ptá se Ježíš svých učedníků. I nás.
Někdy si myslíme, že rozumíme. (Způsob výuky učedníka je jiný než způsob studenta, učedník si své teoretické poznání ověřuje praxí.) Život nám pak ale ukáže, že si nevíme rady, že jsme například neporozuměli Ježíšovu úmyslu. Tak hledáme další porozumění. Lpět na liteře nestačí (pravidlo, přikázání) může někdy utiskovat život.
Dobrý učedník nelituje další námahy k dalšímu porozumění, hledá a tluče dál. 

Ježíš ví, že by nás nebavilo jen stále opakování toho, co už známe.
Proto říká: „Každý učitel Tóry, který se stal učedníkem království nebeského, je jako hospodář, který vynáší ze svého pokladu věci nové i staré.“
Vzpomínáme, že nám také řekl: „Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to neunesli.
Jakmile však přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy…“ (Srov. J 14:12–13)

Můžeme se těšit na nová poznání. Podmínkou je otevřenost, touha hledat.
A pokora! I ten, kdo zná hodně z Tóry – je učitelem – má jít do první třídy školy Ježíšovy jako začátečník.
„Nikodéme, abys mohl vstoupit do božího království, musíš se znovu narodit (srov. J 3:3) Nenech se opít svými tituly a zařaď se mezi řadové učedníky. Pak se ti dostane nového poznávání.“ 

Máme být připraveni na nové věci. Kdo se jim brání, kdo se rozčiluje, když slyší něco jiného než dosud slyšel, může být odpíračem Ducha svatého. („Jste tvrdošíjní a máte pohanské srdce i uši! Nepřestáváte odporovat Duchu svatému, jako to dělali vaši otcové.“ (Sk 7:51)„Pokolení nevěřící a zvrácené, … jak dlouho vás mám ještě snášet?“ (Srov. Mt 17:17)
„Petře, víš, že teď mluvíš jako satan? (srov. Mk 8:29–33)

„Dobrý hospodář vynáší ze svého pokladu věci nové i staré.“

Nevidíme Bohu do karet. Některé věci nám Bůh neříká – abychom se nerozptylovali.
Ale podstatné nám odkrývá. Víme, že s námi navždy počítá v nebeském království. Víme, že toto království začalo a bude dovršeno. Známe, co je potřeba k tomu, abychom se nejen snesli s Bohem a s druhými lidmi, ale aby nás to soužití a blízkost těšilo.
Jsme Bohu vděční za to, že už můžeme toto bohatství už ochutnávat, „poznávat“ a že se nám dostalo té cti k němu přispívat. Můžeme sami sebe a vztahy s druhými uspořádávat podle Boží moudrosti.

Poznámky:
                  /1     Tento týden se ve všedních dnech znovu četlo podobenství o rozsévači. Každý kostelový člověk na celém světě si mohl udělat kontrolu, jak hospodaří s božím slovem (před dvěma týdny jsme slyšeli, že existuje zloděj, který nám krade slovo boží z paměti) a jak se proti této krádeži bránit.
Blahoslavený, kdo si začal kontrolně číst evangelia, aby zjistil, co z Ježíšových slov potratil nebo mu bylo odejmuto. (Postrádáme-li klíče, brýle nebo peněženku, hledáme, kde jsme je odložili nebo zda jsme je ztratili.)

	2011
17. neděle v mezidobí       1 Kr 3:5. 7–12       Ř 8:28–30       Mt 13:44–52       24. července 2011

V Somálsku je hladomor …
Jsem vděčný všem, kteří spravedlivě budovali naši kulturu, díky jim jsme bohatí. Máme tolik, že můžeme být všelijak užiteční současnému světu.
Jsem rád, že nejsem poddaný Jeho Milosti panu hraběti ani Jeho Veličenstvu císaři Pánu.
Jsem rád, že nežiji v Rusku, jsem rád, že komunismus v ČR je za námi.
Ale už ani nepotkávám naději na prosazení demokracie a spravedlnosti. Jak odstavit ty, kteří politický svět ovládli ostrými lokty?

Třeba někdo začne hledat něco lepšího, třeba uslyší něco o Božím království.
Jen si nejsem jistý, zda bychom mu uměli ukázat cestu. (V církvi se prosazují jiné projekty než boží království.)

Poprvé jsem viděl v televizi „Dobré ráno“, dostal jsem echo, že bude mluvit známý psycholog. Hrůza, televize je opravdu pro hloupé. V dlouhém pořadu dali skvělému psychologovi jen pár minut!!

Už třetí neděli dáváme Ježíšovi asi tři minuty(!), aby nám něco pověděl o božím království.

Ježíšova podobenství dostatečně vše objasňují tomu, kdo hledá.

Ale nepřeskočme první čtení. Usilování o boží moudrost je pro nás veledůležité. A prvotní.
Šalomoun věděl, že prosba o moudrost patří mezi základní prosby. Je vlastně modlitbou před prací.

K moudrosti nikdo nepřijde bez vlastního přičinění, nebude nám vlita.

Znovu připomenu, že židé měli o božím království konkrétní představu. Měli s péčí Hospodina staletou zkušenost.
Než Ježíš začal poopravovat a upřesňovat program a pravidla božího království, získal nejprve své posluchače na svou stranu (tak postupují i šikovní politici, dokonce i ďábel). 

Boží království je teokracií. Je přijetím Boha za svého Pána. 

Už starý Izrael si vyzkoušel výhody boží vlády. 

Ježíš upřesňoval pravidla božího království a zval do něj. Nikdy nepřeháněl.
Ježíšovy posluchače nepřekvapilo, že Ježíš boží království přirovnává k nádherné perle a k pokladu. Po něčem tak cenném pochopitelně každý soudný člověk rád sáhne, ať už takovou cennost hledal (jako obchodník s perlami) nebo na ni narazil náhodou (jako oráč na poli).

Izrael je jako obchodník s perlami; zná jejich cenu, ví, že odkoupením cenné pery od lovce perel může ohromně vydělat.
Někteří pohané po setkání s Ježíšem objevili netušený poklad jako ten oráč.

My také patříme k Izraeli, měli bychom tedy znát velikou cenu božího království.
Chudáci někteří, když vymění perlu za bižuterii. Narážím například na New Age.
Ale můžeme dopadnout ještě hůře, ještě hloupěji, zdědili jsme sice nádherný klenot, jenže my jeho cenu často neznáme, neceníme si ji, nezajímá nás. 

V dalším podobenství o síti nás Ježíš upozorňuje, že Boží království nelze vlastnit jako krásnou věc.
Nestačí být na pravém místě, nestačí být obřezán nebo mít v kapse potvrzení o křtu.
Boží království je otázkou vztahů, sdílením stejných hodnot, je spoluprací na budování spravedlnosti. (Vztahy mají růst do nové krásy…, ale mohou se i zkazit.)
I některé ryby jsou nechutné, nejedlé nebo dokonce jedovaté.

Ježíš a jeho rybáři (záchranáři) jsou sítí snažící se zachránit všechny lidi unášené dravými vlnami k nenávisti, snažící se vyprostit lidi z vírů (nebo virů) zla stahujících lidi ke dnu.
Ne každý, kdo je v církvi, je použitelný nebo bude použitelný pro nebeské království.
Ale nikdo nebude vyhozen za malichernost, žádné „třikrát a dost“, peklo nemá kliku zvenku, ale uvnitř.
Na každém záleží, jak nakládá s velice cenným pokladem, který získal (za velice výhodnou cenu).

Ježíš nám dostatečně svým jednáním ukazuje, jak to v božím království chodí. Všechna pravidla vysvětluje a vyučuje. Nabízí pomoc.

Život v božím království voní svobodou, nadějí na lepší příští, skví se královskou důstojnosti. To vše podporuje jeho růst, činí jej pružným, neustrnulým.
Ježíš nás neštve k větším a větším výkonům (jako sportovní olympiády), ale zve nás výš a výš, a hloub a hloub.
Každé slovo, gesto, informace, prosba, dar, poděkování, služba …, to vše je životodárné, to vše nás vyzývá k odpovědi.

Je velikou krásou, že nikdy nebudeme hotovi s poznáváním a zakoušením božího přátelství.
Boží království je závratné, žádná nuda.

Někde už začalo, říká Ježíš.
Kdo chce, může jej poznat, porozumět mu. Někomu stojí za to, aby Ježíšova vyučování o božím království prostudoval, promyslel – případně přijal nabídku a požádal o přijetí. Pak se uvidí, zda se mu v něm zalíbí a stane se jeho stavitelem. (Nejprve v sobě.)
Pouhé podstoupení rituálů nestačí. (Víme, za jakých okolností nastává křesťanské manželství.)

Svěřit se někomu do rukou není jen tak (když Boha zatím nevidět ani neslyšet).
Dá práci si ověřit důvěryhodnost Boha, uznat, že Bůh je nejmoudřejší (někteří k tomu vůbec nedojdou). Je třeba pokory k objevení, že mi Bůh přeje víc než já sám sobě, víc než můj nejbližší člověk.

I Ježíš nás vede k rozvážnosti:
 –	jakou chceš být půdou pro slovo boží – podobenství o rozsévači
 –	zdalipak vytrváš v dobrém, zdalipak si budeš umět přiznávat chyby – budeš dobrou rybou?
 –	nestane se z tebe časem jílek?
 –	máš dost kapitálu na stavbu? (Srov. Lk 14:28–30)
 –	máš dost síly k boji s nepřítelem? (Srov. Lk 14:31–32)
 –	zdalipak budeš dost pružný, budeš se věrně držet svého Pána, aby sis s ním rozuměl? – To jsme u poslední rady dnešního úryvku evangelia: „Každý učitel Zákona, který se stal učedníkem nebeského království, je jako hospodář, který ze své bohaté zásoby vynáší věci nové a staré“.

V té větě si je třeba udělat věcný pořádek, pak můžeme porozumět jejímu smyslu:
Zákon – židé pokrčí rameny, slyší-li, že my mluvíme o Zákonu, v Bibli je přece řeč o Smlouvě. To je něco úplně jiného, ke smlouvě patří vztah (zvláště ve smlouvě manželské, navíc je-li manželem Hospodin).
Učitel – učiteli byli rabíni a vyšší učitelé („profesoři“).
Nebeské království – Matoušovo evangelium bylo psáno pro židy a ti z veliké úcty k Bohu nevyslovují slovo „Bůh“, ale opisují je. Proto Matoušovo evangeliu používá výraz „nebeské království“.
Učedník nebeského království – učedník se nechá vést Mistrem.
Nikodém byl učitelem – dnes by měl z teologie a církevního práva přinejmenším doktorát.
Ježíš mu řekl: „… nenarodí-li se kdo znovu, nemůže spatřit království Boží“.
Přestaň si hrát na Mistra, ponoř se do vody (přijmi za své proces „obracení se“ k Božímu slovu), nech se ponořit do Ducha a do ohně“, a začni chodit do školy Mesiáše jako školák. (Srov. J 3. kap.)

Některým Ježíšovým slovům porozumíme později.
To je přirozené, známe to z dětství, řadu věcí, o kterých jsme slyšeli, jsme pochopili až z dalšího vzdělávání a ve světle dalších zkušeností.
Kdo už trochu promyslel evangelium, promýšlí jej znovu, zná význam Ježíšových slov: „Až povýšíte Syna člověka, dáte mu za pravdu.“
Uznáte, že jste mnohé ze slov Mojžíšových a slov proroků zanedbali, vytěsnili, překroutili, že jste byli jedovatým jílkem.
Až se přesvědčíte, že řadě věcí nerozumíte lépe než já. Až se namočíte do ukřižování, přestanete papouškovat své rabíny a konečně uznáte, že nerozumíte jak to s Mesiášem je, budu vám moci po svém vzkříšení otevřít mysl.
Necháte si ode mne doplnit Ducha, kterého jste předtím poztráceli (J 20:22)
Pak se vám Duch stane Průvodcem (nikoliv Utěšitelem), bude vám připomínat slova, která jsem vám říkal (srov. J 14:26).
A necháte se jím uvádět do celé pravdy, kterou jsem vám zjevil. (Srov. J 16:13)
To, co jste dříve přehlédli, co jste se vzpírali pochopit a přijmout, se vám stane novým bohatstvím.

To vše je poněkud pracné, ale není to nepochopitelné.
Kdo se vydá touto cestou, bude obohacen životem v Božím království, přátelstvím s Ježíšem.

Zatím se ovšem podobáme Nikodémovi. 

 „Kdo má, bude mu dáno a přidáno.“ Ale musíme hnout svým líným zadkem.
Zatím jen žebráme o boží království, aniž víme, o co jde (nejsme ani jeho fanoušky).

Kdo se vydá na cestu, bude víc než překvapen.

	2008
17. neděle v mezidobí       1 Kr 3:5. 7–12       Ř 8:28–30       Mt 13:44–52       27. července 2008

Každou chvíli Boha o něco prosíme.
Slyšíme-li slova sv. Pavla: „Duch přichází na pomoc naší slabosti, vždyť ani nevíme, jak a za co se modlit, ale sám Duch se za nás přimlouvá nevyslovitelným lkáním“ (Ř 8:26), obyčejně se s úlevou zbožně uklidníme, jak je o nás postaráno. Ale nepřehlédněme, že nám moudrost nebude vlita. Kdo k ní chce dojít, potřebuje se vydat na cestu, „bez práce nebudou koláče“.

Písmo nám ukazuje, jak si Bůh cení moudrosti. Nepřehlédněme, že prosba krále Šalomouna je velice oceněna. Zapamatujme si to a poučme se (pokud jsme to už neudělali) a zařaďme si prosbu o pomoc k získání moudrosti na přední místo.
Každý si může promyslet, jak k ní lze dojít. 

Podobenství o pokladu a perle jsme se už někdy věnovali. Kdo neobjeví osobní přátelský vztah k Bohu, přestane se časem o Boha hlouběji zajímat. Jeho „víra“ nevydrží nebo nebude použitelná.

Podobenství o síti je třetím z klíčových podobenství (proto má také originální – Ježíšův výklad). 
Co je sítí hozenou do moře?
Síť zabere všechny možné ryby, dobré a špatné, ale některé jsou nepoužitelné. Stejně je to s královstvím Božím. To je nabídnuto všem, dostane se do něj ledaskdo (ve vyvoleném národě byli lidé dobří i špatní), ale záleží na každém k čemu doroste a dospěje (viz podobenství o jílku). Čas nám je dán k uskutečnění, případně k obrácení. Ale rozpoznat kde se nacházíme a nakolik žijeme podle božích představ lze hned, nemusíme čekat na posouzení poroty.
Kdo nedbá, kdo není snesitelný, tomu hrozí, že o něj druzí nebudou stát v dalším soužití.

Většina věřících Izraelitů v Ježíšově době se těšila na Mesiáše, ale Ježíšovy názory přijala jen hrstka.
Ježíš (s učeníky) nořil svou síť (svou nabídku, své vyučování, své názory, svou pomoc, svůj přístup k životu, své uspořádání vztahů s Bohem a s lidmi) do tehdejší společnosti. Někteří před jeho síti uhnuli, jiní za ním šli – z těch se pak ukázali někteří použitelní a jiní nepoužitelní.
Spousta lidí pro Ježíše nejprve horovala, křičela: „Hosana, Synu Davidovu“ a potom: „Ukřižuj!“ Část učedníků od Ježíše odešla, někteří se zkazili (Jidáš) – šli svou cestou, cestou „chytřejších“. Jenom někteří z těch, kteří Ježíše slyšeli, přijali nabídku Ježíšovy záchrany (síť). 

I my v kostele (ale i křesťané, kteří do kostela mnoho nechodí), jsme jako ryby v síti pro Ježíšovu věc dobrými nebo špatnými rybami (ať už na kterékoliv straně oltáře).
Zřejmě řada z nás neobstojí podle Ježíšových kriterií. 

Ježíšova slova nejsou výhrůžkou. Není strašením, řekneme-li snoubencům: „Pokud chcete vytvořit pěkné manželství, je třeba, abyste si vybrali nadprůměrného partnera, sami byli nadprůměrným člověkem a oba se nadprůměrným způsobem ve svém vztahu vytrvale – věrně snažili“.
Pokládáme za samozřejmost, že než začneme jezdit autem, projdeme nejprve autoškolou. Bez patřičného lékařského vzdělání bychom nikoho nenechali operovat. To jenom o manželství, o výchově dětí a o božím království, si bláhově myslíme, že nám stačí zamilovanost, nadšení a nábožné pocity.
Ježíš nepřehání! Nemůžeme si říkat: „My, co chodíme do kostela, jsme dobří a ti, co do kostela nechodí, jsou špatní“. Podobenství o síti vyvádí z omylu každého, kdo by si bláhově myslel, že samo chození do kostela nebo příslušnost i k té nejpravější církvi zaručuje, že budu dobrou rybou v Ježíšově síti.

Podobenství o síti můžeme zúžit na naše shromáždění v kostele. I tady jsme různě kvalitními rybami.
Každý zodpovídáme za sebe. Každý můžeme s tímto podobenstvím pracovat na sobě – abych byl dobrou rybou.
Co mám se sebou dělat, abych měl záruku, že jednou tou dobrou rybou budu?

Můj život zahrnuje (jako síť) řadu dobrých a špatných skutků. Potřebuji přijmout, že ať se začnu cokoliv učit, budu dělat chyby. „Hrubky“ v češtině i angličtině, špatně spočítané příklady, chyby za volantem, v manželství, ve výchově dětí (v evangeliích je popsána chyba Ježíšových rodičů), v přátelství, v soudech o druhých, v myšlení… „nikdo nespadl učený z nebe.“
Potřebuji vědět, že mě Bůh ani za hřích, natož za chybu, nevyřadí z „chovu“, z božího království, ze své přízně.
Důležité je, jak se k chybě nebo selhání postavím.
Získání jakékoliv dovednosti se nedá nahradit modlitbami nebo zpěvem v kostele. Musím počítat s tím, že v sobě mám řadu dobrých a špatných názorů o náboženství. Častěji si všímáme, že se naše „víra“ každou chvíli liší od Ježíšových představ o „víře“. (I sv. apoštol Petr dělal hrubé chyby – i po Seslání Ducha svatého – zůstával trčet ve svých náboženských představách z mládí.)

Máme řadu nesprávných názorů. Nejen o Bohu.
Můj tatínek měl někdy antisemitistické názory: „Pan kaplan nám říkal, že „Siónské protokoly“ jsou pravé“.
Mnoho lidí už neví, jak se katolický tisk zapojil do aféry s Židem Leopoldem Hilsnerem z Polné. Ani za nás se o tom ve škole nemluvilo, protože komunisté Židům nepřáli.
O našich názorech na Husa a Luthera ani nemluvě. Kdyby v semináři někdo mluvil tak, jako později Jan Pavel II., nevím jak by dopadl.
Já jsem 45 let tvrdil, že církev nikdy nežehnala zbraně, že šlo vždy o modlitby za vojáky. Až po revoluci jsem uztrnul, když polští biskupové žehnali polské stíhačky.
Minule jsme si říkali, co nedobrého můžeme do svých dětí a vnuků zasít svými nesprávnými názory.
Nevěřili byste, kolik pěkných a ušlechtilých starých lidí má strach ze smrti. Mají veliké obavy, zda jim Bůh odpustí jejich viny. Byli nedobře nábožensky vychováni (především námi – duchovenstvem a pak pochopitelně v rodinách) a dnes už nejsou „na stará kolena“ schopni přestavět svou nesprávnou představu o Bohu. Je mi jich líto, oni sami jsou ušlechtilejší, než jejich představa o Bohu).

Oháněním se pravostí církve mnoho nespravíme. Copak si asi o mě mysleli lidé, kterým jsem nesprávně odporoval, když přišli se svými námitkami? Jakoupak službu jsem tím Kristu prokázal? Byl jsem horlivý, ministroval jsem, chodil jsem do kostela víc než jiní, ale co naplat, byl jsem naivní, nedovzdělaný, špatně jsem přemýšlel a na tvrzení jiných jsem odpovídal naučenými a neověřenými tvrzeními. O Písmu ani nemluvě.

Nedávno jsme si říkali: v náboženství raději méně tvrdit. Jen to, co máme svým životem ověřené. „Články víry“ z Katechismu se dají opisovat, ale v soužití s člověkem nebo s Bohem se opisovat nedá.
Zbožné vzdechy ani fanatismus nám nepomohou. Jen poctivé hledání.

V Bibli je hodně míst, která vypadají jako rozpor (to má svůj význam).
Hodně lidí na nich ztroskotá. Někdo se nechá odradit a odejde. Jiný si řekne: „Já tomu nerozumím, ale já věřím“, a přestane přemýšlet a jeho duševní vývoj se zastaví na stadiu předbiblického vývoje.
Kdo hledá, může odpověď objevit.
Na tvrzení, že v Bibli je mnoho rozporů, pomůže jen poctivé hledání. A ne tvrzení, že to není pravda.

Např. v 7. kapitole Janova evangelia je popsáno, jak Ježíš, když se ho ptali příbuzní v Nazaretě, zda půjde na svátky do Jeruzaléma, řekl: „Já tam nepůjdu“. A pak šel.
Lhal nebo ne?
Nepomůže nám tvrzení: „Pán Ježíš nemůže lhát“. (Jsem zvědav, jestli se někdo ozve a zeptá?) Někdo si myslí, že k životu podle víry nepotřebuje Písmu rozumět (tím ukazuje, že má jinou představu o „víře“ než Ježíš).

Samozřejmě, že ta složitější místa v Bibli dají dost práce a přemýšlení.
Dokud Bibli pořádně a soustavně nečtu, možná mi žádné velké potíže nevyvstanou. Pokud slyším nebo si čtu jen úryvky na neděli a zůstávám jen u kázání na tyto úryvky (nebo u myšlenky na den), pokud si ty úseky nedávám dohromady, ani nevím, že mám ve svých v názorech veliké mezery.
Začnu-li číst Bibli soustavně, vidím: toto místo a tamhleto nejdou dohromady a začnu si klást otázku, jak je to možné.
Kdo přijme fakt, že jsme rozum dostali k přemýšlení a vydá se na cestu, může objevit, že ta sporná místa mají řešení. Objeví, že to, co se mu zdálo jako rozpor, bylo způsobeno tím, že správně nechápal ty jednotlivé texty.

Mnoho lidí rozumí co je software a hardware v počítači, mnoho lidí ví, co je ofsajd ve fotbale, většina českých ženských umí velký počet druhů vánočního cukroví, většina lidí si umí vyměnit SIM kartu v mobilu, ale mnoho lidí neví, proč by měli rozumět Bibli.
Navíc nás sráží to, že nemáme zatím dobré vyučování Písma. Kdo by se divil, že se lidé k porozumění Písmu nehrnou.

Začnu-li si číst některé místo, podsunu mu (pochopitelně) význam, o kterém si myslím, že je správný. Je-li ale skutečný význam toho místa jiný, pak mi můj názor ale neladí s jiným místem v Písmu. Potřebuji proto hledat takový význam, který bude ladit s dalšími místy v Bibli (je to jako puzzle).
Vytrvám-li ve vzdělávání, budu časem čím dál víc Písmu rozumět, bude mě to bavit a těšit. Pak se mi budou objevovat souvislosti, které nejsou přímo v textu napsané, ale vyvstanou v souvislostech několika textů. Tím objevím mnoho nových poznatků. Pak budu žasnout, jak veliké množství informací a jak veliká krása v té malé knížečce evangelií je.

To už ale patří do podobenství o dobrém hospodáři, který vynáší ze své zásoby věci nové i staré.
Každý učitel Zákona (to se týká nejen každého kněze a rodiče) vyučený Ježíšem, začne Písmu rozumět. A bude schopen „vynášet věci nové a staré“.
Např. ten, kdo si dá práci s hledáním, proč Ježíš nejdříve řekl: „Nepůjdu na svátky do Jeruzaléma“, a pak tam šel, – ten objeví něco nového, co v Písmu není vysloveně napsáno a přece je velice důležité pro život, pro řešení řady náročných situací.

Ve vědě je stálý pokrok. Zrovna tak to má být v porozumění Bohu. V dnešním křesťanství by mělo být všechno daleko silnější a rychlejší než v křesťanství před 100 lety. Jenže my se pohybu a vanutí Ducha svatého bojíme. Mohli bychom si to názorně ukázat na strachu v církvi, který zbrzdil pohyb 2. vatikánského koncilu a jeho ovoce …
Platí obecně, že ten, kdo ustrnul, dostává z dalšího vývoje strach. Čím dál méně rozumí a má pocit, že mu je vše bouráno.

Podobenství o hospodáři vynášejícím nové i staré věci říká: „Každý věk může v křesťanství přinášet nové objevy“.
Jako se ten, kdo si nepřizná pravdu, odsuzuje k životu ve lži, tak se ten, kdo se bojí a nehledá moudrost boží, odsuzuje k ustrnutí. Tradice mu nepomůže. Tradice je paměť na řešení (dobré řešení nebo špatné) v minulosti. Jenže náš život přináší nezřídka situace naprosto nové. K jejich řešení ale v Písmu klíč je – a my jej máme najít.
Potřebujeme se vrátit k důkladnému a poctivému čtení evangelia. 
	Svátek Proměnění Pána

	2017
Svátek Proměnění Pána       Dan 7:9–14       2 P 1:16–19       Mt 17:1–9       6. srpna 2017

Máme sklon přeskakovat nepříjemná nebo obtížní místa v Písmu. V události „proměnění“ Ježíše na hoře vytěsňujeme nepochopení apoštolů a činíme urychlený závěr: Ježíši je dobré se klanět.
Nemáme nic proti klanění, patří do bohopocty, ale bohopoctou nelze nahradit úsilí na porozumění s druhým a ke spolupráci.
O události jsme mnohokráte podrobněji mluvili. Nelze jí porozumět bez předchozího rozhovoru Ježíše s učedníky (Mt 16:13–28).

Jen stručně připomenu: Ježíš poslal apoštoly „na zkušenou“ – na misijní cestu (Mt 10:1–15). Po návratu se jich ptal: „Za koho mě lidé pokládají?“ Apoštolové se pohoršovali nad zabedněností lidí, kteří tvrdili všelijaké nesmysly. „Ježíši Kriste, nenechali si vysvětlit, kdo jsi.“ Pak se Ježíš zeptal: „A za koho mě pokládáte vy?“ Petr správně vyznal: „Ty jsi Mesiáš,“ ale když Ježíš začal mluvit o vraždě Mesiáše církevní vrchností, káral Ježíše (v originále evangelia stojí „káral“), že to není možné …
Ježíš, jako dobrý učitel dopřál třem nejlepším apoštolům doučovací lekci – na hoře se setkal s Mojžíšem a Eliášem. (Rozmluva mohla trvat delší čas.) Dvě největší osobnosti (Mojžíš a Eliáš) – na rozdíl od apoštolů – Ježíšovi neodporovaly.
Apoštoly to nebavilo a usnuli (Lk 9:32), když se probudili, Petrovi to bylo trapné a navrhoval postavit tři stany (Izraelci očekávali, že „v poslední době“ se Hospodin utáboří uprostřed svého lidu). Evangelista Lukáš uvádí: „nevěděl, co mluví“ (Lk 9:33).
Ježíši se (do konce jeho pozemského života) nepodařilo vysvětlit apoštolům, proč se nechá ukřižovat a připravit je na to.
Ptal jsem se kdysi dětí: „Co je snazší, umýt nádobí, nebo se modlit?“ 
- - - - - - - -

Dva chlapi se mě ptali, co mají říci ženichovi, který přijde žádat o ruku jejich dcery.
Jméno jednoho z chlapů jsem zapomněl, tak těch pár řádků posílám k inspiraci. 
- - - - - - - -

Jsem na dovolené. Místo dalšího textu „Poznámek“ Vám nabízím „Rituál ke slavení neděle v rodině“. Najdete ho na letohrad.farnost.cz v sekci Čtěte –>Průvodce liturgickými slavnostmi roku.
Třeba Vás bude inspirovat.
	18. neděle v mezidobí

	2020
18. neděle v mezidobí       Iz 55:1–3       Ř 8:35–39       Mt 14:13–21       2. srpna 2020

Byli jsme pozváni k bohatému životu ...
Ale ne vše dostaneme zdarma. 

Už víme, co znamená vyvolený lid boží a čemu máme sloužit ... 

Víme, podle čeho si Ježíš vybíral učedníky. A k čemu nás potřebuje ….

Víme, proč Ježíš mluvil v podobenstvích a proč výklad k podobenství neposkytoval všem. 

U Mt 9:36 čteme: „Když Ježíš viděl zástupy, bylo mu jich líto, protože byli vysílení a skleslí jako ovce bez pastýře.“
V našem úryvku stojí:
 –	„Když Ježíš uviděl velký zástup lidí, bylo mu jich líto.
 –	I uzdravoval jejich nemocné.“
Není tam řečeno, že mu bylo líto nemocných a jejich blízkých. Mezi lidmi nebyli umírající ani nikdo neumíral hladem.
Stále potřebujeme především Pastýře. Ježíš uzdravil nemocné a pak nasytil zástup proto, aby lidem ukázal, že je pastýřem schopným a ochotným o ně pečovat.

Prorok se má legitimovat.
Lidé „čistého srdce“ proroky poznají i bez zázraku (tak byl například rozpoznán Jana Baptista).
Zázrak je legitimací posla božího, podporuje naši důvěru v Boha.
Ježíš odvážně dovršoval učení Mojžíše. Když prohlašoval: „Vašim otcům bylo řečeno …, ale já vám říkám …,“ někteří se ptali: „Jakou moci říkáš …? Jak to, že odpouštíš hříchy?“ Ježíš se legitimizoval božím znamením.

Známe výpady těch, kteří neměli „čisté srdce“: „Ježíš je posedlý, je spolčený s ďáblem!“ – (srov. Mt 12:24, 16:1–4). Těm už nebude žádné znamení (zázrak) poskytnuto.

Ptám se sama sebe, zda nespadám mezi nepoučitelné, povýšené a ustrnulé. Zda našemu pokolení už nebude poslán žádný prorok a nebudeme obdarováni žádným dalším znamením.
Bůh nám přece poskytl a poskytuje přemíru důkazů o své péči a štědrosti.

O samotném rozmnožení chlebů jsme už mluvili. Ježíšova výzva učedníkům: „Dejte jim najíst vy,“ nebyla nadnesená, už přece uzdravovali nemocné a vyháněli démony. (Srov. Mt 10:1; L 10:17)
Ježíš také s učedníky ve svém vyučování probíral rozmnožení potravy Eliáše a jeho učedníka Elizea. Škoda, že se učedníci neptali: „Ježíši, ty jsi větší prorok než Eliáš, mohli bychom my – tvoji učedníci – rozmnožit jídlo jako Elizeus?“
Nepochopili. Ani když se je Ježíš ještě dvakrát pokusil navést k tomuto znamení. To by zástup koukal, co se učedníci od Ježíše naučili a co dokáží.

Ježíšovi učedníci byli na vysoké úrovni, a přesto v něčem byli pod míru.
Nemáme jim to za zlé, ale máme být natolik pokorní (pokora je láska k vlastní pravdivosti), abychom počítali s tím, že i my máme často zpoždění v porozumění (Bohu i lidem). Opakovaně se nám stává, že nás předběhnou druzí.
Kdybychom řekli, že těžko snášíme ty, kteří jsou před námi, bylo by to slabé slovo. Často se proti nim stavíme s krutou mocí. 

Bůh nás štědře obdarovává a dostatečně povzbuzuje, ale my si toho málo všímáme a vážíme. Jsme jako rozmazlené děti bohatých rodičů.
Paní Dr. Prekopová, říká nerozumným rodičům, nenoste svým vnukům hračky (mají jich už velké množství), věnujte se jim, hrajte si s nimi a vypravujte jim.
My si máme říkat: materiálně jsme velice bohatí, ale věnujme čas Bohu, naslouchejme jeho vyučování a mluvme s ním.

Bojíme se výšek, ke kterým nás Ježíš zve. 

Židé a křesťané přispěli ke kultuře světa, nejen objevy ve vědě, především k lidskosti a porozumění Bohu. Boží lid má být předvojem lidstva. Pokračujme a přidejme do kroku za Ježíšem.

Vidíme, jak je náš západní svět vykolejený. 
Ale nebuďme naivní, tady na zemi neexistuje ideální stát nebo ideální doba. Ani ideální manželství. Nečekejme mesiáše, Mesiáš už přišel. Od něj si máme nechat poradit, jak v porušeném světě dobře prožít život.
Někteří ochutnali krásu boží moudrosti a nemohou se od ní odtrhnout.
Jenže, my, materiálně bohatí křesťané, jsme Božímu vyučování nepřišli na chuť (proto si i naše děti myslí, že se bez něj obejdou). Své potomky ani spoluobčany jsme svým náboženstvím mnoho nezaujali. (Kolik lidí jsme vlastním životem přivedli k nadšení z boží přízně? A třeba ke křtu?)
Odpovědností za svět nás často zahanbují lidé nepokřtění.

Přesto nás Ježíš vybízí: „Dejte lidem najíst vy!“
Platí to ve dvou směrech. Můžeme rozdávat ze svého nadbytku hmotného a sloužit potřebným. A je pravda, že dost Čechů je štědrých, když se vybírá na potřebné, jsme docela štědří. Ale i dnes jsou lidé bez Pastýře. Politici jsou spíše vlky a my – „pastýři“ – meleme naprázdno nebo si hrajeme na policajty dohlížející na dodržování svých předpisů.

Máme za sebou první vlnu ohrožení koronavirem. Lidé odložili roušky a mnoho se jich zaměřilo především na dovolenou, nejlépe v zahraničí. Ptejme se, co nás karanténa naučila a co nového jsme přijali do svého způsobu života.
Někteří jsme řekli, nechceme, aby se naše křesťanství smrsklo jen a slavení bohoslužeb. Židé postrádají svou svatyni („jeruzalémský chrám“) skoro dva tisíce let a přesto žijí. 
Vzpomněli jsme si, že naše ženy vězněné v padesátých letech byly roky bez bohoslužeb a přesto, že žili v hrozných podmínkách (bez čehokoliv osobního od kapesníku až po sešit), žili duchovním životem.
Potřebujeme se více napojit na boží vyučování podobně jako náboženští židé. 
„Náboženští židé“ nejen stihnou stálé vzdělávání ve svém oboru (často vědeckém), ale i ve vyučování božím. 
Vydáme-li se touto cestou, budeme krásnějším osobnostmi, lepšími manžely, rodiči, pracovníky a budeme plnit úctyhodné poslání Ježíšových učedníků.

Nám – židům a křesťanům – se dostalo té cti, že smíme patřit do množiny snoubenky boží. Ale víme, že ne každá snoubenka se vdá a že ne z každé housenky se vylíhne motýl. Ne každé manželství se vydaří a ne každý člověk vydrží v Božím vyučování.

Přiznat si, že jsem pod míru, nevychází z komplexu méněcennosti, ale z poctivosti a pravdivostí. Budu-li stát o pomoc, Bůh mi je neodmítne.

Bůh nás nesráží, velice nás povzbuzuje a nabízí nám svého Ducha.

	2014
18. neděle v mezidobí       Iz 55:1–3       Ř 8:35–39       Mt 14:13–21       3. srpna 2014

Před týdnem jsme slyšeli: „Každý učitel Zákona, který se stal učedníkem nebeského království, je jako hospodář, který ze své bohaté zásoby vynáší věci nové a staré“. Zapomněl jsem k tomu – jako příklad nového – poukázat na Pavlova slova z druhého čtení): „Těm, kteří milují Boha, všechno napomáhá k dobrému“. 

Krásné první čtení z Izajáše se čte také při velikonoční vigilii …
Vrátíme se k němu nakonec.

Začněme od evangelia.
Za zvláštní uvažování stojí otázka, proč se Ježíš po smrti Jana Baptisty odebral na opuštěné místo… 

Nepřehlédněme, že Ježíš zástup, který za ním přišel, vyučoval! (Mk 6:34; Lk 9:11)

Jak se měli učedníci u hladového zástupu zachovat, když jim Ježíš řekl: „Dejte jim najíst vy“, jsme už v minulosti mluvili. (Eliášův učedník Elíša byl schopen z mála jídla nasytit hladové; od svého učitele se to „naučil“. Učedníci Ježíšovi ani napodruhé, ani napotřetí tento úkol nezvládli.)

Nasycení zástupů (možná víc jak 10 000 lidí) bylo pro lidi znamením, že za Ježíšovými slovy stojí Bůh.

Kolik Ježíšova slova znamenají pro nás?

Co pro nás znamenají Ježíšova znamení (zázraky)?
Raději vyhledáváme své „učitele“, „mystiky“ a guru, a s oblibou se vrháme na jiné zázraky. 

Zázraky v Bibli mají podpůrný význam. Hledajícímu boží moudrost pomáhají, aby nemusel věřit slepě. Nejpodstatnějším zjevením Božím je jeho slovo, moudrost. Zázrak nevyrábí důvěru („víru“), viditelně, ale hledajícímu ukazuje, že je na správné adrese, že ten, skrze koho je zázrak vykonán, je od Boha. (Pozor, i falešní poslové konají své zázraky; nejen faraonovi mudrci a čarodějové srov. Ex 7:11–12.)
Zázrak zároveň pomáhá potřebnému, aby viděl, že boží království není chimérou, že se opravdu přibližuje, už začíná („odpouštějí se ti hříchy, buď zdráv, buď živ“).

Navrhuji vrátit se k podstatnému: Ježíš se věnoval zástupům, lidé ho přece vyhledali kvůli jeho slovům o přibližování se božího království.
Vyhlíželi boží pomoc a Mesiáše. Věděli, že žijí v náboženské krizi.
Znali například Jeremiášův text o spodním prádle (Jr 13:1–11). V pondělí jsme jej opět četli (pokaždé lituji, že se čte jen ve všední den jednou za dva roky).
Šidí se ten, kdo tato úchvatná slova nezná. 

Přidám tento obraz k dnešní úvaze.
„Jeremiáši, kup si nové slipy, kalhotky (lněný pás) …“
Autority mi radily: „Netykej si s laiky, snadněji se řekne: `Ty vole než vy vole´.“
Šaty jsou nejbližším obydlím člověka. Spodní prádlo nosíme na holém těle.
Podobenství a obraz o spodním prádle je fantastický. Bůh si nás připustil neuvěřitelně blízko. (To se ví, že na to doplácí …)
My venkované jsme vícekrát viděli, co se s kusem látky ve vlhku stane: zabydlí se v něm stonožky, škvoři, malí slimáci, plíseň … štítíme se to vzít do ruky, natož …
Nikdy bych se neodvážit takový obraz o spodním prádle pro naši blízkost u Boha použít …

Bůh používá pro vyjádření svého přátelství a blízkosti silná a neotřelá slova.
„Jsi mou milovanou dcerou, synem, přítelem, nevěstou.
Jsem pro tebe světlem, vzduchem, chlebem, krví … Jez mě, pij mě, vdechuj mě …“

„Jako pás přilne k bedrům muže, tak jsem k sobě přimkl celý dům izraelský a dům judský, je výrok Hospodinův, aby se mi stali lidem, jménem, chválou a oslavou.“

Když jsem poprvé četl podobenství o lněném pásu, nemohl jsem večer usnout. Už nikdy jsem to nezapomněl.
Jak to, že mě Bůh snáší (mluvím o sobě, ne o Vás), neoškliví si mě, neodvrací ode mě svou tvář, nezanevřel na mě? Nabízí mi svou blízkost a přátelství.
Není to větší zázrak než nasycení zástupu nebo uzdravení nemocného?
(Samozřejmě, že základní potřeby k životu a zdraví jsou veliké hodnoty, proto se misionáři nejprve vždy věnovali chudým a nemocným …).

Vzpomínáte, jak jsme na slavnost Nejsvětější Trojice četli Hospodinova slova k Mojžíšovi (po selhání Izraele na Sinaji): „Jsem Bůh milosrdný a milostivý, shovívavý, velmi laskavý a věrný, který osvědčuje milosrdenství tisícům pokolení, který odpouští vinu, přestoupení a hřích …“ A o příslibu: „Půjdu s vámi a dám vám odpočinutí.“ (Srov. Ex 34. kap.)
Ptali jsme se: „Co to znamená, že je Hospodin uprostřed nás?“

V Ježíši Bůh rád přišel mezi nás a rád se s námi setkává.

Záleží na nás – nemusí o nás platit Ježíšova smutná slova po nasycení zástupu: „Amen, amen, pravím vám, hledáte mě ne proto, že jste viděli znamení, ale proto, že jste jedli chléb a nasytili jste se. Neusilujte o pomíjející pokrm, ale o pokrm zůstávající pro život věčný; ten vám dá Syn člověka, jemuž jeho Otec, Bůh, vtiskl svou pečeť.“ (srov. J 6:26b.n)

Kdo netoužil nejprve po kamarádech a pak po přátelích – a byl zklamaný, když se někdo, v koho vkládal své naděje, nezachoval kamarádsky nebo jako přítel?

Jsme stvořeni ke společenství s lidmi i s Bohem.
Žádný člověk ale nemůže úplně naplnit naše srdce, stejně jako my nemůžeme naplnit všechna očekávání našich blízkých.
(Vážím si Boha, že nežárlí na lidi a nenahrazuje lidské vztahy. Poustevníci mi byli vždy záhadní a trochu podezřelí. Milovat lidstvo „na dálku“ je snadné. Soužití je náročné. Poustevničení není nic křesťanského, Ježíš nás posílá k druhým. Soužití s druhými je trenažérem pro soužití v nebi.)

Věříme, že Bůh vždy je s námi.
Navíc věříme, že Bůh je zvláštním způsobem (teologie říká „skutečně“) s námi, když nasloucháme jeho slovu. 
Věříme, že Ježíš je s námi (teologie říká „skutečně“), když se nejméně dva lidé sejdou „v jeho jménu“ (v silné touze porozumění jeho názorům a v silné touze osvojovat si jeho postoje). 

Ježíš většinou vyučoval někde stranou, protože naslouchání druhému a vyučování má svá pravidla.
Přátelství – jeho budování, růst a udržení, vyžaduje své.
Je doba dovolených. Máme jedinečnou příležitost udělat si čas na vnímání toho, že Bůh je uprostřed nás.

Sejdeme-li se s druhým, sedíme-li s někým u stolu, zažíváme-li s ním něco pěkného, přiblížíme-li se k sobě – můžeme odhadnout pocity druhého.

Zkusme odhadnout pocity Boha z nás. Po zkušenosti s Ježíšovým životem je to snadnější.
Jak se asi mezi námi cítí? Co ho těší?

Překvapuje nás, jak dopadlo Ježíšovo setkání s lidmi po jejich nasycení …
Čím to bylo?
Naslouchali mu krátce?
Povrchně?
Nechtěli se vzdát svých představ o božím království?

Malý princ říká: „Kdybych měl čas, šel bych pomalu ke studánce.“
Na farní zahradě máme 18 m hlubokou studnu, vyskládanou kamenem. Komunisté zahradu ukradli, ale před 25 lety se nám ji podařilo získat zpět. Studna byla zakrytá betonovými překlady, ale studánky a studně jsou oka do oblohy. Před pár léty se podařilo díky kamarádovi vyzdít její hrdlo. Občas k ní zajdu posedět. Studny mají své kouzlo, zvlášť ty hluboké. Lehko nám napovídají o prameni vody živé … Zdarma nabízené.

Kdo objeví pramen živé vody, kdo objeví boží přátelství a boží moudrost, ví, že nás nikdo a nic nemůže od lásky Kristovy odloučit.

Dovolená nám umožňuje jít pomalu ke studánce. Kam se hnát?

Za týden nás slovo boží znovu přivede k setkání. K tichu a k radosti.

	2011
18. neděle v mezidobí       Iz 55:1–3       Ř 8:35–39       Mt 14:13–21       31. července 2011

První čtení je z 55. kap. Izajáše. (Nedáváno jsem na ní upozorňoval, kdo si ji četl má náskok).
Pozvání Izraele k velikým darům planoucí z přízně Hospodina k Izraeli se samozřejmě netýká jen jídla (to je zde obrazem veškeré štědrosti Boží).

„Každý učitel Zákona, který se stal učedníkem nebeského království, je jako hospodář, který ze své bohaté zásoby vynáší věci nové a staré“ – říkají poslední věty z úryvku evangelia minulé neděle.
Bohatství božího království je tak veliké, že k jeho objevování si i „starozákonní učitel“ potřebuje sednout do školní lavice jako začátečník (učedník).
Bude-li se pozorně a pokorně učit, bude schopen přijímat další nová obdarování (Boží láska je mnohem vynalézavější než láska lidská).
Budeme-li dobře hospodařit s nabídkou Boha (můžeme hospodařit s každým slovem, gestem, informací, prosbou, darem, poděkováním, službou), budeme nejen obdarováni nevyčerpatelnými poklady, ale navíc budeme mít z čeho obdarovávat druhé („budeme ze své zásoby vynášet věci nové i staré“).

Stále objevujeme nové a nové poklady 
Ale ani ty dřívější poklady nás neomrzely.

O „nasycení na poušti“ jsme dost mluvili. 

Tentokráte chci poukázat na staré poklady, neboť – dobrý hospodář nebeského království ze své bohaté zásoby vynáší věci nové a staré“.
Od Tvůrce jsme dostali nesmírně mnoho. Všímat si toho, těšit se z božích darů, je zdrojem velikých zážitků – vidíme, kým pro Boha jsme. (Kéž by dítě ocenilo obětavost rodičů a nepokládalo ji za samozřejmost.)

Jedné hodné mamince na poutním místě poradil jeden řeholník: „Lepší než dětem mluvit o Bohu je mluvit s Bohem o dětech“.
Židé se drží osvícenější rady: „Hospodin je tak veliký a štědrý, že jej budeš milovat celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou. A slova své moudrosti („přikázání“), která ti dnes kladu na srdce, budeš mít v srdci. Budeš je vštěpovat svým synům a budeš o nich rozmlouvat, když budeš sedět doma nebo půjdeš cestou, když budeš uléhat nebo vstávat. Uvážeš si je jako znamení na ruku a budeš je mít jako pásek na čele mezi očima. Napíšeš je také na veřeje svého domu a na své brány.“ (srov. Dt 6:4–9)
Moudří rodiče a prarodiče se nejen za děti a vnuky modlí, ale učí děti žasnout, a všímat si toho, co je za naším zrakem, učí je objevovat, že za darem je přejícnost dárce.
Jestli někdo nedojde ke vděčnosti, je duchovním a duševním mrzákem.

Nic není samozřejmého a nic se neudělá samo.
Každý jsme v nějaké místnosti. Tu někdo vytvořil a vybavil.
Žijeme ve velikém a nesamozřejmém bohatství a péči. Ke spravedlnosti patří uznání přejícnému.
Kdyby nebylo přejícího Tvůrce, nebyl by bohatý svět. Jen tma a studené prázdno.
Nebyl by ani život.
Jak to, že „v poušti“ může být někdo pohoštěn?
Jak to, že se organismy rozmnožují?
Jak to, že zrno vyroste v rostlinu, která se zrnu nepodobá?
Jak to, že rostlina dokáže „z hlíny“ vytvořit potravinu?

Jak to, že lidé vymysleli tolik zajímavých dobrých pokrmů a nápojů?
Jak to, že rodiče mnoho let pečují o dítě?
Jak to, že se člověk dokáže svobodně rozdělit a zastat se jiných?
Nikdy nebudeme hotovi s žasnutím nad krásami života a umem Tvůrce.

Lidé schopní vytrvale pozorovat a ptát se, objevili nesmírně mnoho zajímavého. Objevují dál a dál. Kam se podíváme, jsme překvapeni.
Jsme obdarováni schopností žasnout. Kdo si ji pěstuje (objeví), nebude se nikdy nudit.
Vývoj dítěte je jiný než mláďat zvířat.
Dítě se rodí „předčasně“ (je dlouho naprosto bezmocné) a má velikou hlavu. Hříbě je naopak „samá noha“ a do hodiny po narození se postaví na vlastní nohy.
Dítě během pár let přijme obrovské množství informací a osvojí si mnoho dovedností. (Za tři roky se naučí mateřštinu, je jedno, kterého jazyka. Pak se učí číst, psát … rychle se naučí ovládat počítač …). Dnešní děti se do 25 let vzdělávají (pohlavně dospívají mnohem dříve).
Zvláštností člověka je také jeho dlouhá doba stáří. Zvířata hynou, když ztratí schopnost reprodukce. Má to nějaký smysl?
Bible říká, že lidský život je prostorem k získání moudrosti, k umění pěkného soužití se světem a s druhými. (Moudrost je uměním dobrého rozlišování a cestou ke svobodě božích dětí.)
Lidský život je přípravou na setkání s Bohem tváří v tvář.
Lidský život je přípravou na život věčný, na krásné soužití s Bohem a lidmi.

Už dítě je schopné chápat a vnímat přízeň Boha, kterého nevidíme – když k tomuto poznávání dítě vedeme.

My lidé žijeme souběžně v bohatství třech (dnes už ve čtyřech) generací. Starší generace mají předávat mladším poznání ze svých zkušeností (i s Bohem). Stará generace může mladším připomenout to, na co mladší zapomněli.
Jen je důležité, aby se spolu generace setkávali. Známe přísloví: „Do čtyřiceti se drž starých a po čtyřicítce mladých“.
Máme se navzájem čím obdarovat.
Může to platit i v poznávání Boha. I mladí mohou objevovat „věci nové a staré“ božího království.

Kdo umí hledat a žasnout, objevuje nesamozřejmost a krásu pohoštění a obdarování.
„Poušť je krásná tím, že v sobě skrývá studnu.“, říká Exupéry.
Naše civilizace lásky nás učí objevovat a čerpat ze studny, kterou nám připravil „Někdo“.
Ten „Někdo“ není bezejmenný, jeho jméno není záhadné, je nevyčerpatelné jako jeho přejícnost a obětavost.

Trvalá schopnost objevovat a žasnout je předpokladem setkávání – i s Bohem.

	2008
18. neděle v mezidobí       Iz 55:1–3       Ř 8:35–39       Mt 14:13–21       3. srpna 2008

Původně jsem chtěl mluvit o Ježíšově reakci na smrt Jana Předchůdce Páně. 

Před týdnem byla řeč o hospodáři, který ze své zásoby vynáší věci nové a staré. Trochu jsme mluvili o rozporech v Písmu. Je důležité si Písmo číst v souvislostech a propojovat si jednotlivé události. Pak se nám dostane nových poznání.
Jako příklad „rozporu“ jsem uváděl Ježíšovo prohlášení, že nepůjde na pouť do Jeruzaléma a pak tam šel (J 7:1–10). Potěšilo mě několik z vás, že jste se ozvali se správným řešením. Byli to lidé z biblických hodin (je vidět, že biblické hodiny jsou užitečné).

Platí: „Nevydáš proti svému bližnímu křivé svědectví“ (Ex 20:16) i „Vaše slovo buď `ano, ano – ne, ne´; co je nad to, je ze zlého“ (Mt 5:37). Jenže některé situace nejsou jednoduché. 
Kdo slyšel pouze prvních 10 veršů ze 7. kapitoly Janovy, bude zmaten. Lhal Pán Ježíš? Nebo pak změnil rozhodnutí?
Ježíš se od počátku vydával na kazatelské cesty po Izraeli (později posílal napřed dvojice učedníků, aby mu kázáním připravili lidi na jeho vyučování). Popisovaná událost patří do doby, kdy nepřátelé už chtěli Ježíše zabít. Proto se Ježíš z Judska stáhl do Galileje.
Příbuzní Ježíše neuznávali a nepřáli mu. V nejlepším případě jej popichovali: „Ty seš dobrej, měl bys jít do Jeruzaléma, tam chodí nejvíc lidí. A teď budou svátky, tam bys jim mohl ukázat své zázraky. Tam bys měl úspěch.“
To Ježíš odmítá: „Běžte si tam sami! Já tam nepůjdu (já se nepředvádím).“
Když se pak vydal do Jeruzaléma, přišel ve svém stylu, nikdy se nepředváděl.

Teprve, přečteme-li si celou událost a doplníme-li si k tomu souvislosti z jiných míst v evangeliu o postoji příbuzných Ježíšových, objeví se celá situace v plném světle. A dostane se nám moudrého poučení o správném používání pravdy a klíč k řešení náročných životních situací. Nového poznání.
Biblické příkazy a zákazy mají sloužit životu, nemají být pastí pro poctivé a pronásledované.

K dnešnímu čtení.
(Apoštolové si občas mysleli, že je Ježíš nešikovný. Např: „Ježíši, už jsi zase dnes dlouho kázal. Pošli lidi domů, nepočítali, že se diskuze s tebou protáhne tak dlouho a nevzali si s sebou svačinu.“)

O nasycení zástupů na poušti jsme už mluvili v minulých letech.
Zkusme pokračovat v cestě dobrého hospodáře, který ze své zásoby vynáší věci nové a staré.
Všimněme si, jak Ježíš apoštoly učil „dobrému hospodaření“, aby uměli přemýšlet a samostatně pracovat.
Propojme si „první nasycení“ s dalšími místy na toto téma a objeví se nám něco nového.

Co je k tomu třeba?
 –	Znát klíč k pochopení zázraků k Bibli – jako znamení, kterým se má prorok prokázat (jinak nám zázraky budou připadat jako pohádkové příběhy typu „Hrnéčku, vař“). 
 2.	Znát příběhy Eliáše a Elíši (na nich se naučíme, co znamená být učedníkem proroka).
 3.	Znát texty o druhém nasycení zástupů.
 4.	Znát „Varování před kvasem farizeů“ (Mt 16:5–12; Mk 5:14–21) a rozumět tomu, co „kvas“ u židů znamená (proč se například o Velikonocích zbavují všeho kvašeného?).

Apoštolové znali výše uvedené věci, mimo bod 3.

Ježíšova výzva apoštolům: „Dejte lidem najíst“, nebyla planá. Elíša se mnoho naučil od Eliáše a Ježíš chtěl, aby se jeho učedníci učili stejným způsobem.
Ježíš si přál, aby jeho učedníci ukázali lidem, že je zde někdo větší než Eliáš. 
Apoštolové dobře znali Eliášovo rozmnožení potravy i to, jak jeho učedník Elíša použil stejného znamení k pomoci vdově.
Jak je vidět, nenapadlo je to. V jiném případě (negativním a naprosto absurdním) se ale „podle Eliáše“ chtěli zachovat! 

Po návratu z „misijní cesty“ učedníci nadšeně Ježíšovi vyprávěli, jak jim lidé naslouchali, jak se jim dařilo uzdravovat nemocné a vyhánět zlé duchy.
Ježíš se učedníků úmyslně ptal, co o něm lidé říkají.
„Ježíši, oni jsou z těch rabínů úplně zblblí, někteří tě mají za Jana Baptistu, jiní za ELIÁŠE, jiní …“

Znovu připomínám, že učedníci v té době už sami dělali zázraky, navíc ti služebně nejstarší („stará garda“ ještě od Jana Baptisty) byli svědky proměnění vody na svatbě v Káně Galilejské.
Proto výzva: „Dejte jim jíst“, nebyla nesrozumitelná.

Co měli učedníci udělat? Nabízí se několik možností:
 1.	Učedníci viděli přeměnění vody na víno.
Satan je inteligentnější než my, lidé, ten by radil: „Ježíši, udělej z kamení chléb“. (Šlo by to? Třeba z písku? Jako z vody víno, tak … Písku tam bylo dost.)

 2.	Eliáš rozmnožil jídlo pro vdovu a jejího syna. Ježíš je větší prorok než Eliáš.
„Má tady někdo něco k jídlu? Ježíši, rozmnož to. To bude pro tebe hračka.“

 3.	Učedníkům mohlo dojít: „Když Elíša, učedník Eliáše (z trochy potravin) nasytil vdovu na mnoho dní, co kdybychom se o něco podobného pokusili my. Ježíš je větší prorok než Eliáš.
Mohli se Ježíše zeptat, jestli si to takto přeje.
„Podej sem ty chleby a ryby, já to začnu lámat a ty to rozdávej…“

Ježíš dává svým učedníkům (dodneška) úkoly, které za nás neřeší. Vede nás k přemýšlení (tak to v životě je!) Napsal snad Bůh někomu z nás, co máme krok za krokem dělat?

Máme si všímat Ježíšova způsobu vyučování. Učí jinak, než jak my učíme z Katechismu.

Učedníkům Ježíšova výzva nedošla.
Možná se nám to zdá divné uvažování. My jsme se spokojili s náboženstvím bez důkazů, bez ověřování a faktů, bez kontaktu Boha s lidmi. Ale učedníci kontakt s Ježíšem měli. Měli za sebou už celou řadu zázraků. Na svatbě v Káni Galilejské pili víno od Ježíše. Z Bible odmala znali jednání Eliáše a Elíši a Ježíš jim o tom znovu a lépe vykládal než rabíni.

Ježíš chce, abychom přemýšleli a namáhali se.
V životě, v evangeliu i s Ježíšem nám nespadnou věci samy do klína. Evangelium není pohádka. V normálním života umíme přemýšlet a hledat. Ale v životě s Bohem čekáme „zázraky“, aby to a to Bůh udělal za nás. „Bože jsi všemohoucí, můžeš dělat zázraky, tak je dělej, proč bychom se namáhali“.
V dějinách stále lidé něco objevují, vymýšlejí, hledají, pokouší se o nové věci. Nežijí jen ze starého – „nevynášejí jen věci staré“.
V našem náboženství jen žebráme. Vymysleli jsme dlouhé modlitby. V dlouhých litaniích jen prosíme a prosíme. Čím víc, tím lépe (nejen za povolání …). A když nic nepřichází rezignovaně složíme ruce do klína: „Buď vůle tvá“. Jako v bajce: „Vino je kyselé“.

Ježíšova výzva k dalšímu – samostatnému – kroku učedníků je závažná! Proto Ježíš učedníkům zopakoval možnost zareagovat lépe.
Stojí to za vyhledání. Zjistíme, že v evangeliu existuje celá řada pokusů.

Případy:
 1.	„Nasycení pěti tisíců“. (Mt 14. kap.)
 2.	„Nasycení čtyř tisíců“. (Mt 15. kap.)
 3.	„Varování před kvasem farizeů“. (Mt 16. kap.)

Jak to, že apoštolové i v druhém případě řekli: „Ježíši Kriste! ty seš blázen, kde tady na poušti nakoupíme chleba pro tolik tisíc lidí?“
Jak to, že opět reagovali špatně? Jak to, že je nenapadlo přinejmenším říci: „Dnes je těch lidí méně než posledně, pro tebe nebude žádný problém zase rozmnožit jídlo“.

Ve třetím případě si místo zkušenosti s prvním a druhým rozmnožením potravy a s Elíšou a Eliášem špatně dosadili Ježíšova slova: „Varujte se kvasu farizeů a saduceů!“

Jak to, že jim rozmnožení potravy soustavně vypadávalo z paměti? Je to nějaká psychická skleróza? Jakoby se ten zázrak před tím ani nestal.
Místo toho se chytali za hlavu: „Jé, zapomněli jsme udělat nákup. Copak budeme jíst? Máme jen jednu placku“.

Pak jim Ježíš vyčinil a zkoušel je z nepřímé úměry. 
Když si toto všechno porovnáme, dojde nám také, proč Ježíš úmyslně (!) nechal apoštoly sbírat zbylé kousky chleba. Aby si přesně zapamatovali kolik košů v kterém případě zbylo. (Možná nadávali, že si lidé na rautu vzali víc chleba než spotřebovali (maso nezbylo). Možná učedníky bolela záda, možná jim vadilo, že mají jen sloužit těm „nenažraným“.)
Je to vše náhoda nebo to je geniální Ježíšovo vyučování? (Chce to pochopitelně přečíst záznamy ze všech evangelií. Trochu jiné popisy evangelistů mají svůj význam – mají nás naučit hledat, přemýšlet a porovnávat. Máme se namáhat a nečekat „pečené holuby do huby“.

Je zvláštní, že si učedníci zapamatovali počty (chlebů, lidí, košů), ale dál se v myšlení nedostali. Něco měli zablokováno, jako žák ve škole, který si pod lavicí čte knihu. Slyší učitele, ale význam slov učitele si nepouští do mozku. Při některých věcech učedníci nebrali Ježíše úplně vážně. Viděli znamení (zázrak) a to jim stačilo. „Hurá Mesiáš.“ Mysleli, že to stačí. Jako by všechnu práci za nás měl udělat Kristus.
My podobně oddělujeme praktický život od „života víry“.
„Ježíš je Mesiáš, jsme vykoupeni Ježíšovým utrpením. Snaž si udržet posvěcující milost a zemři zaopatřen svatými svátostmi.“
„Proč bych měl spekulovat nad evangeliem? To je pro intelektuály.“
Ale co když má Ježíš jiné představy o nás – svých učednících – a o naši pomoci světu?
Proč Ježíš apoštoly ostře káral?

Apoštolové měli vysokou úroveň. (Kdo si myslí, že byli nevzdělaní, křivdí jim. To o nich tvrdí lenoši, aby se také „nemuseli“ namáhat.) Ani ve snu mě nesmí napadnout, že já bych se na jejich místě zachoval lépe než oni.
Kam se na ně hrabu. Nemyslím si, že v sobě nemám stejné bloky v přemýšlení – právě proto si na to chci dávat pozor. Máme-li nějakou vadu (třeba s páteří), ledacos se dá spravit. Ale musí to být včas, aby se něco nezanedbalo. Naštěstí máme dobrého Lékaře.

Apoštolové v prvním případě nezareagovali správně.
Jak to, že v druhém případě na Ježíšova slova: „Dejte jim jíst vy“, neřekli: „Ježíši, ty dnes nechceš svůj zázrak opakovat?“
Selhali i napotřetí. A to Ježíš začal z jiného konce: „Dejte si pozor, varujte se kvasu farizeů a saduceů“. Tato věta může mít dva významy:
 1.	Nekupujte u farizeů a saduceů ani kvas (kvasnice) nejen chleba, jsou to naši nepřátelé.
 2.	Varujte se myšlení (kvasu) farizeů a saduceů. Učedníci přece slyšeli Ježíšovo podobenství o kvasu – (Mt 13:33) stačí trochu a zkyne celé těsto.

Apoštolové si do Ježíšových slov vložili nesprávný význam: „Co budeme dělat, nemáme nakupovat u farizeů. A my máme jenom jeden chléb. Pekaři už mají chleba vyprodaný a Ježíš nechce, abychom si u nich koupili kvas na kyselo.“
(Nezapomeňte, prosím, vysvětlit dětem, co je kvas, jak jej lidé získávali a co působil.)

Předešlé dvě události s rozmnožením jídla by měly apoštolům stačit na to, aby jim bylo jasno, že Ježíšovi nejde o zákaz kupování chleba, ale o podobenství, o farizejské myšlení. Ježíš přece učil: „Ne co vchází do úst, znesvěcuje člověka, ale co z úst vychází, to člověka znesvěcuje.“ (Mt 15:11)
Apoštolové udělali chybu (proto byli vyhubováni).

Někdo by mohl namítnout: „Ježíš se měl vyjadřovat přesně, jednoznačně“.
Omyl, učitel chce, aby se studenti naučili přemýšlet, najít správnou odpověď. Učitel připravuje studenty na život. V životě většinou nemáme vše dopředu připravené.
Ježíš je výborný učitel, nikomu nedává úkoly nad jeho síly.

Mistr učí učedníky jinak než učitel žáky. Mistr nejen vykládá, ale chce, aby si učedník vyzkoušel, zda učedník pochopil látku a zkusil si udělat to, co má. Vyučený učedník má dokonce přicházet s vlastní iniciativou (jako Eliáš, Elíša).
Samozřejmě, že Mistr navádí učedníky správným směrem. Tak lze dojít k nejkvalitnějšímu poznání. Šprti se všechno naučí zpaměti, ale nerozumí látce.

Ježíš říká: „Budete dělat větší věci než já“. („Amen, amen, pravím vám: Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší, neboť já jdu k Otci. J 14:12)

V běžných věcech si počínáme správně. Naši předkové neměli rentgen, laser, dnešní léky a technické vymoženosti jako my. Samo se to ale neudělalo ani to z nebe samo nespadlo.

Proč jsme ve vztahu k Bohu (nebo v manželství) tak nemožní? 
Ježíš nás chce naučit dobrému a pružnému myšlení, objevovat věci nové. „Dobrý hospodář vynáší ze své zásoby věci nové a staré“.
	19. neděle v mezidobí

	2020
19. neděle v mezidobí       1 Král 19:9a. 13–21       Ř 9:1–5       Mt 14:22–33       9. srpna 2020

K prvnímu čtení.
Kdo z nás nemá rád dobré přemýšlivé filmy? Nelitujeme času, za dvě hodiny se necháme filmovými tvůrci dovést k hlubokému zážitku.
Necháme-li se úryvkem prvního čtení pozvat k příběhu Eliáše, objevíme veliké ložisko krásy nabízející porozumění Bohu. Ale není to úplně zadarmo. Proč nás ale objevování boží krásy neláká tak jako dobrý film? 
Eliáš je veliký prorok, vyučený Hospodinem. Soud s bálovými proroky byl jeho samostatným činem – správným! Proti zlu je třeba se stavět.
Prorok byl otřesen a zklamán zatvrzelostí královny a krále, ovládaným manželkou. Potřebuje se setkat s Hospodinem. Na Eliášově cestě k Chorebu nejde o místo, kde se Mojžíš setkal s Hospodinem (poučený praotcem Jákobem ví, že „kde jsme my, tam je s námi Bůh“), ale o „vystupování“ k Bohu, vylaďování se na jeho notu. 40 dní (dostatečně dlouhou dobu) Eliáš „putoval“. – Otevřít se Bohu (který nás nesmírně převyšuje) a jeho myšlení (přesahující naše myšlení) vyžaduje určité úsilí. (Těžba a tavení drahého kovu také obnáší značnou práci.) Všechny další příběhy o Eliášovi ukazují, jak mnoho prorok Hospodinu porozuměl a v jakém spojení a pohotovosti s ním žil.

K evangeliu.
Co z dnešního úryvku evangelia vyzískáme? (Je toho tolik, že se můžeme dotknout jen něčeho.)
Jedni začnou jásat: „Ježíš šel po vlnách a utišit vítr. Ježíš je Syn Boží, aleluja!“ Ale vícekrát se opakovalo, že zatímco jsme zpívali: „Ježíši Králi, nebe a země … Ježíš vítězí, kraluje a vládne všem,“ lis diktátorů drtil lidské životy po miliónech. I na to jsme ale měli svou „písničku“: „Krev mučedníků je semenem nových křesťanů.“ – (Proč tedy naříkáme, že křesťané jsou nejvíce pronásledováni?)

K evangeliu.
Ti, pro které je Písmo zdrojem a učebnicí Moudrosti, se snaží s textem pracovat. Nečtou-li jen vybrané úryvky, vědí, že Ježíšovo nasycení zástupů mělo být přípravou na Ježíšovu řeč o Chlebu života a jeho Hostinu (z Janova evangelia je to zřejmé).

Ježíš nasytil zástupy a dal jim možnost promýšlet, co Ježíš tím znamením chce sdělit.
Věděl o povrchnosti zástupu; za chvíli ho budou chtít provolat králem, protože dostali zadarmo najíst.
Věnoval se učedníkům. (Všimněme si, jaké další vyučovací lekce promyslel – chození po vodě, pokus, aby apoštolové nasytili čtyři tisíce lidí, a nasycení učedníků jedním chlebem – Mt 16:5–11. Jedno navazuje na druhé. My se budeme teď věnovat jen „chůzi na vodě“.)
Ježíš věděl, že bude nevlídné počasí – to potřeboval. Přemluvil učedníky, aby se vydali na loďce přes jezero. Rybáři jezero znali a počasí uměli dopředu odhadovat. Jejich obavy z velkého větru se naplnily... S divokými vlnami měli plné ruce práce. Když před sebou uviděli postavu kráčející po vlnách, mysleli si, že je to nějaké vodní strašidlo. (To bychom od Ježíšových učedníků nečekali.)
Jak je Ježíš uklidnil, užasli – kdo kdy viděl jít člověka po vodě?
V Petrovi se ozvalo něco z kluka: „Ježíši, mohu si to zkusit? Poruč mi, ať přijdu k tobě po vlnách.“
(Nepřehlédněme Petrův přístup: „Poruč …“) Chvíli mu chůze šla, ale když se topil, začal plavat. Chození po vodě vzdal. Je to, jako by někdo, kdo zkouší jet na kole, pokračoval pěšky. 
Je zvláštní, že Petr zapomněl, jak to je se znamením do Boha. Z vlastní zkušenosti přece věděl, že není činností z vlastní síly a moci. Proč řekl: „Poruč Ježíši“? Ježíš může poručit bouři, nemoci nebo hoře, ale ne učedníkovi, aby třeba létal nebo abychom milovali druhé. Bůh nás má za své spolupracovníky, nesnižuje nás na nepřemýšlející vykonavatele rozkazů (jako třeba Hitler a další diktátoři, vyžadující od svých poddaných slepé plnění rozkazů). 
I při „zázraku“ je třeba spolupracovat s Bohem. 

Škoda, že učedníci nevyužili další Ježíšovu nabídku naučit se něco nového a neslýchaného – chůzi po vodě. Brát ji doslova, vypadá jako ztřeštěný nápad. Ale není dobré přehlížet Ježíšovo názorné vyučování. Stále nás přece povzbuzuje k odvaze a k překračování dosavadních obzorů. 

Učedníci už dříve zažili Ježíšovo utišení bouře na “moři“. Bylo názorným znamením, že Ježíš je silnější než zlo. „Teď“ také nedbá nebezpečí vln, kráčí po nich a pak vlnobití a vítr utišuje.

Ježíš byl nejpodnikavější, nejnápaditější a nejradostnější člověk, nejlepší společník, nej…, nej…
Naše církevní projevy jsou tak strnulé, neživotné a smrtelně vážné, že si i Ježíše představujeme podle sádrových soch „Božského Srdce Páně“ z 19. století.
Apoštolové uzdravovali nemocné, vyháněli démony, vzkřísili několik mrtvých (něco z toho jsme se naučili jiným způsobem i my.) Kdyby se apoštolové od Ježíše „naučili“ rozmnožovat potravu (jako znamení od Boha), chodit po vodě, paralyzovat nepřátele, slovem svých úst povalit nepřátele na zem, měli by mnohem větší autoritu Ježíšových učedníků (srov. L 4:29–30; Jan 18:4–6; Sk 13:11; Sk 5:3–10). 
Není dobré přehlížet Ježíšovo názorné vyučování. Stále nás povzbuzuje k odvaze a k překračování dosavadních obzorů. 

Co z „chůze po vodě“ přijmeme do svého života?

 1.	Není myšlenka o chůzi na vodě jako hře bláznivá? 
Ale i kdyby chůze po vodě byla jen potěšením (jako třeba surfování, lyžování …), má to velký význam. I Hospodin si hraje, čteme v Písmu. Hry patří nejen k zábavám, ale k setkání s druhými. (Neusmíváme-li se, není-li nám do smíchu, zpěvu, hry nebo tance, něco nám chybí.) Hry zvířat jsou nejen tréninkem. Svatební lety nebo tance některých ptáků mají velikou krásu.
Při hrách se učíme dodržovat předem dohodnutá pravidla, vyhrávat i prohrávat. Tyto dovednosti jsou pro soužití s druhými důležité (Ani někteří manželé neumějí prohrávat …)

 2.	Spolupráce s Ježíšem jsem se trochu dotkl výše.

 3.	Ježíš staví proti zlu tím nejlepším způsobem. 
My ho na jedné straně líčíme jako toho, kdo rád trpí, a na druhé straně se těšíme, až všechny naše nepřátele zmasakruje a uvrhne do pekelného ohně.
Vyzýváme lidi: „Klanějme se našemu Pánu, Božímu Synu,“ ale už si nevšímáme, v čem apoštolové na Ježíše nedali. Co je platné, že se Ježíšovi klaněli, když se ho později nezastali (v touze po moci bláhově usilovali o ministerské posty v Ježíšově království, ale po zatčení Ježíše tvrdili, že ho nikdy neviděli).
Ježíše máme poslouchat, ne slepě slibovat poslušnost náboženským vůdcům. I apoštol Petr chyboval a apoštol Pavel neměl vždy ve všem stoprocentní nadčasovou pravdu.

Učme se od Ježíše praktickým dovednostem i v bránění zlu. Ježíš ovládá svůj hněv, dává nám dost příležitostí k obracení se, ujímá se obětí i ponížených (žen, dětí, příslušníků menšin všeho druhu, samaritánů i pohanů – je „ekumenický“ …, ale je také dost pevný a rázný. Je knížetem Pokoje, ale nemlčí ke lžím a zlu, není pacifista.
Ježíš nás učí umění rozlišovat poctivé lidi od darebáků. (Někdo „voní“ po Bohu, jiný ne. Podle ovoce se pozná strom.) 
- - - - - - - -

Zájemcům nabízím další text.
Poučme se z Petrovy ne-odvahy znovu si zkusit chůzi po vodě. Nechal se vystrašit vlnami. Vrátil se zpět k plavání, veslování, k chůzi po zemi a jízdě na oslu. Neodvážil se něčeho nového, co viděl u Ježíše. Zapomněl na Ježíšův veliký div nasycení obrovského množství lidí.
Ta ustrnulost v pohodlňoučké jistotě „starého“ a vyzkoušeného je širší záležitostí, a my v ní trčíme až příliš.
Přečtěme si znovu druhé nasycení zástupu (Mt 15:29n). Ježíš měl vše promyšleno, ptal se učedníků: „Co uděláme s hladovými?“ Neřekli: „Ježíši, vždyť je můžeš opět nasytit.“ Nebo: „Mohli bychom se my pokusit (o zázrak) z mála jídla vytvořit mnoho?
(Vzpomínáte – před léty jsme mluvili o sbírání zbytků chleba.
Ježíš úmyslně tu zdlouhavou práci podvakráte nechal učedníkům, aby si dobře zapamatovali, kolik bylo chlebů, kolik lidí se najedlo a kolik košů jídla zbylo. Všimli jsme si „malé úměry“: čím méně jídla, tím více nasycených. Ježíš umí geniálně učit. Škoda, že jsme příliš tupým a přežvykujícím stádem.
Přečtěme si znovu nářek učedníků (Mt 16:5–12), že si zapomněli koupit chleba a mají jen jednu placku chleba. Když je Ježíš huboval před kvasem farizeů, mysleli si, že si od farizeů nemají koupit ani kvas na „kyselo“ (polévku z kvasu). Varoval je před zabedněnou a ustrnulou farizejskou náboženskou praxí, zatuhlým myšlením a konzervativní zásadou: „Jen s ničím v náboženství nehýbat.“
Kdo se nenechal Ježíšem rozhýbat, přestal Ježíšovi důvěřovat. Kdo nepracoval s Ježíšovým vyučováním a jen papouškoval zbožné mantry, nebyl schopen přijmout další Ježíšovy nabídky a jeho pomoc.
Z tohoto ustrnutí a pohodlnosti vychází pozdější nepochopení Ježíšových slov: „Já jsem chléb z nebe. Kdo se bude živit mými slovy, kdo bude jíst mé tělo a pít mou krev bude mít život věčný.“ (srov. J 6:25–71)
Ti, co se vraceli k náboženskému systému farizeů, od Ježíše odešli. „Kdo má ty nesmyly poslouchat?“ ty nás jen káráš, nic ti není na naší svaté víře dost dobré, bouráš posvátnou tradici našich otců a svádíš lidi.“
(Stále se to opakuje až do dnešních časů.)
Kdo je spravedlivý, uzná, že nás Ježíš dost chválí (je-li co), dost nás těší, pozvedá, obdarovává nás závratnými dary, otvírá nám nové obzory a zve nás na další cesty přemýšlení a objevování nového. 

Podobně zatuchlí jako staří Izraelité jsme i my.
Více než apoštolové.
Dali jsme světu nemálo, ale bylo v našich možnostech dát více. Nekosteloví lidé (mnohé z přemýšlivých lidí jsme z církve vypudili) nás mnohokráte svými objevy, vynálezy a pokrokem například v lidských právech předběhli. (Nebudu vypočítávat, v čem jsme byli brzdou pokroku.) I dnešní klerikálové, včetně laiků nás napomínají, že kritika je špatná.
Dobrá, nechme kritiku stranou, ale věnujme se poctivě smyslu Ježíšova vyučování.
Sám Ježíš nás zve: „Pojď, vykroč, vydej se na cestu a neohlížej se na ty vzadu (abys nedopadl jako Lotova žena).“

Ježíš uměl učit. Kdo do jeho způsobu vyučování nahlédne, zachutná mu. 

	2017
19. neděle v mezidobí       1 Kr 19:9a–13a       Ř 9:1–5       Mt 14:22–33       13. srpna 2017

K prvnímu čtení.
V porozumění Bohu nejme zdaleka u konce, teprve se blížíme. Kdo chce, čeká jej nová a nová krásná překvapení.
I děti stále hledají a objevují nové a nové věci. Vyprávíme-li dětem určitého věku pohádku, vyžadují, abychom přesně používali stejná slova (jsou schopny se znovu a znovu nořit do určité pravdy), ale časem potřebují nové informace.
Eliáš je skvostným prorokem, vedle Mojžíše je i on duchovním knížetem.
Při uzavření smlouvy Hospodina s Izraelity na hoře Chorebu bylo pro boží lid důležité, že se Hospodin objevil v kulisách vichru, zemětřesení, ohně a kouře. Eliáš už tyto kulisy ale nepotřeboval (Boží duch je v Písmu popisován jako dech, duch, vzduch, vichr i vánek).
(Dodneška jsou lidé volající po strašném a neúprosném Bohu, hrnoucím hříšníky do pekla jako buldozer.)

K druhému čtení.
Pavel je Kristův; je otevřený a proniknutý Ježíšovým duchem. Pro procitnutí svého lidu byl ochotný dát vše. Škoda, že si toho nevšímali a nevšímají antisemitští křesťané. 
Je třeba rozumět Pavlovým slovům: „Raději bych byl sám proklet.“ Neplatí to doslova, peklo není trestem, ale stavem „spílajících Bohu“.
Nelze hřešit za druhého, nelze konat dobro za druhého, nelze přijmout trest nebo nemoc za druhého! 
Bůh je spravedlivý, láskyplný, slitovný a přející každému dobro.

K evangeliu.
Ježíšovo velkorysé nasycení ohromného zástupu nebylo pouhým piknikem. Dobrému učedníku je znamením ukazujícím dál. Ale mnozí za nasycení chtěli Ježíše provolat králem. 

I Ježíš vyhledával ticho a samotu. (Čím jsme starší, tím méně potřebujeme – i slov – k setkání s Bohem.)

Je velikou krásou, že obsah Ježíšových slov a činů nikdy nevyčerpáme. Jen je třeba se nezastavovat, ale ani při výstupu nepřeskakovat jednotlivé stupně. Máme postupně vystupovat od zvládnuté lekce k té další.

U „chůze po moři“ jsme v minulých letech promýšleli jednání dětí a jednání své („nebudete-li jako děti, nevejdete do království nebeského“).
Děti se o nové věci „perou“ (o hračku, houpačku, koloběžku…), každé ji chce mít co nejdřív a co nejdéle pro sebe.
Ježíš vyučoval nesmírně zajímavým způsobem. 
Říkali jsme si, že je zvláštní, že se Petr nepokusil znovu pokus o chůzi po vodě opakovat a že se ostatní učedníci nehlásili o vlastní pokus.
Dnes bychom Ježíšovo počínání možná označili za určitou psychologickou zkoušku odvahy a nového poznávání.
Je velice důležité si tuto věc promyslet a prozkoumat nakolik stojím o Ježíšův způsob výuky.
Zda mám například odvahu vyslovit před druhými svůj názor, nebo se otvírat novému poznání, vyzkoušet si je a přijmout je do svého života.
Ježíš nás příjemně láká a zve: „Vystup ze svého bezpečí a zajištěnosti (z lodě) a zkus jít novou cestou (po vodě).“
Moře je nespoutaným živlem, v Bibli je symbolem protibožských sil. Genezaretské jezero je někdy nebezpečné vysokými vlnami, proto bylo nazýváno mořem galilejským.
Rybáři byli odvážní, ale nebezpečí nepodceňovali, bedlivě sledovali počasí …

Ježíš nás – své učedníky – posílá do nebezpečného světa („jako ovce mezi vlky“), do odboje proti zlu. Všímáme si, že nás různým způsobem vybavil proti zlu (jenže my ve své pohodlnosti nebo zbabělosti máme sklon prohlašovat příkoří od mocných nebo představených za boží vůli a „utrpení obětovat …“).
Bůh nás do nebezpečí vybavuje, ale my nemáme odvahu ji použít na správném místě. 

Říkáme si, jak je důležité cvičit si odvahu. Strach je důležitým darem, ale máme s ním umět pracovat.
Už malé děti zkoušejí jít po obrubníku, dokonce po koleji, ale před větší výškou je ustrašené maminky straší. (Dobře vím, jaký je „rozdíl“ je mezi chůzí po traverze položené na zemi a mezi chůzi po traverze ve 30 metrech.)
Zkus jít po trámu, po laně (a zvyšuj výšku), zkus se zastat pronásledovaného, pravdy nebo boží věci.
Sdělím-li ve společnosti svůj názor, riskuji, že se ukáže, že se mýlím. Ale bez vyslovení a porovnání se s druhým se nic nedozvím, nic nezískám, v závětří neproudí vzduch ani duch.

Být Ježíšovým učedníkem vyžaduje odvahu.
Jinou než je odvaha fanatiků a těch, kteří si myslí, že pravdu vlastní. 
Ježíšovi učedníci si nehrají na Mistra.

Ptal se pan farář ministrantů, zda by vyznali víru v Pána Ježíše, kdyby je muslim s nožem v ruce vyslýchal, zda jsou křesťané. (Kolika chyb se dopustil?) 

Petrova slova: „Rozkaž, ať přijdu k tobě po vodě,“ je podobnou prosbou jako: „Řekni jen slovo a má duše bude uzdravena.“
Je důležité nepřehlédnout, že bez naší poctivé spolupráce se ale nic nestane.

Mnoho křesťanů přijalo riziko Ježíšova učednictví (připomínám, že si Ježíš nepřeje, abychom skončili na popravišti). Mučednictví je od prvních dob nazváno křtem krve.

Ale nespěchejme hned k mučednictví. Je důležité vychovávat sebe i děti tak, abychom přečkali v hubených letech (jsou léta tučná a hubená). Aby se uměli stavět proti větru, když fouká.
Máme je vést ke skromnosti a solidaritě s chudými a potřebnými. 
Řadu Ježíšových rad nemáme promyšlených, natož přijatých do svého životního programu.
Např: „Nebojte se těch, kdo zabíjejí tělo, ale duši zabít nemohou; bojte se toho, který může duši i tělo zahubit v pekle.“ (Mt 10:28)
Být Izraelitou nebo křesťanem něco obnáší.
Učedníci se Ježíšovi klaněli, ale nevyužili příležitost a nenaučili se něco nového. To se klaněním nespraví a nenahradí.

Za chvíli budeme opět pozváni ke svatební hostině. Židovská velikonoční večeře má jedinečný a krásný obsah, ale Ježíš ji povýšil na svatební hostinu Mesiáše. Slíbil nám přátelství na život a na smrt, dokonce až za hrob – navždy. Jeho láska jej něco stojí; kdo to umí ocenit, může se nechat obdarovat – aby nestrádal, až jej bude v týdnu „svět“ okopávat, šidit, přehlížet nebo ponižovat.

Učíme se žít z vědomí, že jsme z královského rodu, učíme se osvojit si odvahu a noblesu dcer a synů božích. Ježíš nás obdarovává a poskytuje nám svou záchranu (jako učitel žákům v tělocvičně, je sítí, která je natažena pod provazem provazochodce), poskytuje nám svou záchrannou náruč.

	2014
19. neděle v mezidobí       1 Kr 19:9a. 11–21       Ř 9:1–5       Mt 14:22–33       10. srpna 2014

Eliáš byl zřejmě pohanský konvertita k lidu Izraele.
Jaké prostředky a možnosti k porozumění Bohu Eliáš proti nám měl? Tóra tenkráte byla předávána jen vyprávěním (pečlivým). Často se pyšníme svým vzděláním a přehledem. Jednou nám možná bude právem před Eliášem velice stydno …
 Eliáš je jedním ze tří největších proroků (mimo Ježíše). 

Eliáš je (dodneška) otevřený Bohu. Ví, že nás Bůh stále krásně překvapuje. 

Slyšíme-li Písmo, náboženský „machr“, hned chrlí svá moudra.
Jen když zmlkneme, ztišíme-li se, nasloucháme-li, jen pak – někdy – zahlédneme něco, co je pod povrchem viditelného.
V něčem druhému porozumíme třeba až po letech.

Kdo chce hledat, potřebuje odvahu a vytrvalost.
(Rybáři nejsou vzteklí, neuloví-li pokaždé rybu. Ježíš nám řekl: „Udělám z vás rybáře.“)

První čtení nás zve …
Hledající se ptá: „A jak to bylo dál?“ A pak jde pomalu ke studánce … (vracím se k poznámkám z 18. neděle).

Eliáš ve veliké míře objevil velikost Boha. To mělo na jeho život rozhodující vliv. 

V evangeliu 18. neděle jsme si všimli podstatného: Ježíš dlouho lidem vyprávěl o Božím přátelství.
Jeho ochota s námi mluvit je největším zázrakem!

Jakou váhu pro nás má Boží přátelství a jeho slovo?

Uvedu k tomu běžný případ, který platí pro všechny.
Každý máme počítat s tím, že se zamilujeme. Zamilovaný trpí halucinacemi a fata morgánou, zamilovaný slyší o svém idolu a o sobě, jen to, co chce slyšet, a vidí na tom druhém a na sobě jen to, co vidět chce. Na blízké lidi nedá. Není soudný, je postřelený šípem Amora, má poruchu uvažování.
Zachránit se může jen ten, kdo má někoho, na koho dá víc než na sebe.
Zamilovanost je následkem oslabení a onemocnění manželského vztahu. Ale tato choroba jde často ruku v ruce s krizí vztahu s Bohem. Nepohoršuji se nad žádným ze zamilovaných, ale ptám se, zda má ten člověk nějakou skutečnou autoritu, někoho, o kom ví, že je moudřejší než on a o kom ví, že ho má rád.
Řekl jsem, že toto nebezpečí hrozí snad každému. V každém případě je pro každého z nás důležité, kým pro nás Bůh je, zda na něj dáme více než na sebe.
Objevit někoho takového, mít někoho takového, něco samozřejmě vyžaduje. Chce to naslouchat v tichu, být „chudým v duchu“, toužit po přátelství s Bohem a mít odvahu se nechat božím Duchem vést. To je značné umění, ale dosažitelné.

Lidé vrhající se z jedné povrchní zábavy do druhé postupně otupují, upadají a myšlenkově, duševně a duchovně krní. 
Nejsou schopni ticha.
Nechají se ohlušovat a opíjet kdečím.
Jsou netrpěliví, nevědí, že poklady neleží na povrchu, ale většinou ve větší hloubce. Jak hned nic nenacházejí, začnou horečně hrabat jinde. A tak se to opakuje.

Každý hluboký vztah potřebuje trpělivost a laskavý přístup (i k sobě samému).

Peníze, postel ani konzumování svátostí samo o sobě naši prázdnotu nezaplní a nedostatky v naší komunikaci nespraví.

Většina rozvodů je zbytečných. Nezapomínejme, že žijeme v porušeném světě. Počítejme s tím, že jsme oba teprve začátečníci.
Proč mít Bohu za zlé, že nám dal nedokonalého partnera?
Je spravedlivé mít partnerovi za zlé, že je nedokonalý?
Pokud si někdo z nás snad myslí, že je téměř dokonalý, ať se vzdělává v Písmu …

Naše zkušenost potvrzuje pozorování Exupéryho (popsané v knize „Malý princ“), mnoho lidí je příliš zaujato svou prací, svou důležitostí a sami sebou. Projevem toho je jejich vážnost. Jejich smysl pro humor je úzký.

Dnes (v neděli 2. srpna) v kostele, kde je krásná atmosféra (a nebývají v něm bubáci), při zpěvu chvalozpěvu „Sláva na výsostech Bohu“ jedna asi čtyřletá holčička spontánně tančila. Bůh z ní měl určitě radost. Děti (nepoškozené) se umějí radovat.

To už směřuji k evangeliu. K Ježíšově chůzi po moři.
Potkal jsem dost vzdělaných a zbožných lidí. Ale jen Bohumil Bílý (nepotkal jsem biblistu, který bral slovo boží vážněji) přišel s „bláznivým“ názorem, že Ježíš jen tak pro radost pozval apoštoly k chůzi na moři. (Už jsem o tom vyprávěl v minulých letech.)
Je to možné?
Proč to nepřipustit?
Proč se nevydat touto cestou a nehledat, co nám to přinese? Bude-li to slepá cesta – to se nám někdy stává – tak se vydáme jinou cestou. (Všimněte si, že ti, co „vše vědí“, okamžitě dopředu zavrhnou všechno, co ještě neslyšeli – především, co neslyšeli od „svých“ autorit. Je dobré si všímat svých pocitů a hledat, odkud vítr vane, co nás dráždí nebo kdo nás popichuje.

To, co pochází od Boha má vždy svou velikou cenu. I radost, i hra, i tanec. Člověk je schopen úsměvu. Kde se v nás vzal, kdo nás úsměvem vybavil?
Každý, kdo zve třeba jen dítě ke hře, k objevování něčeho nového, k překonávání strachu, zakouší radost, když se dítě odváží něčeho nového.

Potěšilo by Ježíše, kdyby byl Petr řekl: „Ježíši, mohu si zkusit jít po hladině ještě jednou?“
Nebo kdyby apoštolové řekli: „Já si to zkusím taky.“

Bubáci se rychle odhalí, nečekají nic nového. 

„Smutný svatý, žádný svatý“, říká stará moudrost.

(Všimněme si, že apoštol Pavel někdy nemluví „dogmaticky přesně“. „Přál bych si být raději sám proklet, jen aby moji bratři přijali Krista.“
V pekle jsou ti, kteří Krista proklínají. To by si Pavel nepřál a nebyl by toho schopen.
Při naslouchání božímu slovu je důležité rozpoznat, o jaký literární druh jde, zda je to historické líčení, podobenství, bajka, nadsázka … a nemíchat jablka s hruškami.)

	2011
19. neděle v mezidobí       1 Kr 19:9a. 11–13a       Ř 9:1–5       Mt 14:22–33       7. srpna 2011

O prázdninách nemám více času na „Poznámky“, před týdnem jsem byl ve velké časové tísni. Snažil jsem upozornit na předpoklady k setkávání s Bohem, na pozorování, žasnutí …
I na našich pouštích se může nečekaně a nesamozřejmě objevit veliké bohatství. 
Kdo má oči otevřené, ví, že nic není samozřejmé.

Než se budeme věnovat dnešnímu úryvku evangelia, nechme se připravit prvním čtením.
Eliáš patří mezi největší postavy Božího lidu.
Setkával se s Hospodinem podobně jako Mojžíš.
Nepřekvapuje nás, že setkání Mojžíše s Hospodinem na Sinaji provázely projevy veliké moci. 
Okolnosti setkání Eliáše s Hospodinem jsou ale úplně jiné.
Eliáš měl o moci boží inteligentní představu a nepotřeboval u setkání žádný ohňostroj a vojenskou přehlídku z Rudého náměstí. (Putin s Medvěděvem letos v Moskvě zase světu předváděli své bohatýry.)

Tři tisíce let už víme o setkání s Bohem v „tichém vánku“. Ale dost lidí stále tíhne k předvádění. 
To nám ale často překáží a zabraňuje v pochopení některých biblických událostí. Máme o nich své strnulé představy (pozoruji to sám na sobě).

Ticho od sebe často odstrkujeme. 

O možnosti jakési Ježíšovy hry s chůzí na vodě jsme mluvili před třemi roky. Je to něco tak nezvyklého, že se to opovážím říci jen známým. Mnoho lidí by nad tím hned opovržlivě mávlo rukou. (Nejen ti, kteří si svou představu o Ježíši nechali formovat jen kýčovitými obrázky.)

„Nasycení na poušti“ bylo pro apoštoly velikým triumfem. Za jejich(!) Mistrem přišlo pět tisíc chlapů (žen a dětí nepočítaje) a zakusilo jej jako nového Eliáše! („Eliáš nasytil jen jednu vdovu a jejího syna, kdežto náš Rabi …“)
Koho by to netěšilo? Ježíšova hvězda stoupala a s jeho hvězdou stoupala i hvězda apoštolů.

V Janově 6. kap. čteme: „Když lidé viděli znamení, které Ježíš učinil, říkali: `Opravdu je to ten Prorok, který má přijít na svět!´ Když Ježíš poznal, že chtějí přijít a zmocnit se ho, aby ho provolali králem, odešel opět na horu, zcela sám.“

Ježíš se šel „provětrat“ … „Lidská sláva polní tráva.“ S Otcem si rozuměli …

Proč šel Ježíš po vodě? Mnoho nám to nezapadá do našich představ? Náš Ježíš je příliš vážný a nemá čas na hraní. Cpeme jej do zlatohlavů a nebeského lesku. 

Bylo Ježíšovi po setkání s Otcem do zpěvu? (Nemáme někdy potřebu zpívat, z radosti utíkat, tancovat…?) 

Měl Ježíšův nápad s chůzí po vodě odvést apoštoly od spřádání představ na Ježíšovu korunovaci v Jeruzalémě? (Víme, že tuto představu v sobě živili až do Ježíšovy popravy.) 
Chtěl Ježíš postavit apoštoly nohama na zem (dokonce na vodu?!), aby se nenechali omámit pocitem vlastní důležitosti? Aby nepřišli o smysl pro humor, hru a pravou radost ze života?

Ježíšova chůze po vodě byla pro apoštoly něčím nepředstavitelným (rybáři znali vodu důvěrně). Když se uklidnili, že k nim nepřichází strašidlo , Petr skvěle zareagoval (byl v něm stále kus kluka).
Zatímco před pár hodinami nepochopil Ježíšova slova: „Dejte vy najíst zástupu“, na lodi okamžitě bez zaváhání z něj vyhrklo: „Pane, jsi-li to ty, rozkaž, ať přijdu k tobě po vodě“.
Ale pak to pokazil.
Je překvapivé, že Petr neopakoval chůzi na vodě?
Proč to nezkusili ostatní apoštolové?

Kdo pracuje s lidmi, ví, že některé nápady nevyjdou, některé slavnosti se nemusí vydařit. Ani Ježíš s apoštoly neslavil vždy úspěchy.
Zřejmě už jako malý kluk vedl partu dětí a setkal se i s otrávenými dětmi. 
Víme, jak je důležité, aby přeskočila jiskra, mezi rodičem a dítětem, učitelem a žákem, herci a diváky, mezi krásou a člověkem, mezi přáteli, mezi Bohem a člověkem.

Nepopírám, že chůze na moři má větší význam než jen ten, o kterém teď mluvím, ale bylo Ježíšovým záměrem, aby učedníkům předvedl svou moc, aby je dovedl ke klanění? 
Šlo mu o klanění? (Nikde k němu nevyzývá, jen k následování. To pro nás je klanění pohodlnější než následováni, proto je tolik obhajujeme.)

Pravá a čistá radost je darem a projevem Ducha (ďábel je vážný).

Jako je důležité se nechávat ochočovat od Boha,
jako je důležité si pěstovat odvahu a překonávat zbytečný strach,
tak je důležité se zbavovat bláhové povýšenosti a namyšlené vlastní důstojnosti.

Práci na sobě a spolupráci s druhým nelze nahradit modlitbou nebo „zbožnými“ postoji.
Ježíš potřebuje svobodné, inteligentní, odvážné, dospělé a podnikavé spolupracovníky. Ani Ježíšova matka nebyla typem děvčete: „Sedávej panenko v koutě, budeš-li hodná, najdou tě“.

Při některých představeních jsou vyzváni dobrovolníci, aby přišli na jeviště. Herec Víťa Marčík umí lidi zapojit. Pozoroval jsem, že si často vybere nesmělého člověka, udělá z něj hvězdu a zvedne mu sebevědomí. Kdyby ale pozvaný odmítl, zůstane sedět na svém místě.
Zve-li nás někam nebo k něčemu Bůh, máme pozvání přijmout, nemáme se upejpat ani zdráhat.

Proč neumíme s druhými mluvit o Bohu? Proč se ostýcháme?
Proč mnoho lidí při setkání s Bohem používá jen oficiálních modliteb?
Proč je v našich kostelích často sladkokyselý nálev? 
(K těmto třem otázkám příště ještě přidám poznámku pod čarou, zatím vás nechci rušit v přemýšlení.)
Všechno to vychází z našich představ o božím jednání. Ale my nejsme oproti zbožným pohanům odkázáni jen na lidské představy o Bohu. Nám Bůh sám o sobě vypráví. (Nesvěřil to lidem, to by z toho byla za chvíli „tichá pošta“.)

Ježíš nám přichází dovyprávět to, co ke svému životu s Bohem potřebujeme znát.
Přichází nás vyrušit, pozvat, pozvednout někam dojít …

	2008
19. neděle v mezidobí       1 Kr 19:9a. 13–21       Ř 9:1–5       Mt 14:22–33       10. srpna 2008

Bůh je pro nás nejen neuchopitelný, neovladatelný – nemanipulovatelný, ale také někým, kdo neomrzí, není nudný.
Přichází vždy „nový“ – na Sinaji jeho přítomnost provází veliký „rachot“, k Eliášovi přichází v tichu (ne v prázdnotě).

Ježíšově chůzi po hladině předcházelo nasycení zástupů.
Zemědělec využívá životní schopnost a sílu rostlin a živočichů, slunce, vody, vzduchu a dalších věcí nutných k růstu, přidá k tomu svou práci a um a vytváří nové věci. Mnoho lidí si ale dnes ani neuvědomuje, že jídlo a naše výrobky mají něco společného se Stvořitelem. Trpíme krátkozrakostí.

Zjednodušeně řečeno – obilí roste z pole (z hlíny). Ježíš získal jídlo pro lidi ještě nějak jinak.
Ďábel kdysi řekl Ježíšovi: „Jsi-li Syn Boží, řekni, ať z těchto kamenů jsou chleby.“ (Hlína pochází z kamení.) 
Před týdnem jsme si říkali, že apoštolům Ježíšova slova: „Dejte těm hladovým lidem najíst“, připadala bláznivá. 
Apoštolové „zapomněli“, že Ježíš je prorok. Neřekli: „Ježíši, když tolik lidí přišlo na tvé vyučování (a vydrželi jeho délku) nebylo by dobré, kdybys je nasytil jako jiní proroci, aby lidé viděli, že jsi větší prorok než Elíša a Eliáš? Myslíš, že je to nesmyslný nápad?“

Všimněme si i další věci. V Janově líčení této události stojí: „Když lidé viděli znamení, které Ježíš učinil, říkali: `Opravdu je to ten Prorok, který má přijít na svět!´
Když Ježíš poznal, že chtějí přijít a zmocnit se ho, aby ho provolali králem, odešel opět na horu, zcela sám.“ (J 6:14–15)
Tato slova ukazují, že výše uvedená slova nejsou nesmyslná.
A nepřehlédněme – lidé mluvili o Prorokovi (všimněme si, jak znali Písmo), ale neřekli: „Pane učiteli, zřejmě jste prorok, tak toho využijeme. Proroci vždycky říkali, jak nás vidí Bůh, co máme zlepšit. Pane proroku, copak máme zlepšit my, aby se nám mohlo dobře dařit, aby nás znovu mohl Bůh osvobodit?“
Samaritánka u studně řekla: „Pane, vidím, že jsi prorok, řekni mi, je naše náboženství přesnější než židovské?“ (srov. J 4:19–20) Tito zbožní Galilejci měli přesnější informace o Bohu než Samaritánka, jenže byli nábožensky „suverénnější“. Řekli sice, že Ježíš je Prorok, ale chtěli jej korunovat za krále! (Proroci jsou dodneška nevítaní.)
Byli zblblí od svých učitelů náboženství, kteří o Mesiáši vykládali všelijaké báchorky, jaký ráj lidem zařídí (pečení holubi do huby). 

Ježíši není jedno, jak lidé reagují. 
Potřeboval se setkat Otcem „odešel na horu, zcela sám“.

Ježíš šel po neklidné hladině k učedníkům. 
Proti rannímu obzoru se jim jevil jako obrovské strašidlo.
Když byli uklidněni, Petr prohlásil: „To je skvělé, můžu si to taky zkusit?“
(Škoda, že takto nezareagoval při dalším nasycení zástupů. Není to zvláštní?)

O Ježíšově chůzi na vodě existují různé výklady. Především alegorické, protože „k čemu by tento zázrak byl?“ Nesytí, neuzdravuje, nezachraňuje…

Nejen lidé prkenní a dbající „své důstojnosti“, si představují Boha jako někoho smrtelně vážného. Ale stačí přemýšlet kolik je toho ve stvořeném světě legračního, „podivného“, (nejen žirafa, klokan, hroch a nosorožec, chobotnice, žába a hmyz …) a „zbytečného“. Inu, Bůh má v ledasčem jiné názory než my.

Až pražský kněz Bohumil Bílý mi předložil jiný pohled na tuto událost. Moc se mi to líbilo.
Občas se znovu ptám, zda nejsem blázen. (Ale o B. Bílém bych nikdy neřekl, že byl blázen, byl geniální ve svém promýšlení Bible. Mnoho a mnoho jsem od něj získal.)
Budu vyprávět, v čem jsme si notovali. Třeba to bude příležitost, jak znovu promýšlet poselství Bible.
Od úctyhodných lidí jsem slyšel, že mluvili s hinduistickými mnichy a pak je odnesl vítr. (Rozhodně nedám na „jedna paní povídala“). Ale to my také známe z Biblického podání. 

Vím, že je možné jít po žhavém uhlí bosou nohou bez popálení. Víme, že je možné létání vzduchem a ježdění po vodní hladině.

Nevím, jak šel Ježíš po vodě. Ale Bůh nás přece zve k novým a novým objevům a všelijakému vymýšlení.
Líbí se mi polský dominikán, významný filosof J. M. Bocheński, který si v 68 letech udělal pilotní zkoušky. (To ještě nevěděl, že se dožije 93 let.)
Ježíš by za ním nepokulhával. Ježíš měl první ve městě kolo, lyže, kameru …
Naše hry a zábavy přece mají svou hodnotu. 

Je možné, že Ježíš šel po vodě jen tak. Pro potěšení.
Líbilo se mu, že v Petrovi zůstalo něco z kluka, když zareagoval: „Ježíši, to je pěkné, můžu si to zkusit také“?
(Zkuste před dětmi ukázat něco nového a řada z nich řekne: „Jé, možu to zkusit?“
Platí i zde: „Nebudete-li jako děti …“?
Bůh je přece nesmírně podnikavý, nápaditý, neusedlý, není žádný bručák, nuda mu je naprosto cizí.

Ježíš mohl být zklamán, že se Petr nechal odradit nezdarem a že neřekl: „Ježíši, já to zkusím znovu“.
Možná byl zklamán, že si to nechtěli zkusit ostatní učedníci.

Trochu se ve mě vzpouzí tomuto výkladu uvěřit, mám také starou koženou představu o Ježíši a o „správné důstojnosti“.
Dospělý, vážený a vysoce postavený člověk, zvláště dříve, si nemohl dovolit něco „bláznivého“. Ale svět byl příjemně překvapen Janem Pavlem II., který lyžoval, koupal se, hrál divadlo a psal verše …
Královna se kdysi pohoršovala, když její manžel – David – tančil.
Některým lidem vadilo, že si Ježíš sedal v hospodě někdy také k lumpům (řadu z nich pak získal).
I učedníkům vadilo, když si Ježíš na veřejnosti hrál s dětmi, mluvil s ženami, s pohany, Samařany … Takové jednání bylo tenkráte neslýchané.
Naše veliká osobnost, kněz a mučedník Aťa Mandl, na nunciatuře před nunciem udělal na koberci kotrmelec. Jen tak – z radosti ze života (předtím 15 let seděl).

Připouštím, že to tak mohlo s chůzí na vodě být.
„Můj“ Ježíš se umí radovat ze života. O něm především platí slova: „Radujte se s radujícími, plačte s plačícími“.
	20. neděle v mezidobí

	2020
20. neděle v mezidobí       Iz 56:1. 6–7       Ř 11:13–32       Mt 15:21–28       16. srpna 2020

Izaiášův text nás zve k biblickému pohledu na cizince, neizraelity a nekřesťany. 

Ježíš boural vše, co rozdělovalo lidi. Prokazoval úctu všem, i těm, které tehdejší mužská společnost pokládala za podřadnější (ženám, dětem, postiženým, hříšníkům, provinilcům, příslušníkům menšin), k Samaritánům, i k pohanům.

Proč je příhoda o kananejské ženě napsána v evangeliu?
Proč se Ježíš její prosbě zdráhal vyhovět?
Je rozdíl, klademe-li otázky z pouhé zvědavosti, která nás k ničemu nezavazuje, nebo z touhy bytostně porozumět Bohu. 

Ježíš se vydal do pohanského kraje, představme si naše Sudety před válkou, některé vesnice byly české, jiné německé. Podobně to bylo v tyrském a sidonském kraji, pohané a Izraelité žili blízko sebe.

„Nejsem lékař a neuzdravuji na potkání,“ říká Ježíš pohanské ženě. „Kdo není vyučen od Mojžíše, neporozumí smyslu znamení, které konám. 
Neznáte Mojžíše a já se nemohu věnovat všem. Proč jste se nevzdělávali v synagoze, nemáte ji daleko. Teď přicházíš kvůli nemocné dceři. Vyučím své učedníky a ty k vám pošlu, počkejte si a podejte si přihlášku do jejich vyučování.“

Možná šel Ježíš do pohanských končin právě kvůli této ženě. Stála mu za tu velkou námahu.
Neponižoval ji a nedělal drahoty. Chtěl jí pomoci, ale ona sama potřebovala projít patřičným procesem, kým je a kde je.
Ježíš není vyhlášeným léčitelem, je učitelem lidství podle božího obrazu.
V minulých letech jsme si podrobně říkali, že ta žena „složila přijímací zkoušky“ k Ježíšovu učednictví.
Nad Ježíšovými ostrými slovy se neurazila, přiznala, že je nevzdělanou pohankou. Splňují se na ní Ježíšova slova: „Každý, kdo prosí, dostává, a kdo hledá, nalézá, a kdo tluče, tomu bude otevřeno.“ (Mt 7:8).
Žena pak svědčila ve své pohanské obci o Ježíši a Hospodinu (podobně jako vdova ze Sarepty), možná se později setkala s vyučováním Ježíšových učedníků.

„Silně věř, že ti Bůh pomůže,“ radí nám někteří. („Věř, že získáš velké peníze – a uvidíš, že zbohatneš,“ radí hlasatelé propagující „sílu myšlenky a kosmické energie.“)
Ježíšovo „hledat a tlouci“, je výzvou k úsilí porozumět Bohu. Pilný student (ne šprt), vytrvalý vědec, trpělivý a houževnatý člověk, který jde za svým cílem, má naději, že dojde k cíli.
Malé děti se brzy naučí mluvit, chodit a používat nejen mobilní telefon. Nelitují námahy k poznávání. Nenechají se odradit.
Dospělý člověk si navíc uvědomuje smysl určitého jednání. Čím hlubší smysl a čím větší touhu máme, čím větší trpělivost a vytrvalost vložíme do svého úsilí, tím větší naději máme, že nalezneme a dostane se nám toho, po čem toužíme.
Někteří chlapi chodí do fitka kvůli svalům. Sportovci trénují, umělci vytrvale cvičí a pracují, některé ženy hladoví a dlouho se denně líčí … Mají k tomu své motivy.
Co vše některé mámy podstoupí pro své dítě?

Ježíšovo „hledat a tlouci“ je do značné míry v našich možnostech. Židé tomu říkají hledání smyslu a vůle. Obojí si máme pěstovat. (Ježíš je Žid.)

„Kde je tvůj poklad, tam bude i tvé srdce.“ (Mt 6:21)

	2017
20. neděle v mezidobí       Iz 56:1. 6–7       Ř 11:13–15. 29–32       Mt 15:21–28       20. srpna 2017

Dnešní biblické texty nás mohou pozvat k ujasnění si našich postojů k cizincům a přistěhovalcům.

Koho necháváme mluvit do našeho života, jaké knihy a texty čteme? Nakolik je pro nás důležitá životní moudrost Boha? Dáme na něj víc než na politiky, kteří neúměrně straší veřejnost utečenci hrnoucími se do Evropy? 

Bůh nemá žádné nevlastní cizí děti. Nemiluje jen ty, kteří jej znají a milují ho. 
Na mnoha místech v Písmu se Bůh hlásí i k pohanům a cizincům. 

Izrael i my křesťané máme pohanský původ.

Ježíš přišel s novým učením. Věnoval se především těm, kteří prošli Mojžíšovou školou (bez maturity nelze studovat vysokou školu). Přesto mu i kananejská žena stála za to, aby zašel do pohanského kraje. (Je jako pastýř, hledající i jedinou zatoulanou ovci.)
Ježíš měl vytříbený slovník a vybrané a laskavé chování k lidem. V minulých létech jsme si říkali, že jeho „odmítání“ kananejské ženy,  je (psychologickou) zkouškou pohanky, nakolik stojí o Ježíšovu pomoc pro své dítě a co je sama ochotná udělat pro následování Ježíše.

Jak v Ježíši kananejská žena rozpoznala „Syna Davidova“ (titul Mesiáše), když nenosil svatozář? 

Zdalipak by také Ježíš vážil cestu k nám, zdalipak o něj opravdu stojíme a nenechali bychom se odradit? 

Ježíšův přístup k pohanům a cizincům by pro nás měl být určující – pokud víme, co znamená bázeň před Hospodinem.

Opakuji, že už ve starém Izraeli měli cizinci určité postavení: měli statut hostů nebo přistěhovalců, mohli konvertovat (přijmout pravidla smlouvy Hospodina s lidmi a stvrdit je obřízkou).

Ježíš nebyl všeobjímající pacifista. Nelísá se k těm, kteří se k němu chovali a chovají nepřátelsky (známe jeho: „Běda vám …“), ale k hříšníkům, kteří o jeho pomoc stojí bez rozdílu náboženství, pohlaví nebo sexuální orientace, se věnuje. 
Ale nikomu svou náruč nevnucuje.

Pokládáme Ježíše za dovršení božího milosrdenství ve zjevení Tóry nebo ne?

Škoda, že řada křesťanů (i katolických), dokonce i hodnostářů, prohlašuje muslimy za bezbožníky a tvrdí, že mají jiného Boha než my. Své názory nadřazují nad Ježíšova slova (například Mt 5:45). Místo následování Ježíše se mu klaní. 

V minulosti se mnoho Ježíšových učedníků vydávalo do pohanských zemí, aby hlásali evangelium a byli ochotní pro Ježíšovu věc položit život. (Museli se naučit řeč, žili v cizím prostředí nezřídka předsudečném, mnohdy i nepřátelském.) My se jich ve svém domácím prostředí dopředu děsíme. Samozřejmě, že jejich příliv bude velikou zátěží, a určitým nebezpečím. 
Ale můžeme si přece stanovit, jaké lidi potřebujeme (například „kdo je ochotný vařit“) a klást si podmínky: „Vaše země vás vraždí, ale my vám nabízíme pomoc. U nás má žena stejná práva jako muž …, za takových a takových podmínek jsme vám ochotní pomoci. Podepište, že budete dodržovat naše zákony a kulturu. Pokud se proviníte, ztrácíte nárok na místo v Evropě.“ Vymyslet dobrá pravidla je povinností politiků.
Izrael je zemí emigrantů. Nejvíc – půl druhého miliónu – jich je z bývalého Sovětského svazu. Kdosi se ptal předního izraelského politika: „Vy si myslíte, že tito lidé jsou Židé? “ – „Dobře víme“, odpověděl, „že ani jejich dědeček nebo babička, Židy nebyli, ale v příští generaci už Židy budou.“ 

Proč si my křesťané nevěříme? Nejsme velice bohatí? Neznáme Ježíšova slova o síle jeho věci a o malém množství, které je schopno ovlivnit ostatní? (Patřičná biblická místa si, prosím, doplňte.)

Jestli jsme nezískali ani vlastní potomky pro Ježíše – pak hledejme, kde jsme udělali chybu. (Srov. Lk 23:27–31) Jestli my nepomůžeme lidem ohroženým na životě, kdo jiný?
Navíc máme tak nízkou porodnost, že se bez emigrantů neobejdeme. 

Zapomněl jsem, kolik muslimů u nás už roky žije (17,5 tisíc?) – nejsou s nimi žádné problémy.

Dnes jsem se na svatbě potkal se salesiánem Ladislavem Nádvorníkem. Rok byl na Slovensku v rómských osadách. Stát valí nesmyslné peníze na řešení integrace Rómů bez výsledku. Státní úředníci tomu nerozumí. Řešením jsou misie. Několik kněží na Slovensku žije mezi Rómy. Řada Rómů už dokonce evangelizuje mezi svými … Ladislav mě velice potěšil.

„Vyznání víry“ je přiznáním se k Ježíšově práci pro potřebné. Ne k názorům ministra Chovance a dalších politických křiklounů na otázku přistěhovalců.
- - - - - - - -

U nás ve dvou kostelích slavíme Slavnost Nanebevzetí Ježíšovy Matky. Čteme k tomu texty:
Zj 11:9a, 12:1–6a		1 K 15:20–27a	Lk 1:39–56

K prvnímu čtení.
Ženou oděnou sluncem …, s korunou dvanácti hvězd, je lid boží. Marii pokládáme za první dceru Izraele, ale také za svou velikou sestru mezi námi, učedníky Ježíše. My katolíci si potřebujeme hlídat přebujelý mariánský kult. Jinak Marii stavíme do pozice, která se jí nemusí líbit.
Máme za to, že svému synu rozuměla. Nepotřebovala, aby Ježíš vedle ní chodil s kolárkem na krku. 

Myslíme si, že se Maria těšila z velikosti lidu božího, z královského kněžství všech Izraelitů a nechybělo jí nějaké zvláštní společenské – povrchní – světské nebo pohanské a výlučné postavení své osoby.

Návštěvníky Letohradu rád upozorňuji, že na náměstí máme mariánský sloup nejkrásnější v širém okolí. Ale také se někdy zmíním o nebezpečí soch a obrazů. 
Židé se bez nich obešli. Promýšlejí slova své Bible.
Za pár století Mojžíšova vyučování se stali lidem nejsoucitnějšího praktického náboženství a národem Knihy – my bychom řekli „intelektuálním národem“.
I Mariin chvalozpěv z evangelia podle Lukáše o tom svědčí! Marie byla nadšená z božího programu!!

Ježíš svou matky brzy přerostl. A jí nebylo zatěžko před synem „zasednout do školní lavice“. (Proč je to zatěžko nám?)
Ježíšova matka by rázně odmítla náš pokus dát ji na hlavu nějakou plechovou pozlacenou čepici (korunu).
Váží si důstojnosti božích dětí, včetně té své. To jí bohatě stačí. Typuji, že se jí líbí pohádka „O ptáku Ohniváku a lišce Ryšce“. Pták Ohnivák nesnášel zlatou klec. Ježíš ani jeho matka by na žádnou maškarádu nepřistoupili.

Ti, co nečetli Bibli, nepoznali velikost milosrdenství Boha. Opovrhli pokynem: „Neuděláš si obraz Boha, a začali jej trestuhodně zobrazovat jako starého muže. Promítali si do něj mrzoutství a tvrdost některých chlapů. A pak proti němu postavili milosrdnou Matku, která má obměkčit jeho srdce.
Kdo trochu Ježíšovu matku zná, ví, že by nás napomenula: „Nikdo není milosrdnější než Bůh. Kdyby se jej někdo pokoušel přemlouvat k nějakému většímu milosrdenství, byla by to velká opovážlivost.“

Neomlouvejme si své chyby v představách o Bohu poukazováním na „staré babičky“. Věk nerozhoduje. Jsou jen lidé přemýšliví a lidé pohodlní. Jsem vesnický člověk, mám velice rád „prosté lidi“ a nikdo mi o nich „nemusí nic vyprávět“. Vyhledávám jejich moudrost. Moje prabába nechodila do školy, ale sama se naučila číst, psát neuměla. Moji dědové a babičky měli jen pět tříd. Maminka se „jen“ vyučila švadlenou, ale celý život se vzdělávala čtením hodnotných knih. Mohu doložit velikou úroveň přemýšlení (v náboženství a politice) svých předků – vesnických lidí.

Ježíšova Matka se nás právem může vážně ptát – jako člověk, který neměl možnost navštěvovat školu, ale vzdělával se – jak jsme hospodařili se svým vzděláním, se svými hřivnami a jaký užitek přinášíme ze slov rozsévaného Rozsévačem. Celý život se můžeme vzdělávat v tom nejpodstatnějším.
Co by nám Marie poradila při pokusu jí zapálit v kostele svíčičku?

Možná: „Slyšel jsi někdy, slyšela jsi někdy, že Bůh věnuje závratnou pozornost i nepatrným?
Svět říká, že je rozdíl urazit žebráka nebo krále? Slyšel jsi mého syna říkat, že Bůh má jiné vidění, že kdo něco prokáže (dobrého nebo ponižujícího) i tomu nejposlednějšímu, jakoby to prokázal jemu? Slyšel jsi, že se Ježíš nikdy nezdobil pavím peřím a nad nikoho se nevyvyšoval, neboť nikomu neupírá jeho vznešenost dcer a synů božích?
Slyšel jsi, že Boží milosrdenství nikdy nepřestává? Tak proč o něm pochybuješ a sháníš nějaké lobbisty, aby Boha přemlouvali? Myslíš si, že jsme někdo milosrdnější než on? Četl jsi někdy v Písmu, že Bůh stále pracuje a velkoryse své milosrdenství pokazuje těm, kteří o ně stojí?
Slyšel jsi, že se Bůh směje pyšným a mocným a kácí jejich hloupé trůny? Že Bůh hladové sytí svou láskou, moudrostí a věrností? A že všechno pozlátko světa se jednou navždy rozplyne jako ranní mlha ve slunečním světle?
Slyšel jsi to? Svíčku od tebe nepotřebuje, ale posílá tě k potřebným. Můžeš se přidat k jeho velkolepému a osvobozujícímu programu.

Kdo to objeví, nemá potřebu se nad nikým povyšovat.
Nebude tykat žádnému Rómovi ani Vietnamci.
Nebude pomlouvat muslimy. Ani jinak věřící souvěrce.

„Cokoliv prokážeš druhému, pozdravíš-li jej, usměješ-li se na někoho, všimneš-li si děcka, pomůžeš-li komukoliv (srov. Mt 25:34–40)…, otvíráš tím dveře přicházejícímu božímu království.
Ty, který se prohlašuješ za mého (mariánského) ctitele, přemýšlej nad slovy mého syna: „Vládcové a mocní se všelijak naparují a povyšují, ale já vám říkám: kdo se mezi vámi chce stát velkým, buď vaším služebníkem; a kdo chce být mezi vámi první, buď vaším otrokem. Syn člověka nepřišel, aby si dal sloužit, ale aby sloužil a dal svůj život jako výkupné za mnohé.“ (srov. Mt 20:25–28)“

Ježíšova matka věděla, že boží království se vytváří službou jednoho druhému. Tato jedinečná krása ji nesla. Nic jiného už nepotřebovala.

Buď si z ní pohodlně a falešně uděláme přímluvkyni u Boha nebo s ní zasedneme mezi Ježíšovy učedníky.
Židé při vyučování dávají dohromady dvojice dětí. Jednoho bystřejšího a jednoho slabšího. Bystřejší vysvětluje látku tomu slabšímu. Získají tím oba. Nejvíce se naučíme tím, když učíme druhého. Obojí pozice si můžeme vyzkoušet. Od Ježíšovy Matky můžeme mnoho odkoukat.
(Její slova zaznamenaná v evangeliích nepřevýší ani jediné slovo z údajných „mariánských zjevení“.)
To, co se s ní a od Ježíše naučíme, můžeme pak předávat svým potomkům, lidem nekostelovým i migrantům (včetně muslimů).

Nanebevzetí Ježíšovy matky je potvrzením Božího příslibu, že s námi Bůh navždy počítá. Slovní formulace „Marie byla i s tělem vzata do nebe“ znamená, že nás čeká plnohodnotný život (oproti pohanským představám, že život po smrti bude už jen jakýmsi životem stínů).

Provázím-li své přátele Jeruzalémem (někteří jsou nekosteloví), necítím se dobře v kostele „Zesnutí P. Marie“ – leží tam socha mrtvé Ježíšovy Matky. (Co by na to řekli židé nebo muslimové? Ti ve svých synagogách a mešitách k modlitbě nepotřebují sochy a obrazy. Nás pak lehko mají za nevzdělané pohany neznající pokyny „Desatera“.)
O to víc mě těší přemýšlivé otázky dětí, které šibalsky řeknou: „Byla vzata do nebe i se svými šaty?
A měla-li v kapse kapesník nebo pětikorunu, dostaly se do nebe i tyto věci“?
Zůstáváme pozadu za svými dětmi.

Jak krásný a vznešený je text Mariina chvalozpěvu!
Zkusme si jej znovu každý den v příštím týdnu pročítat. A prosme Ducha božího o pomoc, abychom slova této modlitby přijímali také za svůj program.
Můžeme patřit k Ježíšovým lidem, kteří si všímají jakkoliv ponížených a chudých a snaží se něco udělat pro jejich pozdvižení. Pak budeme smět patřit do množiny Boží nevěsty.

	2014
20. neděle v mezidobí       Iz 56:1. 6–7       Ř 11:13–15. 29–32       Mt 15:21–28       17. srpna 2014

V některých kostelech se slaví Svátek Nanebevzetí P. Marie (my slavíme ve dvou kostelech poutní slavnost). Nanebevzetí P. Marie je potvrzením její velikosti (červený diplom). 

Všechna dnešní čtení mluví o odpovědnosti Boha za všechny národy. Hospodin se smilovává nad každým národem i nad každým člověkem. Jeho přejícnost je ohromná, ale přece jen také od nás něco vyžaduje (i rodiče mají vyžadovat od dětí úměrnou spravedlnost a slušné jednání).
I Izrael byl původně barbarským národem. Izraeli se bude dobře dařit a bude lidem Hospodinovým – bude-li dodržovat smlouvu s Hospodinem. 
I pohanům je nabízeno stejné výsluní, bohatý život a stejné podmínky – budou-li se řídit Boží moudrostí a budou-li dodržovat pravidla soužití s Bohem a lidmi (viz první čtení).

Náš text druhého čtení je krkolomný, ale všimněme si alespoň, co pro Pavla obnáší „vzkříšení z mrtvých“.

K evangeliu:
Izrael se ve výchově Hospodinově stal nejsoucitnějším náboženstvím a národem, ale začal si zakládat na svých náboženských výkonech a povyšovat se nad pohany.
Ježíš přišel Izrael obrátit k Hospodinu, jenže zbožní se proti němu vzepřeli – pokládali se za dost zbožné!
Pro jejich velkou nenávist Ježíš hrál o čas (i proto se mohl věnovat jen Izraeli). Až své učedníky vyučí, pošle je k ostatním národům. („Jděte do celého světa a kažte evangelium všemu stvoření“. Mk 16:15)

Co říkáte dětem, když řeknou: „Táto (babičko), nezdá se ti, že Pán Ježíš s tou kananejskou paní jedná nepěkně?“
Přitakávám jejich otázkám a přidávám další otázky, aby věděli, že takové otázky mohou klást a provokuji je k hledání (nemůžeme mít rádi někoho, kdo je nelaskavý nebo nespravedlivý).

Tyrský a sidonský kraj byl územím pohanů. Kdo objevil, kým je Ježíš, a jak měl vše promyšleno, tomu je zřejmé, že Ježíš nikam nechodil náhodou. Kananejská žena byla připravená a stála mu za pozornost, kvůli ní přišel. Neohlížel se na další pomluvy. 

Kananejská žena žila na pomezí mezi Izraelem a pohany. To, že tituluje Ježíše „Pánem a synem Davidovým“ ukazuje, že o Izraelitech i o Ježíšovi mnohé věděla a viděla o co je izraelská náboženská kultura větší než kanánská.

Ježíš k prosbě ženy o uzdravení dcery mlčel, bylo to dost tvrdé, ale „držel jí palce“.
Vložím mu do úst: „Teď, když ti vaši lékaři a kněží nepomohli, jsem ti – já, žid – dobrý.“
Žena zřejmě předtím navštívila řadu pohanských kněží, lékařů a léčitelů.
Ale představme si třeba, že kananejská žena mohla posílat děti do pohanské školy v sousední vesnici nebo do židovské školy v druhé sousední vesnici. 

Učedníci byli na kananejskou ženu ostří. Byli nesnášenliví k pohanům (možná nesnášenlivost přejali od svých rodičů). Navíc tato pohanka „drze křičí (asi z větší vzdálenosti) na našeho Mistra(!) jako hokyně na nějakého podržtašku“. Víme, že muž by si tenkráte zadal, kdyby mluvil na veřejnosti s ženou (podle tehdejších zvyklostí, ne podle Bible, byla druhořadým člověkem).

Žena se nedala odehnat, zřejmě volala znovu.
„Nemám čas se věnovat pohanům a zakládat u vás základní („Mojžíšovu“) školu. Věnuji se těm, kteří už Mojžíšovu školu prošli.“

Ježíš rád pomáhá, ale má oprávněně požadavky. Vědomosti jsou důležité, ale motiv a přístup k věci je neméně důležitý.
Ježíš nepotřebuje člověka zkoušet jako učitel. To žena – a my – si potřebujeme ujasnit a rozhodnout se, proč a do jaké míry o Ježíše stojíme.

Náboženská nesnášenlivost je odnepaměti. Stejně tak vzájemné nadávání „nečistý pes“.
V kmenovém náboženství mají lidé za to, že jsou s božstvem příbuzní. Lidé jiného náboženství jsou cizí, jsou nepřáteli.
Žena se neurazila, na její reakci je vidět, jak dobře přemýšlí a jak mnoho usiluje o přízeň. Uznává, že je jen pohankou, že je pod míru.
(Nazaretští Ježíše prohlásili za buřiče a odsoudili ho k smrti.) 

Kananejka obstála ve „zkoušce“ – oproti „bohatému mladíkovi“. 

Kananejce Ježíš mohl pomoci, je typem člověka, který nejen prosí, ale i hledá a je vytrvalý. „Proste, a bude vám dáno; hledejte a naleznete; tlučte a bude vám otevřeno. Neboť každý, kdo prosí, dostává, a kdo hledá, nalézá, a kdo tluče, tomu bude otevřeno.“ (Srov. Mt 7:7–8)
Devět z deseti uzdravených z malomocenství se spokojilo pouze s uzdravením, Mesiáš je pak už nezajímal.
Poznání (informace) je nezbytné, ale neméně důležitý je vztah. Co je platné, že někdo výborně vystuduje, ale znalostí neužije k dobrému? (Některým právníkům nejde o spravedlnost, některým lékařům nejde o pacienta, některým učitelům o děti. Někdo se modlí a „chodí do kostela“, aby splnil svou náboženskou povinnost, pravidla jsou pro něj více než vztahy.)
Kananejská žena zanedbala některé důležité věci, ale nouze jí přinutila zajímat se o Ježíše hlouběji. Informace se dají snadněji doplnit než získat motiv ke správnému postoji nebo vztah k lidem a k Bohu. Kdo má zájem, znalosti si doplní.

Ježíš chválí ženu za její „víru“ – za její postoj (není obtížné si dosadit, co Ježíš „vírou“ myslí).
Kananejka bude pak nejen svědčit svým sousedům o Ježíši a navždy bude svědčit proti všem „nazareťanům“ (srov. Lk 4:14–31, par.) – proti všem, kteří Ježíši vytýkají, že je tvrdý, že uráží je a jejich předky. Bude svědčit proti všem, kteří tvrdí, „že Ježíš sbírá, kde nerozsypal a sklízí, kde nikdo nesel“. (srov. Mt 25:24–28)

Texty z evangelia jsou vyučovací, ne jen popisné.
V ledasčem se můžeme poznat:
 –	možná, že také „lezeme ke křížku“, až když jsme v koncích (kananejská žena by nepřišla za Ježíšem, kdyby neměla nemocnou holku. Ježíš se ale neuráží!),
 –	možná v sobě najdeme kus náboženské nesnášenlivosti, 
 –	možná v sobě rozpoznáme kus namyšlenosti, 
 –	nebo urážlivosti.

U Ježíše platí: „Štěstí přeje připraveným“ a „je-li žák připraven, Učitel se najde“.
Ježíš nás přichází vzdělat a zbavit nás předsudků, nevědomosti a hlouposti. A ukázat nám krásu pomoci potřebnému (nepřišel jen „zaplatit naše dluhy“).

	2011
20. neděle v mezidobí       Iz 56:1. 6–7       Ř 11:13–15. 29–32       Mt 15:21–28       14. srpna 2011

Boží slovo nám pomáhá k získání životní moudrosti. Je praktické. Může nám napomoci i k soužití s menšinami.

Mnohokráte Hospodin říká Izraelitům: pamatujte, že i vy jste byli otroky a že jste ve své zemi pouze cizinci, přistěhovalci a hosté. Podle toho se k lidem tohoto druhu chovejte.
Byl někdo jiný více veden a vychovávám k soucitu, než Izrael? 

Izrael (včetně křesťanů) tady není pro sebe, ale pro druhé, máme být božím lidem a Bůh je tu pro nás, pro své děti (a nemá žádné cizí děti). 

Nikdo nespočítá, kolik bylo na světě ponížených a zadupaných lidí do země. Pro citlivého člověka je to tíživé, velice si vážím Boha, že svou náruč otevírá každému.
I 56. kap. Izajášova o tom svědčí (bylo by škoda si přečíst jen tři verše.)

Bez porozumění hebrejské bibli (Starému zákonu) neporozumíme Ježíši. Vyučování Ježíšovo předpokládá znalost Mojžíšova vyučování. Podmínkou k přijetí na vysokou školu je znalost získaná na střední škole zakončená maturitou.

Je znepokojivé, že se i v naší zemi se objevují noví klerofašisté. Strach a vlastní nejistota v nich živí hledání nepřítele mimo sebe. 
Ohání se pravdou a svobodou (vlastní).
Poukazují na pronásledování křesťanů ve světě a rádi by vyhnali muslimy z Evropy. 
Fanaticky protestují proti stavění mešit v našich zemích, ohánějí se poukazováním, že v řadě muslimských zemí se nesmí stavět kostely. 
Nadřazeně se povyšují nad druhé a dokonce se vydávají za lepší křesťany. 

Text z prvního čtení mluví o cizincích, kteří lnou k Hospodinu. Ale, než někdo může být přitahován k Hospodinu, je třeba jej oslovit. Některé Hospodin oslovil sám (například Abraháma, Mojžíše), jiné Bůh oslovil skrze své posly (Ježíš říká: „Budete záchranáři druhých“ – rybáři).

Někteří lidé u příběhu uzdravené kananejského děvčete říkají, že Ježíš změnil svůj názor na to, ke kterým lidem je poslán.
Ale Ježíš nejen znal Písmo, které na mnoha místech vyučuje Izraelity, že jsou posláni k ostatním národům, že mají být svědky toho, že každý člověk je zván k tomu, aby se „lidštil“ podle Božího obrazu, aby rostl do podoby s Bohem.
Ježíš zná názory Otce i Ducha a naprosto s nimi ladí. (Zapomínáme, že Ježíš je boží syn, byly doby, které zapomínaly, že Ježíš je člověkem.)

Ježíš byl poslán k Izraelitům, protože ti měli za sebou několikasetleté vyučování „Mojžíšem a Proroky“. Měl málo času (kdyby se nebránil, byl by už při primičním kázání zavražděn pravověrnými), nemohl učit pohanské začátečníky. 
Ježíš neuzdravil všechny nemocné židy a uzdravil jen některé pohany. (K výběru používal svůj klíč.)
Před třemi roky jsme si podrobněji říkali, jak Ježíš kananejské ženě fandil a jak úmyslně celou událost vyhrotil. Obstála. Kdykoliv se může Ježíše zastat proti všem „pravověrným“, kteří jej pomlouvali a odsoudili.
Nazaretští se urazili, když se jich Ježíš ptal, zda jsou ve svém očekávání Mesiáše dál než jejich otcové (kteří každého proroka zlikvidovali), kananejská žena se neurazila, i když Ježíš její dceru přirovnal (nepřímo) k „nevěřícím psům“. (Byla si vědoma toho, že je pozadu, že se mohla mnohem dříve zajímat o Hospodina.)

Děvče mohlo být uzdraveno, nemocní z Nazareta nikoliv.
Kananejská paní poctivě přiznala svou bídu, nenechala se odradit. Svědčila pak svým krajanům o Ježíši.

Řada našich předků se stala misionáři a vydala se do cizích zemí svědčit o Kristu. 

My, abychom mohli splnit Ježíšův příkaz o vyslání misionářsky působit, se nemusíme vydávat do cizích zemí. Okolo nás je mnoho těch, kteří potřebují nejrůznější uzdravení. Cizincům můžeme objevit velikost západní a křesťanské kultury. 
Kdybychom jen hleděli na vlastní blahobyt a vlastní pozemskou budoucnost a s nesnášenlivci všeho druhu sočili na přistěhovalce, selhali bychom ve svém vynikajícím poslání, které nám Ježíš svěřil: „Svým zájmem o druhé, svým milosrdenstvím (milým srdcem) a pohostinstvím zvěte všechny do boží náruče.“ 

Už po staletí mezi námi žijí Romové, léta s námi žijí Vietnamci, Ukrajinci, teď přichází Mongolové, někde muslimové.
Můžeme a máme k nim být pohostinní jako občané. Jako křesťané tím více. Platí i o nich: „Amen, pravím vám, cokoliv jste učinili (neučinili) jednomu z těchto nepatrných, mně jste učinili (neučinili)“? (Srov. Mt 25:31–46)

Možností, jak si jich všimnout, je mnoho.
Přistěhovalci neumí mnoho česky, mají potíže s vyřizováním dokladů na našich úřadech, nemohou svým dětem opravovat školní domácí úkoly.
Učitelé mi říkají, že vietnamské děti jsou často výbornými žáky nejen v matematice, ale i češtině. Po vyučování pomáhají do noci rodičům v obchodě. Rodiče jim nemohou opravovat úkoly, přinejmenším v češtině. (Řada těchto dětí už nebude prodávat levné oblečení a mizerné boty, budou patřit mezi naše lékaře, … možná učitele.)

My i naše děti si těchto dětí a jejich rodičů máme všímat, chránit je před ústrky, přezíráním a bezradností. Nebudeme je lanařit na bohoslužby, třeba někdo z nich projeví zájem i o naši křesťanskou kulturu.
Budeme je chránit před nesnášenlivostí, šikanou a vyháněním? 
Mír ve světě není možný bez míru mezi náboženstvími.
Mír mezi náboženstvími není možný bez dialogu náboženství.
Mezináboženský dialog není možný bez vzájemného poznání.
Mír je nedělitelný – začíná v lidském nitru.

Víme jak politici: hinduista Mahátma Gándhí (a také „muslim“ a „křesťan“), křesťan Dag Hammaskjöld, muslim A. Sadat a buddhista U Thant přispěli podle svého náboženského přesvědčení k mírové politice.
Máme mnoho dalších svědků. Připomenu alespoň tři:Albert Schweitzer léčil nemocné bez rozdílu, Carlo Caretto, mnich a mučedník, žil mezi muslimy s velikou úctou k nim. Matka Tereza je ještě známější. 
Jejich a především Ježíšovým vcítěním a soucítěním se chceme nechat formovat, ovlivňovat a přijímat je za své.

Necítím se ohrožován homosexuály, ale zlem v sobě a zvenčí jakoukoliv nesnášenlivostí, násilím, manipulací, nespravedlností, lží, fanatismem a krajnostmi všeho druhu. 
Po listopadu jsem se zúčastnil demonstrace při televizní stávce a proti neonacistům.
Ježíš se proti nikomu nevymezuje jako naši noví klerofašisté (pozor, v Čechách a na Slovensku mají svou tradici).
Ježíš věděl o svém postavení před Bohem, nepotřeboval se zachraňovat, přišel chránit a zachraňovat druhé. Od Ježíše víme o svém postavení před Bohem, od něho jsme získali zdravé sebevědomí božích dětí a poslů, jím se necháváme posílat k potřebným.

	2008
20. neděle v mezidobí       Iz 56:1. 6–7       Ř 11:13–15. 29–32       Mt 15:21–28       17. srpna 2008

Dnešní čtení jsou opět skvostná. Izajášova 56. kapitola rozhodně stojí za přečtení celá! Možná je ještě důležitější než příběh s kananejskou ženou z evangelia!!
Židé se často ve své škole učili texty Písma nazpaměť. Dnešní první čtení patří mezi texty, které bychom měli znát. Ta slova jsou schopná v zárodku dezinfikovat všechnu případnou infekci nesnášenlivosti k „jiným“ a hloupé povýšenosti nad druhými.

Ježíšovo setkání s kananejskou ženou ukazuje úroveň křesťanství. S tím se můžeme nejen chlubit, ale také si tu velkorysost přisvojit.

Nejprve připomenu, že Ježíš častokráte neuzdravil ty, kteří o uzdravení stáli. Uzdravení Ježíšem není tedy samozřejmé.

Ježíš míjel kananejskou ženu, tvářil se, jakoby ji neviděl a neslyšel. Jednal naoko tvrdě, nezvykle a odmítavě (ale uvnitř měl z ženy velikou radost).

Vžijme se do situace té ženy.
Místo, kde se tento příběh odehrál, byl národnostně a náboženským smíšeným územím (vedle židů žili pohané – třeba jako kdysi v našich Sudetech).
Matka nemocné dcery se musela rozhodovat, zda-li půjde za Ježíšem nebo ne. To není tak jednoduché, jak si myslíme. Mnoho židů k Ježíšovi nešlo – „věděli“, že je to podvodník! 

Ježíš znal myšlenkové pochody té ženy. My – na rozdíl od něho – nevíme, co všechno možná dříve už podnikla pro uzdravení své dcery. Zřejmě došla k přesvědčení, že Bůh Izraele funguje – na rozdíl od pohanských božstev.

Jenže Ježíš na prosbu ženy nereagoval!
Mlčení je výrazem veliké agrese. Nebavit se s druhým je pro postiženého hrozné!
Učedníci na Ježíše naléhali: „Pošli ji pryč, vždyť za námi křičí“.
(Je docela možné, že žena svou prosbu vícekrát opakovala, možná i učedníci opakovaně naléhali na Ježíše …)
Věta učedníků může mít dvojí význam. Učedníci jsou buď na ženu alergičtí nebo je jim ženy líto.
Věta znamená buď: „Pošli ji pryč! Otravuje, pořád za námi chodí.“
Nebo, a to nemůžeme vyloučit, je učedníkům té ženy líto: „Chápeme, Ježíši, že nechceš uzdravit její dceru, ale tak jí to řekni rovnou, aby si chudák nedělala zbytečnou naději.“ 

Žena znovu a znovu prosí.
Opět tvrdé odmítnutí: „Jsem poslán pouze ke ztraceným ovcím domu izraelského.“ Ježíš přišel pro pokročilé – pro Židy. (Neměl čas se věnovat pohanům. K nim poslal až své učedníky.) 

Ježíš své odmítání stupňoval!
Žena snesla i Ježíšovu tvrdou narážku na psy.
„Nevěřící psi“ byla běžná židovská nadávka pro pohany. Zřejmě i pohané měli nějakou nadávku pro židy. 
Řada vykladačů Písma se snaží Ježíšova slova změkčit poukazem na výraz „psíkům“.
Židé měli ke psům negativní vztah. Psi patřili mezi nečistá zvířata – potulovali se venku a žrali kdejaký neřád, odpadky, mršiny … Žid by se psa nedotkl, natož aby jej pohladil. Do domu se pes mohl dostat jen nedopatřením, jako velice drzý zloděj.
Výraz „psíci“ nám tedy nepomůže, pro židy nebyla štěňátka roztomilá.
Naopak chléb byl vzácný, kdepak by jej někdo dopřál psům.
Pohané neměli na psy tak přísné hledisko. Neznali pojem kultické nečistoty. Dotyk se psem pohana nijak nevyřazoval z bohoslužby nebo společnosti jako Žida.

Ale i my – milovníci psů – bychom se mohli na místě té ženy urazit. Jsme velice citliví na své postavení a přecitlivělí na své děti, zvláště na děti nějak postižené. Nedivil bych se, kdyby se žena ohnala: „Co si to dovoluješ? Moje ubohá nemocná dceruška není nějaká čubka!“
Nezapomeňme, že to bylo na území nábožensky a národnostně smíšeném s častými náboženskými třenicemi.
Žena, když šla za Ježíšem, si uvědomovala, že je z toho druhého tábora (těch pohanských psů). Ale všimněme si, že není pokornou chudinkou, která si nechá všechno líbit. Není poníženou otrokyní, jež líbá ruku toho, kdo jí bije nebo ponižuje. Málem bychom o ženě řekli, že je hubatá jako trhovkyně.
Nedala se. A to se Ježíšovi na ženě líbí.
„Kdo tluče, tomu bude otevřeno.“ 
Kolik lidí se urazí, když od Boha nedostanou, co chtějí.
Kolik jiných ohne hřbet.

Žena přijala své postavení pohanky – je před Bohem, jako nečistý pes.
Na další Ježíšovo drsné slovo odmítnutí odpověděla poukazem: „Ale člověk přece někdy dopřeje i potulným psům něco lepšího ze svého jídla“. Za tím nevysloveně říká: „Když se člověk někdy smiluje nad ubohým psem, jak by se nesmiloval Bůh – ten je přece mnohem ušlechtilejší než my.“ 
Není vyloučeno, že žena někdy viděla, jak pes sežral jídlo, které někomu spadlo ze stolu. Bůh často zaranžuje takové situace, ze kterých se můžeme poučit.
Je možné, že žena, když viděla Ježíše, si řekla, využiji toho a zkusím (u toho Žida) štěstí. Snad se Bůh, ke mně – pohance, zachová, jako jsem se já zachovala vůči tomu psovi (je to jedna z více možností).

Vychutnejme si náročnost celé situace, oceňme tu paní. Můžeme se od ní mnoho naučit.
Jsme povrchní, často se hlásíme k různým světcům – hlavně, když něco potřebujeme.  A často o nich ani nic nevíme a ani nemáme zájem se od nich něco naučit. A přitom máme v Písmu řadu lidí, které chválí přímo Ježíš. Ti jsou pro nás pramenem poučení!

Ježíš postoj ženy označuje (a chválí) za čin víry!
Chválí ji, nejen za tu poslední větu, ale za celý myšlenkový přístup, až k tomu, k čemu žena došla. Ta žena je nositelkou jednoho z nejvyšších Ježíšových vyznamenání.
Ježíš nechválí nikdy lacině, i když umí ocenit vše dobré. Zatímco apoštoly (vedle pochval) občas kárá za jejich malověrnost, kananejskou ženu s obdivem chválí: „Paní, tvoje víra je velká“.

Všimněme si také, že v odpovědi (a představě) ženy o Bohu se neobjevuje slovo „láska“, ani slovo „víra“ (zatímco v našich řečech o Bohu hojně taková slova používáme).
Slova „láska“ a „víra“ ještě nejsou zárukou naší lásky a víry. Zrovna tak nepřítomnost slov víra, láska, milovat, věřit atd., neznamená vždycky nedostatek víry a lásky.

Ale tato žena, neznalá „Mojžíše“, je otevřená pro Boha. Umí přemýšlet a vytrvale hledat – je tedy použitelná – proto jí Ježíš dopomohl k setkání s Mesiášem (nešlo jen o uzdravení její dcery).
Ta žena pak svědčila o židovském Mesiáši ve svých pohanských končinách. Mesiáš přichází pro všechny – tak jak bylo proroky předpovězeno (viz první čtení z Izajáše a dalších proroků). Byla z ní pak misionářka Kananejců.
Ježíš ji vystavil zkoušce, aby mohla být přijata do jeho „vyšší školy“. A ona přijímací zkoušky složila s vyznamenáním – za velký projev víry. (Víra není sázkou do loterie: „Když to nepomůže neuškodí“.)
Víra není jen slovním prohlášením, že je něco nad námi.
Víra je postojem a konáním. Projevuje se jednáním, činy. Přitakáním Ježíšovi, touhou o přijetí Ježíšových postojů za své. Touhou stát se Ježíšovým učedníkem, abych od něj mohl být vyučen – a pak poslán k druhým.
My každou chvilku prohlašujeme: „V Tebe věřím, v Tebe doufám, moje víra je v pořádku …“ .
Jenže, to není projevem víry podle Ježíše.
Apoštolům Ježíš vícekrát vytýká: „Kde je vaše víra?“, „malověrní“, „pokolení nevěřící“, „jak dlouho mám být s vámi“, „jak dlouho vás mám snášet?“ nebo dokonce „jdi mi z očí, satane“.
Tuto ženu Ježíš chválí: „Ženo, jak velká je tvá víra, staň se ti, jak si přeješ.“

Bylo by neuvážené uchýlit se k modlitbě: „Pane Ježíši, dej nám víru“, nebo dokonce: „Ty neznámá ženo kananejská, přimlouvej se za nás, abychom i my měli víru jako ty.“
Škoda, že se to tak běžně děje.

Ježíš nás chce vyprovokovat ke stejnému postoji a jednání jako tu ženu.
Kdo není jen Ježíšovým pohodlným lokajem, kdo si váží Ježíšových slov, jeho přízně a jeho vyučování, ten si pečlivě shromažduje ty případy, ve kterých Ježíš někoho za víru chválí. Tam se můžeme mnoho poučit. Kananejská žena mezi ty následováníhodné osobnosti patří.
	21. neděle v mezidobí

	2020
21. neděle v mezidobí       Iz 22:19–23       Ř 11:33–36       Mt 16:13–20       23. srpna 2020

Vyslechneme-li pouze v kostele úryvky z Písma a nezkoumáme-li okolnosti, neptáme-li se, co nám chce Bůh říci, skončíme například jako fanoušci svého idolu u ukvapeného a prázdného prohlášení: „Ježíš je Mesiáš, Syn Boží.“

Protože chci mluvit o jiné věci, v Příloze I. nabízím k dnešním biblickým textům „Poznámky z r. 2017“. Můžeme si zároveň ověřit, co jsme z moudrosti Písma pochopili a kam jsme se v našem myšlení posunuli.

Chci se s vámi poradit o zkušenosti z koronaviru a karantény. Co si počneme dál?
Jaké otázky jsme si nechali položit v našem náboženském životě?
Čas kvapem ubíhá a svět se rychle mění, pětinu 21. století už máme za sebou. Před půl stoletím se církev na 2. Vatikánském koncilu pohnula, ale daleko jsme nedošli.
Často myslím na Hospodinovu otázku člověku po selhání v Ráji: „Adame, kde jsi?“
Opět jsme jako Adam s Evou zalezlí do svého křoví, přesto, že nás Ježíš posílá mezi lidi.
Stěžujeme si, kam nás naši politici zavádějí a že naše opozice nemá žádnou nosnou ideu. Ale česká katolická církev v naší společnosti není Ježíšovým kvasem a nesolí. 

Od r. 1970 jsme začali slavit liturgii podle reformy 2. vatikánského koncilu, ale ustrnuli jsme po pár krůčcích. Poněkud jsme změnili něco z její formy, ale obsah a Ježíšův záměr jeho Hostiny dlouho pohřbíváme. 

Bůh sestupuje mezi nás, nechce přebývat ve svatostánku, ale v nás a uprostřed nás. Jenže, kdo se ptá na Ježíšův záměr a ochotu Ježíšova Ducha proměňovat nás na Nové Ježíšovo tělo? To je největší zázrak, největší boží nabídka a největší pokus proměňovat nás lidi k božímu obrazu.
Kolik péče jsme věnovali k porozumění tomuto zázraku?
Bůh je nesmírně velkorysý, ale bez nás k tomu zázraku nedojde. Jak daleko jsme v této Ježíšově nabídce a v jeho vyučování došli? Proč o tom my, pastýři, nemluvíme?
Ježíš nás chce přivést k Otci a ke svým a naším sestrám a bratřím. Chce nás sjednotit, vytvořit z nás rodinu božích dětí, ve které má každý upřímný zájem o druhé. 

Už delší dobu si uvědomujeme svou náboženskou zaostalost a strnulost. Naše bohoslužby stále ve značné míře zůstávají soukromou bohoslužbou. Mimo pozdravení pokoje, si každý hledíme svého. V kostele to vypadá spíše jako v nádražní jídelně, kde se navzájem neznáme a každý si hledí jen svého talíře. Naše mše často stále není rodinným slavením.

To, co povím, bude připodobněním.
Kus dovolené jsme strávili na dovolené u velice hodných, milých a pohostinných příbuzných. Bydlí v krásném domě (který si téměř sami vybudovali) s dvorem a rybníkem. Mají prvního vnoučka; krásného, rozkošného, miloučkého, usměvavého hošíčka. Všichni jsme z něj nadšení. Mladá babička, neobyčejně milá, je na vrcholu blaha, když ho může chovat. To, jak si Karlíčka každou chvíli brala do náruče, jak na něj láskyplně mluvila, bylo pro mě krásným zážitkem. Pobyt u nich byl ochutnávkou nebe (je-li nám s druhými dobře, je to ochutnávka nebe).
V neděli jsme s nimi a dalšími lidmi slavili bohoslužbu u rodinného stolu.
Bohoslužby doma jsme začali slavit za totality (přesto, že to bylo trestné). Beze všech krásných ornamentů, zpěvu, gest a postojů, ale po její bezprostřednosti se mně stýská.
V domácím prostředí se na začátku ptáme, zda není nepatřičné sedět u stolu. Bohoslužbu v kostele máme hluboce vyjetou jako koleje polní cesty – není snadné z nich vyjet. Potřebujeme si připomínat a zvykat si na to, že Bůh je u nás doma (i mimo slavnost bohoslužby) neméně přítomen než v kostele.
Ježíš se na nás dívá s ještě větším zájmem, než my se díváme na děti. Dítě nás přitahuje, zvlášť když k nám vztahuje ruce a chce pochovat. Je pro nás zážitkem pohladit jeho jemňounkou kůžičku a měkounké vlásky.
Je obtížné si představit, že nás Ježíš touží podobně obejmout? Proč si toho nevšímáme a nedopřejeme?
Kdo z rodičů a prarodičů se netěší z žasnutí a radosti dětí, když dítěti ukazuje nové věci?
Jeden náš přítel se nemohl dočkat, až bude dětem číst pohádky. Nikdy od večerního čtení neodstoupil (když jeho nejstarší dcera šla do první třídy, měla přečtených 239 knih – přečtených od táty).
Kamarádka vyprávěla, jak se jejich dvouapůlletá dcera radovala nad jahodou. „Tu jahodu nám tady připravil Bůh,“ řekla maminka. Za pár dní jim ujela tramvaj. Holčička se ptala: „Bůh nám nechal tramvaj ujet?“ 

To vše je pro mě podobenstvím. Ježíš vyhledává setkání s námi, těší se na nás, rád by nás pohladil, políbil, objal nás. Je s námi, když se díváme na západ sluce, pozorujeme vážky nebo žáby, … když ochutnáváme dobré jídlo manželky, maminky, babičky nebo pána domu. Ježíš se v ničem a nikomu nevnucuje.
Vyšli jsme z náruče rodičů i z náruče boží. Celý život potřebujeme náruč milovaných. Kdo objevil Náruč boží, získal Poklad.
Někdo má potřebu vyprávět druhým nový vtip, co zajímavého objevil, krásného zažil, z čeho se těší …
Ježíš žije bohatým vnitřním životem. Těší jej, stojíme-li o jeho slova. Rád nám vypráví o Bohu, i o nás – kým pro něj jsme. Těší se z veškeré krásy stvoření. 

„Adame, kde stojíš v roce 2020?,“ ptá se nás Hospodin. „Proč se přede mnou schováváš?“

V koronavirové karanténě jsme si říkali, že mediální přenosy bohoslužeb mají svůj význam pro staré a nemocné lidi, ale nenahradí nám společné slavení tváří v tvář druhým …
Kdyby náš křesťanský život ale stál jen na bohoslužbách v kostele, byli bychom podvyživenými a nepoužitelnými křesťany. Potřebujeme život s Bohem vrátit do rodin a do všedních dnů. Víc než dvoutisíciletá praxe židů svědčí o velikém užitku takto pěstovaného vztahu s Bohem. 
To nás může inspirovat.
Velice mě potěšilo, že v době koronavirové karantény řada rodin začala slavit rodinný rituál „Slavení dnu Páně“.
Znáte můj sen, že by menší skupiny křesťanů (kteří si rozumějí) třikráte do měsíce slavily Večeři Páně a jednou měsíčně by se ke slavení v kostele sešla celá farnost.
První křesťané měli presbytery a biskupy (kněze měli až později). Po domech „Lámali chléb“ – slavili Ježíšovu hostinu.
Presbyter je „starší“ bratr (nebo sestra), který je schopen pomáhat „mladším“. Znám řadu lidí (nejen z Manželských setkání), kteří by mohli být pozváni k presbyterské službě a mohli by předsedat slavení Večeře Páně jako u prvních křesťanů.
František už vyzval biskupy, aby začali světit ženaté muže ověřené životem na kněze. Potřebujeme být připravení. Slavení rodinného „Rituálu dne Páně“, k tomu může být přípravou.
(Na žádost některých znovu přikládám text rituálu v Příloze II.)

Bůh od nás slyší nesčíslně mnoho slov modliteb, ale zaslechneme jeho slovo: „Adame (člověče boží), kde jsi? Před čím a před kým se schováváš?“
Vyburcuje nás krize koronaviru a krize naší západní společnosti k naslouchání Ježíšovi?
Začneme se ho ptát na radu?
Stojíme o jeho moudrost?

Pokročíme ve slavení liturgie? Budeme z ní odcházet proměnění?
Víc než z krásného koncertu, mnohem více než ze spokojenosti nad splněním náboženské povinnosti?
Nevěsta a ženich odcházejí ze svatebního rituálu s jiným pocitem, než s jakým přišli. (Jaký prožitek jste na své svatbě měli vy?)
Prožijeme při bohoslužbě zážitek z toho, že pro Boha mnoho znamenáme? (To se nemusí vždy odrazit v citovém prožitku.)

Na Manželských setkáních jsem se opět potěšil. Řada manželů se snaží (nejen na Manželských setkáních) budovat čím dál větší vzájemné porozumění. Podobně může růst i hloubka našeho přátelství s Bohem.
K obojímu máme mnohem více prostředků, než měli naši rodiče.

Příloha I.:

21. neděle v mezidobí                                                                27. srpna 2017

Biblické texty nás vedou k přemýšlení o autoritě.
Písmo nám ukazuje, že život a vztah s autoritou je náročnější než bychom si mysleli.

(Poznámky pod čarou jsou určeny především těm, kteří začali číst „Poznámky k biblickým textům nedělní liturgie“ nedávno a neznají předchozí lekce.)

Zopakujme si nejprve, co jsme z božího vyučování pochytili.
Kdo objevil krásu a péči Boha, ten si jej zamiluje celou svou bytostí a chce k němu svým způsobem života přilnout.
Z tohoto bohatství důvěry pak vyplývají slova: „Proto si vážíš (ctíš) otce i matku“ (jedno z deseti základních „slov“, na kterém stojí životadárné soužití dcer a synů božích, z „Desatera“). 

I Ježíš potvrdil, že boží království stojí na službě. (S Bohem sloužíme jeho plánům se světem a lidstvem.)

Naše společnost se propadá k pohanskému uspořádání , proto jsme Bohu vděční za jeho vyučování k moudrosti.

Naše biblické texty nám ukazují tři typy autorit, jejich postoje a ovoce jejich života.
Všechny máme promýšlet. (My starší víme, že praktickou životní moudrost nelze zajistit zákony, nařízeními a zákazy.)

Šebna je případem kariéristy, správce, který si urval vysoké, postavení pro sebe. O takových je řečeno: „Bůh mocné sesazuje z trůnu.“ Jemu podobných máme okolo sebe hojnost.

Eljakim byl pro svůj dobrý charakter Hospodinem vybrán ke službě druhým, ke správcovství, k hospodaření. Je přirovnán k železnému hřebu. 
Vykonal mnoho dobrého, ale nevydržel, později podlehl nátlaku příbuzných, příliš si je k sobě připustil. Navěsili se na něj a Eljakim podlehl jejich manipulaci. (Ani zaražený železný hřeb do zdi nelze přetížit.)

Co předcházelo Ježíšovým otázkám: „Za koho mě lidé pokládají,“ známe.
I záměr Ježíšových otázek známe. 
Petr je výborný, ale ani on není neomylný a bezchybný. Z jeho chyb se máme poučit.
Je třeba, aby se držel Mesiáše!! (Jako každý z nás!)

Kontrolní otázka z minulých vyučování: K čemu Ježíš Petrovi blahopřeje? 

„Skálou“ není Petr se svým názorem, rozumem, dokonce ani se svou dobrou vůlí a upřímností. 
„Skálou“ není úřad římských biskupů sám o sobě.
„Skálou“ držící boží království je postoj Ježíšova učedníka vyznávající „Mesiáše, Syna živého Boha.“ (V tom Petr vynikal i přes svá selhání).

Království boží se týká lidí, není jako království včel, mravenců nebo termitů, ta jsou plně naprogramována Tvůrcem, jejich členové nemohou jednat jinak, než jednají.
Ke stavbě božího království je třeba vědomé, svobodné a co nejpečlivější spolupráci Ježíšových učedníků s Bohem. Řídíme-li se jen svým rozumem, nedostojíme ve službě, kterou nám Ježíš svěřuje.

Pekelné mocnosti nemohou přemoci Ježíšovy učedníky – pokud jednají podle svého Pána!
Pekelné mocnosti se snaží otupit naši bdělost, našeptávat nám své názory, zakrývat nám oči před zlem vlastním i zlem cizích. 

Petr prošel Ježíšovým vyučováním. S jeho chybami Bůh počítá, ale Petr by rád (Bůh ještě více), abychom se z jeho chyb poučili.

V božím království jsou všichni vzděláváni a všichni přijímají určitý druh odpovědnosti.
Naše společnost je jiná než v době Mojžíšově, je jiná i než v době Ježíšově. A přece je Ježíšova moudrost stále použitelná.
I ve světské společnosti jsme (po velice špatných zkušenostech s pokušením moci a tragickém zneužívání) došli k oddělení moci zákonodárné, výkonné a soudní.
Ježíš je geniální, myslel na vše. Apoštol Pavel píše: „Bůh v církvi ustanovil jedny za apoštoly, druhé za proroky, třetí za učitele; potom jsou mocné činy, pak dary uzdravování, služba potřebným, řízení církve, řeč ve vytržení.“ (Srov. 1 K 12:4–13) Můžeme si porovnat, jak vypadá uspořádání dnešní církve – kdo si v ní osobuje veškerou moc. 
Všímejme si, jakého bohatství se nám v církvi od autorit dostává nebo nedostává.
Proč se nedržíme toho, kterého ústy vyznáváme za svého Pána?

Ale věnujme se především každý sám sobě. Každému z nás bylo něco nebo někdo svěřen. Klíče od božího království jsou víc než klíče od korunovačních klenotů. Klíče od božího království ale nejsou naše, přijali jsme odpovědnost za Ježíšovu „stavbu“ a jeho poklad.
Svým dětem chceme dopřát co nejlepší učitele, lékaře, duchovní … Svým svěřencům chceme pečlivě sloužit se samotným Ježíšem. Učit se ve svém oboru na trojku – máš-li na víc – je málo. Jsou ti svěřeni dcery a synové boží. V božím království hospodaříme s poklady, které mají obohacovat lidi na cestě do společenství svatých (těch, kterým Bůh zasvětil svůj život).

Říkali jsme si, proč Ježíš zakázal apoštolům prozrazovat, kdo je Mesiáš … a co to znamená pro naše vyučování o Bohu. 

Apoštol Pavel v druhém čtení připomíná, že jedinou a nejvyšší autoritou je Bůh.
On jediný je moudrý. Je pro nás jedinou a nejvyšší autoritou?
My máme – oproti našim předkům – větší možnosti k poměřování svých názorů a jednání s Bohem. Ježíš je pro nás viditelným Synem Boha živého. Má lidskou zkušenost s naším životem, žil v pozemské lidské kůži.
Bázeň před Bohem se nemá projevovat pouhým klaněním, ale ověřováním si boží moudrosti a pak přitakáním Ježíšovi ve svém životě.
Není větší a příjemnější autority než je Bůh.

	2020 (Příloha: slavení Dne Páně)

slavení  Dne  Páně
rodinný rituál

Předmluva

Rituál vychází z biblického dobrořečení a z židovského slavení soboty.
Hebrejové byli původně barbaři. Hospodin jim nabídl veliké přátelství, jedinečnou pomoc a bohatství všeho druhu, nechají-li se jím vést. 
Za pár století se stali náboženstvím největšího praktického soucitu. 
Považují si, že smějí být svobodným lidem božím a královstvím kněží. 
Vědí, že jejich existence a bohatství stojí na třech pilířích:
 –	na životu podle slova Božího,
 –	slavení soboty
 –	a budování rodiny.
Ježíš, jeho příbuzní i apoštolové, v této kultuře vyrostli. 
90 % náboženského života Izraelitů se odehrává doma v rodině. Od Jákoba už víme, že tam, kde jsme, je s námi Bůh. Ježíš nám k tomu ještě něco přidal. 
I my jsme křtem pozváni k životu v božím království a ke královskému kněžství … 
Hospodin své přátelství ke svému lidu přirovnává ke krásnému manželství. Židé každou sobotu večer v synagoze čtou Píseň písní. Ta je podobenstvím o věčné smlouvě mezi ženichem – Bohem, a jeho nevěstou – Izraelem.
Ježíš přišel jako ženich, a i nás nežidy, zve do množiny své nevěsty.
Ke své Hostině použil rodinnou velikonoční slavnost, povýšil ji a daroval nám ji jako slavnost svatební – každou neděli nám opakuje svůj manželský slib.
Navíc nám neděli daroval jako slavnost Vzkříšení.
Na každou slavnost se připravujeme … 

slavení  Dne  Páně

Sobotní večer

Liturgicky začíná den večerem. K přípravě na Den Páně se rodina v sobotu schází u stolu ke slavnostnější večeři pěkně oblečena.
Pokud jsme před tím někomu ublížili, nejprve se mu omluvíme.
Stůl je svátečně prostřený s ubrusem a svícemi (dvě za manžely, s narozením každého dítěte přibývá další svíce) , na stole je (mimo jídla k večeři) na zvláštním talíři chléb,  přikrytý bílým plátěným ubrouskem, dospělí mají nalitý pohár s vínem, děti s vinným džusem nebo jinou ovocnou šťávou. 
Připravíme si obnos peněz na nedělní kostelní sbírku nebo na dobročinný účel.

Všichni stojí, matka rozsvěcuje svíce a říká modlitbu:
Bože, děkujeme ti za oheň, který svítí a hřeje. Také tvá slova jsou světlem pro náš život. Rozsvěcujeme tato světla, aby nám připomínala tvé dvě rady: „Pamatuj si má slova a střež je.“
Díky tvým slovům přichází do naší rodiny tvá moudrost, abychom se, my – rodiče, i naše děti – učili žít ušlechtile a pravdivě.
Bože, buď i nadále milosrdný vůči mně (jméno), dceři (jméno matky a otce),
mému manželovi (jméno) a mým dětem (jejich jména).
Bože, pomáhej mně k věrnosti tvým slovům, pomáhej mi vést naše děti tak, aby si osvojily tvou spravedlnost.
Pomáhej mně ochotně sloužit a pomáhat druhým.
Děkuji ti, Bože za to, že mě a moje blízké učíš přiznávat si svá provinění a prosit za odpuštění. Děkuji ti za milosrdenství tvé a těch, které jsem o odpouštění prosila. Děkuji ti za to, že nás učíš odpouštět těm, kteří nás o odpuštění prosí.
Prosím tě o tvou pomoc, abychom se od Ježíše učili žít v jeho pokoji, úctě k druhým a v radosti.
Amen.

Dobrořečení otce (v jeho nepřítomnosti matky):
Bože, z lásky jsi nás stvořil a k lásce nás voláš.
Daroval jsi nám jednoho druhému a celý svět.
Podle tvé moudrosti se učíme s tímto bohatstvím hospodařit.
Učíš nás pracovat i slavit. Prosíme tě o pomoc, abychom se dobře připravili na zítřejší Den Páně a slavili jej ve tvém Duchu.
Děkujeme ti za přátelství Tvé i těch, kteří nás mají rádi.
Děkujeme i za to, čím nám posloužili druzí lidé, často neznámí. Odměň je, prosíme, svou štědrostí.
Děkujeme ti za všechno, čeho dobrého se nám v tomto týdnu dostalo. Učíš nás pěkným vztahům s druhými; děkujeme ti za to, čím dobrým jsme někomu pomohli, čím jsme přispěli světu, aby byl přívětivější.

Bože, díky tvému požehnání máme víc, než kolik nutně potřebujeme k životu – máme z čeho rozdávat.
Připravený obnos peněz na kostelní sbírku nebo na dobročinný účel otec vloží do pokladničky nebo na zvláštní talířek.
Pak pokračuje v modlitbě:
Bože, tvé pokyny jsou svící, ale život podle tvé moudrosti je světlem.
Ježíši, tys o nás řekl: „Vy jste světlo světa. Rozsvícená světla se nestaví pod stůl, ale na stůl, aby svítila všem v domě. Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby za vaši dobročinnost (i když nevidí, jak
a kolik pro potřebné dáváte) a mohli děkovat Bohu.“
Pokladničku nebo talíř s penězi odloží mimo stůl.

Děkujeme ti Bože za to, že tě máme, a že máme jeden druhého.
Podíváme se na druhé a ukloníme se jim.

Všichni zasednou ke stolu.

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) dobrořečí nad vínem:
Otče náš, králi náš, děkujeme ti za krásu světa.
Děkujeme ti za přátelství tvé a za přátelství těch, kteří nás mají rádi.
Učíš nás společně pracovat i slavit. Ke slavení jsi nám také dal plod révy a nejrůznějšího ovoce.
I lidé vymysleli mnoho dobrého, aby nám chutnal život. 
S vděčností a v radosti chceme slavit Den Páně, proto si – před tebou – připíjíme: „Na život (s Tebou a s lidmi).“
Všichni pozvednou své poháry, podívají se na sebe a napijí se.

Pak otec (v jeho nepřítomnosti matka) odkryje chléb z ubrousku, vztáhne nad chléb ruce a říká dobrořečení nad chlebem:
Bože, s láskou pečuješ o všechno živé, o nás – lidi – nejvíce.
Nad chlebem ti dobrořečíme za vše, co nám poskytuješ k životu.
Prosíme tě, Bože, pomáhej nám, abychom žili ve vzájemné lásce a pomáhali si.
Chléb rozláme na kousky podle počtu stolujících na talíř a každý kousek chleba posolí. 
Talíř s chlebem nabídne nejprve své ženě, pak dětem podle stáří (od nejstaršího k nejmladšímu), sám si bere kousek chleba jako poslední.
Potom pokračuje:
„Bože, děkujeme Ti za jídlo, za ty, kteří nám jídlo připravili
i za lidi, kteří potraviny vypěstovali nebo na nich pracovali.
Děkujeme ti za ty, kteří nám jakkoliv slouží.

Po večeři otec rodiny děkuje za svou manželku (Př 31:10–31):
Ženu statečnou kdo nalezne? Je daleko cennější než perly.
Srdce jejího muže na ni spoléhá a nepostrádá bohatství.
Prokazuje mu jen dobro a žádné zlo po celý svůj život.
Stará se o vlnu a o len, pracuje s chutí vlastníma rukama.
Podobna obchodním lodím zdaleka přiváží svůj chléb.

Ještě za noci vstává dát potravu svému domu a příkazy služkám.
Vyhlédne si pole a získá je, z ovoce svých rukou vysází vinici.
Bedra si opáše silou a posílí své paže.
Okusí, jak je dobré její podnikání. Její svítilna nehasne ani v noci.
Vztahuje ruce po přeslenu, svými prsty se chápe vřetena.
Dlaň má otevřenou pro utištěného a ruce vztahuje k ubožáku.
Nebojí se o svůj dům, když sněží, celý její dům je oblečen do dvojího šatu.
Zhotovuje si přikrývky. Z jemného plátna a šarlatu je její oděv.
Uznáván je v branách její manžel, když zasedá se staršími země.
Zhotovuje plátno na prodej a pásy dodává kupci.
Síla a důstojnost je jejím šatem, s úsměvem hledí vstříc příštím dnům.
Její ústa promlouvají moudře, na jazyku mívá vlídné naučení.
Pozorně sleduje chod svého domu a chleba lenosti nejí.
Její synové povstávají a blahořečí jí, též její manžel ji chválí:
Statečně si vedly mnohé dcery, ale ty je všechny předčíš.
Klamavá je líbeznost, pomíjivá krása; žena, jež se bojí Hospodina, dojde chvály.
Dejte jí z ovoce jejích rukou, ať ji chválí v branách její činy! 

Pak manželku obejme a políbí.

Rodiče žehnají svým dětem. 

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) se vtaženýma rukama k dětem říká:
Bože, dobrořečíme ti, za tvou lásku. Svou přízeň nám projevuješ mnohými dary. Tak zakoušíme tvé požehnání.
Děti, Bůh nám žehná a chrání nás.
Pečuje o nás,
mluví s námi,
smilovává se nad námi
a obdarovává nás svým pokojem.

Postupně přistupuje ke každému dítěti, od nejstaršího k nejmladšímu, pokládá mu ruce na hlavu, dívá se mu do očí a s úsměvem mu říká:
X., mám tě velice rád, ale Bůh tě má ještě víc rád než já.
Bůh se na tebe usmívá.
obejme dítě se slovy:      Objímá tě
a políbí je se slovy:         a dává ti pusu.

Pak matka každému dítěti ve stejném pořadí pokládá ruce na hlavu, dívá se mu do očí a s úsměvem mu říká:
X., mám tě velice ráda, ale Bůh tě má ještě víc rád než já.
Bůh se na tebe usmívá.
obejme dítě se slovy:      Objímá tě
a políbí je se slovy:         a dává ti pusu.

Potom jdou malé děti spát.

Po večeři začíná příprava na neděli čtením biblických textů.
Pro větší děti je ctí být u toho a zapojit se.

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) přípravu uvede modlitbou:
Bože, řekl jsi nám: „Snažíte-li se o porozumění mým slovům a snažíte-li se podle nich žít, jako byste mě korunovali svým králem.“
Bože, žádná univerzita nás neučí to, čemu nás vyučuješ ty.
Děkujeme ti za to. Chceme tvým slovům pozorně naslouchat, abychom v životě jednali podle tvých pokynů a rad.
Prosíme tě k tomu o pomoc. Amen.

Úryvku z Písma porozumí ten, kdo zná celek. Proto otec (v jeho nepřítomnosti matka) uvede jednotlivá čtení (u historických knih uvede století, ve kterém se děj odehrál, souvislosti čteného úryvku,
u slov proroků uvede příčiny, na které Hospodin reaguje … 
Některá čtení mohou číst i větší děti.
Po každém textu rodiče poví, jak textu rozumějí (mohou se zapojit i děti). Je žádoucí vést děti ke kladení otázek a chválit je, když se ptají.

Po rozpravě o biblických textech otec (v jeho nepřítomnosti matka) řekne modlitbu:
Bože, zítra budeme těmto tvým slovům s ostatními rodinami naslouchat v kostele. Chceme ti co nejvíce porozumět, prosíme tě k tomu o pomoc. Těšíme se na to, co dalšího se dozvíme a co nového pochopíme.

Děkovali jsme ti, Bože, v naší rodině za vše, čím jsme byli obdarováni v tomto týdnu. Zítra ti budeme děkovat společně s ostatními, neboť bohatství našich přátel je i naším dalším bohatstvím.

Děti, na zítřejší bohoslužbu si každý připravíme krátké poděkování.
Až pan farář řekne: „Modleme se“, ve chvilce ticha si každý v duchu řekneme svou modlitbu; Bůh si ji z nás „přečte“.
Pan farář pak modlitby všech zakončí, a my odpovíme: Amen.
Těšíme se na zítřejší Den Páně. Přejeme vám s maminkou „Dobrou noc“.

Rituál nedělního oběda

Neděle je naším největším svátkem a společné jídlo u nedělního stolu je naší největší rodinnou slavností. Má být pokračováním Ježíšovy hostiny, slavené v kostele.
(Ochota pomáhat s přípravou jídla je pro členy rodiny samozřejmostí). Stolováním prokazujeme druhým svou přízeň, svou pozorností k nim dáváváme najevo: „Mám tě rád, jsem tu pro tebe, pečuji o tebe, aby ti nic nechybělo.“ Proto i stůl je slavnostně připraven a my jsme pěkně oblečeni – vědomi si Boží přítomnosti a toho, že jsme z královského rodu.
(Kdo nepochopí smysl a krásu stolování má ztíženou cestu k pochopení Ježíšovy Hostiny.)

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:
Bože, děkujeme ti za Ježíšovu hostinu – směli jsme ji opět prožít jako tvoje nevěsta. Prosíme tě, pomoz nám, aby naše stolování bylo pokračováním Ježíšovy hostiny. Jsme ti vděčni, že u nás doma nejsi méně přítomen než v kostele, u tebe jsme doma.
Děkujeme ti za tvou blízkost, přátelství a všechnu tvou péči.
Děkujeme ti za ty, kteří nás mají rádi.
Děkujeme ti za dnešní dobré jídlo a za ty, kteří nám je připravili a dopřáli (mírně se ukloníme tomu, kdo vařil a těm, kteří pomáhali).
Amen.
Přivítá hosty a členy rodiny:
Všechny vás rádi s manželkou přijímáme u našeho stolu a přejeme vám dobrou chuť.
Všichni odpoví: Dobrou chuť.

Modlitba po jídle
Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:

Bože, z tvé dobroty žijeme. Z tvé štědrosti jsme opět jedli. Díky tobě
nám nikdy nechybělo a nebude chybět jídlo a to, co potřebujeme k životu.
Děkujeme ti, ti za to, že nás přivádíš ke vzájemnému přátelství a učíš nás pomáhat potřebným.
Za vše dobré ti chceme dobrořečit svým životem – ochotou sloužit druhým.

Všichni poděkujeme rodičům (hostitelům) za dobré jídlo, za společenství, za příjemnou atmosféru u stolu ...

Po obědě se obvykle vracíme k bohoslužbě, k biblickým textům, k tomu, co nás zaujalo, čemu nerozumíme, na co (a koho) se budeme ptát, co si ještě chceme v týdnu promyslet.

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:
Bože, děkujeme ti za tvé slovo, z kterého se učíme největší životní moudrosti.
Darem dnu svátečního nám připomínáš, že nejsme otroky nikoho
a ničeho (ani práce), děkujeme ti za to, že jsme tvými milovanými dětmi.
Přál sis nás, přijal jsi nás a stále – nás hříšné – znovu a znovu přijímáš.
Děkujeme ti, že jsi nás – spolu s druhými – učinil ke svému obrazu.
Daroval jsi nám velké osobnosti.
Děkujeme ti za Abraháma; odkázal nám zkušenost, že jsi velkorysý
a věrný přítel.
Děkujeme ti za Mojžíše; učí nás rozpoznávat dobro a zlo, spravedlnost
od nespravedlnosti, ukazuje nám cestu k tvé moudrosti.
Děkujeme za naše předky …
Děkujeme ti za Ježíše. Na jeho jednání s lidmi vidíme, jakou cenu má
pro tebe každý člověk – i my. Na jeho životě vidíme, jak si představuješ
pěkný život člověka. Ježíše jsme přijali jako největšího Přítele a Učitele.
Od něj se učíme milovat tebe celou svou bytostí a bližní jako sebe sama.
Prosíme tě k tomu Bože o pomoc.
Za vše ti dobrořečíme. Amen.

Nedělní večeře

Na stole jsou poháry s vínem nebo džusem a opět hoří svíce.
Židé poháry přelévají, aby si uvědomili, že nás Bůh obdarovává víc, než se všímáme (pod poháry dávají talířek). Na sůl také dávají také kořenku s vonným kořením (například s hřebíčkem).

Otec (v jeho nepřítomnosti matka) říká:
Bože, děkujeme ti za dar Dnu Páně.
Děkujeme ti za tvou velikou štědrost. Víme, že nás – i v následujícím
týdnu – budeš vrchovatě obdarovávat mnohá krásnými překvapeními.
Chceme si všímat tvých darů – abychom věděli, jak jsme bohatí tebou
a jedni druhými.
Dobrořečíme ti, Bože za krásu nesmírného množství vůní. 
Při křtu a svátosti dospělosti jsme byli ovoněni, abychom věděli,
že máme vonět po tobě, Bože.
Všichni si postupně přivoní k vonnému koření v kořence.
Pak modlitba pokračuje:
Bože, chceme být svým jednáním příjemní druhým, aby viděli,
že jsi Otcem a Matkou všech lidí, že jsi příjemný,
že i na nás máš vliv, a že i oni ti mohou důvěřovat.
Dobrořečíme ti Bože za sebe a za všechno stvoření.
Velice ti děkujeme, neboť s velikou láskou pečuješ o vše živé.
Prosíme tě o pomoc, abychom příští týden poctivě pracovali
na tvém království ve světě a byli tvůrci Kristova pokoje.
Amen.

Václav Vacek

	2017
21. neděle v mezidobí       Iz 22:19–23       Ř 11:33–36       Mt 16:13–20       27. srpna 2017

Tyto biblické texty nás vedou k přemýšlení o autoritě. 

(Poznámky pod čarou jsou určeny především těm, kteří začali číst „Poznámky k biblickým textům nedělní liturgie“ nedávno a neznají předchozí lekce.)

Zopakujme si nejprve, co jsme z božího vyučování pochytili.
Kdo objevil krásu a péči Boha, ten si jej zamiluje celou svou bytostí a chce k němu svým způsobem života přilnout.
Z tohoto bohatství důvěry pak vyplývají slova: „Proto si vážíš (ctíš) otce i matku“ (jedno z deseti základních „slov“, na kterém stojí životadárné soužití dcer a synů božích, z „Desatera“). 

I Ježíš potvrdil, že boží království stojí na službě. (S Bohem sloužíme jeho plánům se světem a lidstvem.)

Naše společnost se propadá k pohanskému uspořádání , proto jsme Bohu za jeho vyučování k moudrosti vděční.

Naše biblické texty nám ukazují tři typy autorit, jejich postoje a ovoce jejich života.
Všechny máme promýšlet. (My starší víme, že praktickou životní moudrost nelze zajistit zákony, nařízeními a zákazy.)

Šebna je případem kariéristy, správce, který si urval vysoké, postavení pro sebe. O takových je řečeno: „Bůh mocné sesazuje z trůnu.“ Jemu podobných máme okolo sebe hojnost.

Eljakim byl pro svůj dobrý charakter Hospodinem vybrán ke službě druhým, ke správcovství, k hospodaření. Je přirovnán k železnému hřebu. 
Vykonal mnoho dobrého, ale nevydržel, později podlehl nátlaku příbuzných, příliš si je k sobě připustil. Navěsili se na něj a Eljakim podlehl jejich manipulaci. (Ani zaražený železný hřeb do zdi nelze přetížit.)

Co předcházelo Ježíšovým otázkám: „Za koho mě lidé pokládají,“ známe. I jeho záměr. 
Petr je výborný, ale ani on není neomylný a bezchybný. Z jeho chyb se máme poučit.
Je třeba, aby se držel Mesiáše!! (Jako každý z nás!)

Kontrolní otázka z minulých vyučování:
	K čemu Ježíš Petrovi blahopřeje? 

„Skálou“ není Petr se svým názorem, rozumem, dokonce ani se svou dobrou vůlí a upřímností. 
„Skálou“ není úřad římských biskupů sám o sobě.
„Skálou“ držící boží království je postoj Ježíšova učedníka vyznávající „Mesiáše, Syna živého Boha.“ V tom Petr vynikal i přes svá selhání).
Království boží se týká lidí, není jako království včel, mravenců nebo termitů, ta jsou plně naprogramována Tvůrcem, jejich členové nemohou jednat jinak, než jednají.
Ke stavbě božího království je třeba vědomé, svobodné a co nejpečlivější spolupráce Ježíšových učedníků s Bohem. Řídíme-li se jen svým rozumem, neobstojíme ve službě, kterou nám Ježíš svěřuje.

Pekelné mocnosti nemohou přemoci Ježíšovy učedníky jednající podle svého Pána.
Pekelné mocnosti se snaží otupit naši bdělost, našeptávat nám své názory, zakrývat nám oči před zlem vlastním i zlem cizích. 

Petr prošel Ježíšovým vyučováním. S jeho chybami Bůh počítá, ale Petr by rád (Bůh ještě více), abychom se z jeho chyb poučili.

V božím království jsou všichni vzděláváni a všichni přijímají určitý druh odpovědnosti.
Naše společnost je jiná než v době Mojžíšově, je jiná i než v době Ježíšově. A přece je Ježíšova moudrost stále použitelná.
I ve světské společnosti jsme (po velice špatných zkušenostech s pokušením moci a tragickém zneužívání) došli k oddělení moci zákonodárné, výkonné a soudní.
Ježíš je geniální, myslel na vše. Apoštol Pavel píše: „Bůh v církvi ustanovil jedny za apoštoly, druhé za proroky, třetí za učitele; potom jsou mocné činy, pak dary uzdravování, služba potřebným, řízení církve, řeč ve vytržení.“ (Srov. 1 K 12:4–13) Můžeme si porovnat, jak vypadá uspořádání dnešní církve – kdo si v ní osobuje veškerou moc. 
A jakého bohatství se nám v církvi od autorit dostává nebo nedostává. Proč se nedržíme toho, kterého ústy vyznáváme za svého Pána?

Ale věnujme se především každý sám sobě. Každému z nás bylo něco nebo někdo svěřen. Klíče od božího království jsou víc než klíče od korunovačních klenotů. Klíče od božího království ale nejsou naše, přijali jsme odpovědnost za Ježíšovu „stavbu“.
Svým dětem chceme dopřát co nejlepší učitele, lékaře, duchovní … Svým svěřencům chceme pečlivě sloužit se samotným Ježíšem. Učit se ve svém oboru na trojku – máš-li na víc – je málo. Jsou ti svěřeni dcery a synové boží. V božím království hospodaříme s poklady, které mají obohacovat lidi na cestě do společenství svatých (těch, kterým Bůh zasvětil svůj život).

Říkali jsme si, proč Ježíš zakázal apoštolům prozrazovat, kdo je Mesiáš … a co to znamená pro naše vyučování o Bohu. 

Apoštol Pavel v druhém čtení připomíná, že jedinou a nejvyšší autoritou je Bůh.
On jediný je moudrý. Je pro nás jedinou a nejvyšší autoritou?
My máme – oproti našim předkům – větší možnosti k poměřování svých názorů a jednání s Bohem. Ježíš je pro nás viditelným Synem Boha živého. Má lidskou zkušenost s naším životem, žil v pozemské lidské kůži.
Bázeň před Bohem se nemá projevovat pouhým klaněním, ale ověřováním si boží moudrosti a pak přitakáním Ježíšovi ve svém životě.
Není větší a příjemnější autority, než je Bůh.

	2014
21. neděle v mezidobí       Iz 22:19–23       Ř 11:33–36       Mt 16:13–20       24. srpna 2014

22. kapitola Izajášova začíná jakýmsi Údolím vidění.
V některých údolích Jeruzaléma (který je vystavěn ovšem na návrších) se Hospodin kdysi dával Izraeli poznávat. V Údolí syna Himónova v Jeruzalémě ale naopak Izraelci konávali pohanské oběti (2 Kr 23:10; 2 Kr 21:6; Jr 7:33–34) s (manipulačními) pokusy vyhlašování božích výroků. Možná je ale Údolí vidění narážkou na Hospodinův soud (Jl 4:12; Za 14:1n) – To se nám bude hodit!

Prorok naříká nad zhýralostí lidu Božího. Hospodin nemůže mlčet ke špatnému životu Izraele a zbaví ho své ochrany před Asyřany.
Jenže lid místo změny života a obrácení se k Hospodinu, spoléhá jen na sebe a na své způsoby obrany vůči nepříteli. Neobrací se ani, když vidí konec; snaží se ještě urvat ze života, co se dá: „Jezme a pijme, stejně zítra zemřeme!“
Na svévolnosti a nezájem o budoucnost Hospodin reaguje: „Budiž, zemřete.“
Tato scéna je obrazem Hospodinova soudu nad svévolníky.

Pak následuje vynesení soudu nad Šebnou, člověkem nízkého původu, který se svévolně vyšplhal na funkci správce královského domu. Suverénně a honosně si počínal, nechal si vybudovat honosnou hrobku podle pohanského (egyptského) způsobu – tím si chtěl zajistit dobrý posmrtný život. Na to, co si o něm myslí Hospodin, nedbal.
Jenže Bohu se povyšování pohlavárů silně protiví. Jako zápasník při sportovních hrách smotá poraženého jako klubko a udělá z něj kopací míč, tak Hospodin smete Šebnu. Jeho bohatá výbava pro posmrtný život, přepychové vozy a pohřební kočáry mu nepomohou.
(Pokušení moci je nejsilnější. Nejen za totality jsme byli mnohokráte svědky, jak se nějaký pohunek prodere k vysoké funkci, moc mu zachutná a svévolně ji zneužívá.)
Na Šebnovo místo bude Hospodinem dosazen Eljakim, člověk, který má – na rozdíl o Šebny – předpoklady k této službě.

Ve verších následujících po našem úryvku ale stojí, že i Eljakím si neudrží ve službě božímu lidu patřičnou úroveň a padne. Zřejmě se na něj pověsili příbuzní a zatížení nepotismu (zvýhodňování příbuzných) vytrhne „hřeb“, který do zdi zarazil Hospodin. I tento obraz se nám bude hodit!

V druhém čtení čteme jeden z chvalozpěvů.
Možnost rozhovoru (modlitba) s Bohem je pro nás velkou ctí!
Naše slova mají být pravdivá (Bohu není každá modlitba milá). Lichocení je opovážlivostí.
Biblické chvalozpěvy jsou dokonalé, ale při jejich používání je třeba dbát, abychom ta slova chvalozpěvů nepoužívali povrchně. Aby nám nemohlo být vytknuto: „Něco jiného říkáš a něco jiného žiješ. Nedělej si ze mne blázna.“ 
Bylo by lépe raději mlčet než Bohu tvrdit něco, co nepotvrzujeme svým životem. Ale to není dobré řešení, nepochválit druhého je, stejně jako nevděčnost, také špatné.
Dobrým řešením je ve svém vztahu k Bohu vystupovat po stupních opravdovosti a spravedlnosti.

Samozřejmě, že svým vyznáním a životem zůstáváme Bohu dlužni. Ale to Bůh unese, pokud poctivě své chyby přiznáváme a snažíme se je napravit a poučit se z nich. (V prvním čtení se Izrael nekaje – proto zemře.)

Víme, co dnešnímu úryvku z evangelia předcházelo. Učedníci se vrátili ze své misijní cesty. 
Pak se Ježíš ptal učedníků, co si o něm lidé myslí. Nechal je rozčilovat se nad zabedněností lidí, kteří Ježíše pokládali za kdekoho …
„Ježíši, jsou úplně zabednění, opakují stále dokola, co za mlada slyšeli od svých učitelů náboženství; nemohli jsme jim například vysvětlit, že Jan Baptista a ty, jste dva různí lidé!“

Pak se Ježíš ptal jich: „Za koho mě pokládáš?“
(Za týden budeme číst, jak byli apoštolové zabednění a jak jim Ježíš některé věci nemohl – pro jejich zatvrzelost – vysvětlit.)

Petr vyznává: „Ty jsi Mesiáš, Syn živého Boha!“
(Těmto pojmenováním tehdejší lidé – vzdělávaní Biblí – rozuměli možná víc než my.) 

„Blahopřeji ti, Šimone, že ti Otec mohl přispět k objevení Mesiáše! (Dobře se učíš, mohl jsi postoupit do vyšší školy.)“
Stavba božího království se staví z kamenných kvádrů. Rohovým, základním kamenem je Mesiáš. „Ty jsi, Šimone, dobrý vyznavač, použiji Tě jako dobrý kámen do své stavby. Ta bude tak pevná, že ji nenaruší ani smrt.“ – říkám to podle významu.
Pevnou skálou je Petrovo vyznávání Mesiáše!

Vícekrát jsme si říkali, co se stalo se slovy: „Ty jsi Skála, na které zbuduji svůj lid.“
(Nečteme Písmo v souvislostech, jsme zbrklí v úsudku, mávneme rukou nad dalším odstavcem, ve kterém Šimon Ježíše kárá!)
Ježíšovo slovo o skále jsme vztáhli (místo na vyznávání Mesiáše) na osobu Petra a pak na papežský (biskupský) úřad. Na učitelský úřad, který je neomylný. To je ideologický posun!
(Samosebou, že nepopíráme pomoc Ducha svatého, který nás chce uvádět do veškeré Ježíšovy pravdy. Vážíme si toho příslibu a nechceme jej nechat ležet ladem.)
Přehlížíme, že boží království stojí na pravdě a spravedlnosti a staví se následováním Ježíše. Pokud naše slova a skutky ladí s Ježíšem, pak stavba roste. To opačné boží stavbu bourá.
Kdo z nás se nemýlíme? Copak jsou všechna naše slova pravdivá, všechny naše skutky spravedlivé a poctivé? Copak Petr (nejednou) neodporoval svému „Pánu, Mesiáši a Božímu Synu“?
(Copak mu Ježíš nevytýkal: „Mluvíš jako satan“?) Copak se papežové nikdy nemýlili a biskupové neselhávali?

Hebrejskou Bibli jsme prohlásili za „starý zákon“. Myslíme si, že se bez tohoto božího slova obejdeme. Zapomínáme na biblické postavy, které selhaly. Až na pár výjimek všichni děláme chyby. I lidé vybraní Bohem se dopustili velikých selhání.
Šebna svévolně získal místo správce královského paláce. Eljakima vybral Bůh – ale i Eljakim se přestal řídit Hospodinem a padl.
Hospodin vybral za krále Saula – největší osobnost té doby – ale Saul se po svém selhání nekál a Hospodin jej sesadil.
Jidáš byl povolán k apoštolátu, ne ke zradě.
Řada manželství padla zbytečně. Kdyby se ti manželé drželi Mesiáše, a budovali podle něj své manželství, jejich rodina by vydržela.

Církev lze stavět z lidí, kteří přijali Ježíše jako Stavitele, pečlivě pracují podle jeho plánů a dodržují jeho pravidla (soužití a bezpečnosti).
Boží království nelze stavět všemi slovy, která říkáme a všemi našimi skutky.
I Petr (hned) říkal nesmysly a ne vždy jednal podle svých slov, když tvrdil: „Pane, já v tebe věřím, doufám a nadevše tě miluji.“

V našem překladu čteme: „pekelné mocnosti církev nepřemohou“, ale původní význam znamená: „brány podsvětí“ – říše smrti, zánik. Není tu řeč o satanovi a jeho dvoru.
Božímu lidu je přislíbeno, že nezanikne smrtí. 

My jsme si opět význam těchto slov posunuli k nebezpečné zajištěnosti: „Církev je neomylná, a je chráněna omylů a zkázy.“
Kdepak, Ježíš mluví o církvi například jako o síti, která zahrnuje ryby dobré a špatné. Při třídění budou nedobré ryby vyhozeny.

Řecká filosofie hlásá, že duše je nesmrtelná.
Písmo říká, že život je darem od Boha, ale člověk o život přichází hříchem. 

„Smrt“ v Písmu ovšem neznamená jen konec života. A „život“ je víc než pouhé udržení života a přežívání.
Věčnost je dalším darem od Boha. Dostanou ji ti, kteří slouží životu, kteří přitakají svým životem Ježíši. V podobenství o posledním soudu (Mt 25:31–45) Ježíš říká, že mu někteří lidé přitakali, aniž ho třeba znali.

Ježíš pro naši budoucnost pracuje. 

Příslib, že boží lid (církev) nepřemohou brány smrti, není privilegiem, které samočinně platí.
Křesťan je pozván k životu.
Některá místa v Bibli říkají, že zlí budou smeteni do „ohnivého močálu smrti“. Ale i život v sobectví, ve vnitřní samotě uprostřed jiných sobců postižených ponorkovou nemocí by byl peklem.

Proto Ježíš mluví o stálém obracení se k tomu, který je „cestou, pravdou i životem“ (srov. J 14:6).
Proto o sobě církev říká, že je „semper reformanda“ – stále se reformující.

Ježíš věděl o našem odporu. Unese naše chyby a hříchy, s tím může něco dělat, pokud se chceme měnit do jeho podoby. Ale nechce a nemůže nikoho nutit do přátelství s ním.
Bůh nepopraví ďábla (je také jeho tvorem), ale ukáže nám, jak se před ním můžeme chránit a jak se mu bránit.
Ježíš nám neslibuje neomylnost, vždyť i apoštolové se někdy mýlili a dělali chyby. Ježíš slíbil záchranu ze zla každému, kdo k němu volá o pomoc a milosrdenství. Nabízí moudrost všem, kteří o ni stojí.

Máme lidem zvěstovat, ohlašovat možnost života věčného a ne o sobě opovážlivě tvrdit, že nás – církev – pekelné mocnosti nepřemohou.

Máme být hlasateli života, máme životu sloužit.
Každému z nás byly svěřeny určité klíče. V manželství jeden druhému slíbil, že ho bude mít rád víc než jeho rodiče. Bůh dětem svěřil děti, aby je vedli k dobrému soužití s druhými a k životu s Bohem. Biskupy a kněze Bůh posílá vysvětlovat své slovo. Naše slova a činy mají svou váhu, zamykáme a odemykáme, rozvazujeme a svazujeme. Kdo je svévolný, kdo se neřídí boží moudrostí, může mnoho škodit. Škůdci budou souzeni. Kajícníci budou osvobozeni.

Nikdo se nemusíme bát smrti, víme, kudy cesta k životu vede.

V loňském školním roce onemocněla jedna velice oblíbená učitelka rakovinou. Některé její kolegyně dětem tvrdily, že se paní učitelka určitě(!) uzdraví a měly za zlé některým našim maminkám, které svým dětem po pravdě řekly, že paní učitelka může umřít – tak jako každý z nás.
Minulý týden měla paní učitelka pohřeb.

Bojíme se o smrti mluvit. A neučíme se mluvit o Bohu (ani dětem).

Do muzeí tortury řada rodičů vodí své děti. Lidé si lehají na skřipce a fotografují se na nich. Rodiče své děti fotografují s oprátkou šibenice na krku. Ale bojí se mluvit o smrti a neberou děti na pohřeb. Bojí se otázky, zda něco existuje po smrti. Neodváží se ptát, zda existuje možnost, jak získat život věčný. To je rodičovské selhání nepřivit je na setkání s Bohem a na věčný život.
(To se ví, že jsme stovky a stovky hodin věnovali ověřování, zda zprávě o vzkříšení můžeme důvěřovat.)

V životě nás mohou potkat velice těžké věci a nikdo z nás se nevyhne smrti. Ani papežova rodina nemá privilegium od neštěstí. (Františkovu synovci zahynula při automobilovém neštěstí manželka a dvě malé děti).
Drží-li se ztroskotanec na moři nějakého trámku, má větší šanci na záchranu než ten, který má prázdné ruce. Bůh je nám mnohem větší oporou než kus užitečného dřeva.

	2011
21. neděle v mezidobí       Iz 22:19–23       Ř 11:33–36       Mt 16:13–20(–23!)       21. srpna 2011

22. kap. Izajáše se podobá zprávě z novin (z celé kapitoly se dozvíme víc). Zvrhlý správce královského paláce Šebna skončí.
Nového správce vybere sám Hospodin.
Klíč položený na rameno je symbolem svěřených pravomocí nad pokladnicí, zásobárnou a zbrojnicí.
Takovou správu je nutné svěřovat člověku spravedlivému, pravdivému a skromnému!
Ale i Eljakim se časem zkazil. Příbuzní a jeho oblíbenci se na něj zavěsili, jako na zaraženou skobu. I když byl jako hřeb pevně zatlučený do zdi, nevydržel. (Hřeb byl tenkráte drahý – jako všechno kovové.)
Moc je nejnebezpečnějším bohatstvím.
Čím vyšší hodnost je nám svěřena, tím více si máme dávat pozor. 
(Kdo dokáže přiznat selhání a změnit se jako David, Petr, Jan a Jakub?)

K úryvku evangelia je nutné si přidat verše 21–23. Jinak hrozí nebezpečí, že se mineme s velikým varováním apoštolů, zejména sv. Petra.
Ve všech dobách hrozí, že začneme vrchnosti stavět slavobránu úřadu nebo dovolíme, aby nás někdo okuřoval. Lehce můžeme ztratit schopnost sebekritiky a odvahu ke kritice.

Po návratu dvojic apoštolů ze své první misijní cesty, apoštolové nadšeně vyprávěli, jak se jim dařilo. 
Nakonec apoštolové dostali od Ježíše otázku: „Za koho mě lidé pokládají?“
„Ti lidé jsou úplně zhlouplí báchorkami o Mesiáši. Ale nejhorší je, že si nedali nic vysvětlit.“
Ježíš je nechal dost dlouho rozčilovat se nad tím, jak jsou ti lidé zabednění. (Za chvíli je totiž Ježíš úmyslně uvedl do úplně stejné krize! – V ní podobně neobstáli.)

Petr měl přirozenou autoritu mezi apoštoly.
Ježíš mu blahopřál k jeho výpovědi o Mesiáši. 
Co znamená zvláštní věta: „Blahoslavený jsi, Šimone, na tos´ nepřišel sám, ale to ti ukázal můj nebeský Otec.“?
Kluk se dobře učí a udělal přijímací zkoušky na průmyslovku. Po čase se ho táta zeptá na něco z nového učiva. Kluk dobře odpoví a táta jej pochválí: „Blahopřeji ti. Tak jsi se dobře učil, že jsi mohl být přijat na průmyslovku a že tě teď pan profesor učí nové věci.“

„Šimone, budu ti říkat Skálo (Kéfas, Petr). 
„Na tobě postavím církev …“

Potřebujeme promyslet, co ta slova znamenají.
Stalo se, že jsme překotně začali stavět slavobránu …
Církev přece stojí na Ježíši (on je základním, nárožním kamenem a také svorníkem v klenbě).
My jsme použitelní na stavbě božího království a pro boží lid jen tenkráte, jestli svým životem přitakáváme Ježíši. („Víra“ podle Ježíše znamená, dát Ježíši za pravdu.) 
Boží království nemůže stát na člověku, na úřadu, ani na instituci.
To dokazuje následná událost:
Ježíš začal apoštoly upozorňovat, že Mesiáš bude zavražděn. Ale ne pohanskými okupanty, nýbrž vlastními lidmi, dokonce náboženskými předáky, teologickou fakultou a velekněžími (biskupskou konferencí v čele s židovským papežem).

Petr se děsil a odporoval Tomu, o kterém před chvíli prohlásil, že je Mesiášem a Synem živého Boha.
Jak to, že první z apoštolů káral (tak stojí v řeckém textu) Ježíše a přel se s ním jako s malým klukem?
Ano, myslel to upřímně a dobře. Možná jednal podle přísloví: „Podle sebe soudím tebe“. Nedovedl si představit, že by někdo ze zbožných Izraelitů mohl Mesiáše zavraždit.
Naivita může vést k velikým neštěstím. 

V církvi se stala chyba, když – místo stálého „obracení se“ na Krista a přitakáváním jeho názorům – zkratkovitě tvrdíme, že církev stojí na úřadu Petrově.
Vždy to mělo neblahé následky.

Mocní rádi tvrdili: „Když dá Pánbůh úřad, dá také rozum“.
Už řada izraelských králů se snažila přizpůsobit ideologicky náboženství svým zájmům. (Orwelova „Farma zvířat“ to dokonale popisuje.)
Král měl své dvorní proroky, kteří mu ochotně poklepávali na rameno, že vše dělá dobře.
Hospodinovi proroci jim soustavně strhávali masku, ale v drtivé většině přišli o hlavu. 
Jen v pohádce může dítě říci „Král je nahý“. 

Pokušení moci a kariéry po boku mocných je silnější než si myslíme.
Proto k vyprávění o Petrově vyznání: „Ježíš je Mesiáš“, nutně patří pokračování události o selhání apoštola Petra. (Tak je celá Ježíšova vyučovací lekce vystavěna – jako varování před nebezpečím falešné sebejistoty.) 

Ježíš svou církev staví na stálém „obracení se“ k Bohu a na přitakávání Ježíši. (Novozákonní „víra“ znamená: dávat Ježíši za pravdu.)
Boží království nemůže stát na člověku, na úřadu, ani na instituci.
Člověk je chybující, úřad není vševědoucí, instituce není neomylná. (Každý nositel autority to má vědět. Stejně tak má být poučen o nebezpečí zneužívat svou moc.)
Nikdo nezná Boha úplně, jen Ježíš.
I církev je hříšná a omylná – každou chvíli se v ní kdokoliv z nás mýlíme. To platí o každém z nás, „ať je pán nebo kmán“. 

Sváže-li nebo rozváže-li něco církev – podle Ježíšových pravidel, pak to platí.
Sváže-li nebo rozváže-li něco církevní vrchnost (nebo táta v rodině) podle svých – ne Ježíšových pravidel – neplatí to.
Ježíš je jedinou a svrchovanou Hlavou církve.

Udělali bychom apoštolům radost, kdybychom se z jejich chyb poučili (o Ježíšově radosti nemluvě).
Církev stojí a klesá s věrností Ježíšovi a s jeho následováním.

	2008
21. neděle v mezidobí       Iz 22:19–23       Ř 11:33–36       Mt 16:13–20       24. srpna 2008

Šebnu, plebejského správce paláce, který si myslí, že je stromem rostoucím do nebe, čeká pád. Hospodin povolává Eljakima a svěřuje mu klíč.
V dalších verších, 24. a 25., ale stojí, že i on se časem zlomí jako přetížený hřeb. Zřejmě se na něj zavěsili využilí příbuzní a další prospěcháři jimž podlehl.
Obstát ve službě není jednoduché, i lidé, původně spolehliví, někdy selhávají. Máme si na to dávat veliký pozor. Je výhodné se zuby nehty držet Hospodina.
- - - - - - - -

Nenechme se odradit známým textem z evangelia. Nespěchejme hned k Petrovu vyznamenání. Nepřeskakujme rychle to, co předcházelo – a také následovalo.

„Co si lidé o mě myslí?“, ptá se Ježíš učedníků, kteří předtím chodili ve dvojicích po kraji a připravovali lidi na Ježíšovo vyučování.
Slyšíme o ukvapených a neuvážených názorech. (Copak by asi dnes říkali lidé okolo nás?)
Učedníci líčí své zážitky: „Ježíši, to bylo hrozné, kdybys to slyšel …“ 

Je pravděpodobné, že Ježíš s učedníky příčiny „zabedněnosti“ posluchačů prodiskutovával. Aby si všimli, co se stane s tím, kdo nepřemýšlí nad tím, čemu „věří“.

Ježíš úmyslně vyprovokoval tuto debatu jako předehru k další rozpravě: „A co si o mě myslíte vy?“ (Copak bychom řekli my? Opisovat se nesmí!)
Petr odpověděl: „Ty jsi Mesiáš …“
Ježíš: „Šimone, blahopřeji ti, že jsi došel tak daleko, že ti Otec Nebeský mohl tuto informaci sdělit“.

Stojí za to pokračovat v evangeliu až k Ježíšovým slovům: „Ale pánové, aby nebylo mýlky, Mesiáš nedopadne lépe než proroci, bude zabit…“ 

To je velice vážná debata. Ježíšovi se (až do ukřižování a vzkříšení) nepodařilo apoštoly přesvědčit, že má pravdu. Nesouhlasili s ním, i když věřili, že je Mesiášem a největším z Proroků.
Vícekrát jsme o tom mluvili.

Učedníci kroutili hlavou nad zabedněností židů, ale neviděli už zabedněnost vlastní (ani od Mesiáše se o ní nenechali přesvědčit).
Podobně my nevidíme svou zabedněnost. I nám hrozí, že s námi evangelia nehnou.

Dnešní úryvek je začátkem úseku evangelia, ve kterém chce Ježíš učedníky vyprovokovat k zamýšlení se nad tím, čemu věří. Proto začal tou otázkou: „Co si o mě myslí lidé ?“

Ježíš Petra pochválil. Petr byl bystrým učedníkem, vícekrát vyslovil první to, k čemu apoštolové postupně docházeli.
Jenže názory učedníků byly ovlivněny tím, co se zamlada naučili v náboženství a bylo nutné je opravovat. Ježíš učil jinak než se učilo v synagogách.

Ježíšovo slovo k Petrovi: „Jdi mi z očí satane“, máme mít častěji na mysli, aby neplatilo také o nás.

S tím satanem („Jdi mi z očí satane“) to neznamená posedlost, ale falešné přemýšlení, svévolné názory o Ježíšovi.
Takto začínal satan, myslel si, že mnohé ví lépe než Bůh, než Ježíš. (Tudy sešel s cesty později také Jidáš.)
Jakmile začínáme prosazovat „své“ názory, už je u nás pohotově satan a začíná nás tlačit bokem, vystrkával z cesty za Ježíšem a formovat podle svého. (Nic nepomůže, že to třeba myslíme dobře a upřímně – tak to bylo i se sv. Petrem.)
Je to přehození výhybky, která vede ke hříchu a psychologicky je daleko před hříchem. Na místě špatně přehozené výhybky se rozhoduje kam se dostanu později.
Špatné nastavení výhybky je prosazení vlastního (svévolného) názoru – podle mého vkusu.
Správně nastavená výhybka je mé rozhodnutí v souladu s Ježíšovým názorem.

Na Petrově jednání to je dobře vidět. „To se ti, Ježíši, nemůže stát, aby tě zavraždili …“ je špatně nastavená výhybka.
Ježíš se snažil Petra varovat: „Máš špatně postavenou výhybku“.
Marně. Znovu a znovu Ježíš Petra upozorňoval na chybu.
Jenže Petr „jel dál a dál ve svém rozjetém vlaku“.
Katastrofa – srážka se zlem nastala později – při Petrově zapírání.
Mezi špatně nastavenou výhybkou a místem srážky je – na kolejích – třeba několik kilometrů.

Nepřeceňujme se. Je možné, že známe katechismus, ale znát předpisy ještě nestačí k umění řídit vozidlo nebo vlak.
Na „cestou do pekla“ scházíme pokaždé, když prosazujeme „své zbožné“ názory a přehlížíme, že Bůh vidí mnohé věci jinak.
Když si myslíme, že „vidíme“ a zapomínáme, že jsme zatím slepí a nejsme schopni řídit království boží (slepec nemůže sedat za volant jedoucího vozidla).
(„Vede-li slepý slepého, oba spadnou do jámy“. Srov. Mt 15:1–14)

„Pozor, Petře, i když ti Bůh už zjevil některé věci, ještě máš mnoho neuvážených názorů a dost veliký kus pokroucené víry“, upozorňuje Ježíš.

Svatý Petr je nám v mnohém vzorem, ale ať je nám také výstrahou.

Připomínáme si to všechno proto, abychom Ježíšovo ocenění Petra a jeho pověření za klíčníka, správně rozuměli. Abychom nebrali jen část bez celku a souvislostí.
Až když pořádně zvážíme toto všechno, můžeme jít s užitkem dál.

Přesto, že je Šimon na začátku cesty (a do konce života nebyl neomylný), nazývá jej Ježíš kamenem (drahým kamenem, základním kamenem, skálou) a svěřuje mu klíče.
„Mít klíče“ neznamená mít hotovou moc „autority“ nebo patent na bezchybnost.

My často toužíme „mít pravdu“ (neomylně ji vlastnit) a „slyšíme-li“ z nejpovolanějších úst výrok: „Blaze tobě, Šimone …“, zbrkle, povrchně a vlastnicky ta slova strčíme do kapsy, jakoby to byla hotovou věcí.  A už si myslíme, že víme, jak to všechno je. Že se autorita nemůže mýlit a my se už nemusíme o nic starat – jen „pokorně poslechnout“.
Rádi se zaštiťujeme nějakou „pravdou“. I když jí pořádně nerozumíme.
A pak tou „svou svatou pravdou“ tlučeme druhé po hlavě. Někdy až do krve.)
To je ovšem fanatismus.

„Petře, tobě dám klíče božího království“ (Matouš užívá výraz „nebeské království“, protože židé nevyslovují Jméno boží a se slovem „Bůh“ velice šetří.) Jde o boží království na zemi, Petr nedostává klíče od nebeské brány.
Zákoníci a farizeové zavírali lidem přístup do božího království. „Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci! Zavíráte lidem království nebeské, sami nevcházíte a zabraňujete těm, kdo chtějí vejít.“ (Mt 23:13 Srov. celou 23. kap. Mt)
Na reakcích lidí, kteří učedníkům vykládali, že Ježíš je Eliáš nebo Jan Baptista, vidíme následky farizejského „zavírání přístupu do božího království“. Farizeové a zákoníci lidi zblbli, nenaučili je přemýšlet, jen opakovat fráze „lidové víry“.
(Ježíš učil jinak.)
Petr (a učedníci), vyučení Ježíšem, mají lidem otevírat boží království. Mají je vodit jako pastýři na dobrou pastvu (pastvu nevytvářejí, ta je od Boha).

Obdržet klíče ale neznamená bezchybnost a neomylnost. Petr se vícekrát mýlil i po seslání Duchu svatého.
Pro nás z toho vyplývá, že když něco autorita tvrdí (rodič, autorita církevní nebo odborná) má to jinou váhu, než když něco říká člověk neznalý a neodpovědný za nějaký proces (například výchovu). 
Ale to mě nezbavuje povinnosti, abych sám hledal, vzdělával se a porovnával si názor autority s názorem Božím.
Dospělý se nemůže jen tak vymlouvat na autoritu a na poslušnost (viz Norimberský proces).
Kdy máme poslouchat druhého? Když má pravdu!
Dospělý člověk nemá poslechnout autoritu, vede-li jej k něčemu špatnému. 
Autorita je pro nás darem – máme někoho, kdo nás má na starosti, kdo o nás má pečovat. Ze zkušenosti víme, že to ale nutně neznamená, že je autorita v každém případě neomylná nebo nechybuje ve službě (některými rodiči počínajíc).

Každý v církvi dostává nějaké dary k obdarování druhých a ke službě druhým. Petr dostává klíče ke „svazování a rozvazování“.

Co znamená „svazovat“ a „rozvazovat“.
Zákoníci svazovali lidí zbytečnými a nesmyslnými přikázáními. 

Ježíš zákoníky kritizoval. Zároveň chválil například Davida, který v určité situaci rozvázal „Mojžíšův“ příkaz o překladných chlebech. 
Ježíš řadu starozákonních přikázání rozvázal.
Apoštolové například rozvázali přikázání o obřízce (srov. Sk 15. kap.).
„Svazovat a rozvazovat“ nesmí být svévolí. Z toho se bude každá autorita zodpovídat. 

„Brány pekel“ neznamenají ďábla a jeho partu, ale „brány podsvětí“ – smrt, zánik.
Nad „lidem nového Izraele“ nezvítězí smrt. Církev (lid Pánův) má svou budoucnost u Boha.
Samozřejmě, pokud se bude držet svého Pána – pokud si bude stále srovnávat své představy se svým Pánem a bude jej následovat. 
Obnovený lid boží se tedy nemusí zachraňovat – má jiné poslání, má sloužit k záchraně ostatních.

Klíč má být svěřován nejlepšímu. To neznamená nutně bezchybnému. Vzpomeňme na 1. čtení, ale i na Petrovy chyby.
Svěření klíče tedy nepřináší automatickou ochranu před chybováním.
Kdo nechce vidět chyby u sebe i u autorit, ohrožuje sebe, případně jiné, (mnoho řidičů si nepřipouští, že by je mohli ze silnice odvést pohřebáci) a proviňuje se i proti autoritě.
Zdravá a pokorná autorita stojí o názor druhého. (Viz například apoštol Petr a Pavel.)

Nikdo nejsme bez chyb, ale chybami se učíme.
Bůh nás vedle pastýřů svěřil také Pastýři. Ten nad námi bdí a on sám nás vyučuje. Dokonaleji než Mojžíš.  Máme nejvyšší péči.
	22. neděle v mezidobí

	2020
22. neděle v mezidobí       Jer 20:7–9       Ř 12:1–2       Mt 16:21–27       30. srpna 2020

V prvním čtení Jeremiáš naříká nad nezájmem lidí o vlastní záchranu a nad jejich krutostí, když s ním jednali jako s nepřítelem. Ten nářek nám má proniknout hluboko do našich srdcí. Boží slovo mluví k nám! Kdo by si je nevztáhl na sebe, je hluchý.

Naše modlení je podivné, stále po Bohu něco chceme, ale nakolik mu nasloucháme? Jakou představu o něm máme? Mluvíme o jeho všemohoucnosti a představujeme si ho jako suverénního Panovníka, který nám přiděluje svou přízeň. Zajímá nás jeho vztah k nám?
Když děti trochu povyrostou, začnou se zajímat o starosti rodičů a zkoumají jejich vnitřní život.
Boha nepotřebujeme mnoho prosit, nemusíme ho přemlouvat k něčemu dobrému, ale máme se snažit mu porozumět. Takovou zkušenost máme i v soužití s lidmi.

„Bůh je láska“ – to je nejlepší popis Boha. Ale obě slova jsou už zavádějící, za lásku se vydává kdeco, a slovo Bůh jsme zatížili tím, co jsme o něm nespravedlivě říkali, co jsme mu připisovali a co vše jsme v jeho jménu napáchali …

V dnešním druhém čtení máme ukázku našeho nepřesného mluvení o Bohu. Apoštol Pavel žasne nad péčí, kterou nám Bůh prokazuje. V řeckém textu ale není slovo oběť. Překladatelé si to slovo přidali. Určitě to nemysleli zle. Jen mají zvláštní představu o Bohu. Kdyby měli děti, uvědomili by si, že od svých dětí oběti nevyžadují – a že Bůh není tvrdší než my, lidé.
Ten, komu se to slovo při druhém čtení příčilo v krku, má lepší představu o Bohu a jeho obětavosti k nám, lidem.

Nepečlivě o Bohu mluvíme (před dětmi a ostatními lidmi), nepečlivě a opovážlivě mluvíme s Bohem.
Spravedlnost nám velí učinit nápravu a jeho jméno rehabilitovat.

Bůh nás stvořil z lásky.
Láska je rizikem, nemusí být opětována, může být zneužita …

Bůh o nás s láskou pečuje – i na Ježíšově životě to názorně vidíme (láska neskládá ruce do klína, dál pracuje a nevzdává se …). 

Stvořením člověka Bůh vstoupil do velikého dobrodružství, neboť nám daroval svobodu. Tím se zřekl některých pravomocí a popustil je nám.

Bůh nás stvořil k svému obrazu, dal nám moc stát se jeho dětmi , ale svoboda člověka nespoutává, můžeme (a máme), ale nic nemusíme.
(Podobně to je při vstupu do manželství, druhému dáváme hlas k rozhodování. Podobně je to ve vztahu s dětmi, postupně jim dovolujeme určité pravomoci.)

Bůh nás zve k lásce.
Bůh je největší druh v dobru. Nabízí nám svou pomoc a spolupráci.
Hledá k sobě další druhy k vytváření dobra.
(I neopětovaná láska je – na rozdíl od lhostejnosti a nenávisti – bohatstvím milujícího. Ani neopětovanou láskou neztrácíme.)

Smíme a máme mít podíl na tvoření (dotváření) sami sebe.
Být obrazem božím se máme stávat skrze umění soužití s druhými. Kdybychom se nesnažili budovat vztah s druhým, zastavili jsme se na cestě k Bohu.
Proto se ptáme jak daleko v porozumění a ve spolupráci s Bohem nebo s blízkým člověkem dojdeme.
Před týdnem jsem připomínal větu: „Adame, kde jsi? Kam jsi došel?“
(Je velice smutné, když například v manželství každý z partnerů si žije po svém, když partneři vzdali úsilí si porozumět ...)

Bůh nás zve ke společnému hledání smyslu života.
V tom je jeho i naše dobrodružství. Mít spolehlivého a věrného druha je pro život velkým bohatstvím.

Ale někdo si bláhově ničí zdraví
někdo prohospodaří zděděný rodný dům
někdo si propije mozek
někdo si nebuduje charakter, dobré vztahy, …
někdo přijde o selský rozum (vymění jej za moc, bohatství …)
někdo se sám připraví o rodinu (třeba bláhovou zamilovaností)
…
(Kamarád vyprávěl: „Táta mě ráno budil, abych s ním šel kosit louku, jak jsme se večer domluvili. A já jsem zůstal ležet…“
Dodneška si to pamatuje. Vyrost z něj houževnatý člověk, který mnoho dokázal a je velkým požehnáním pro druhé.)

Bůh nás svým přátelstvím zve ke spolupráci, a svými dary, včetně svobody, nám pomáhá k dotváření vlastní osobnosti.

Bůh nám mnoho říká o sobě, o nás a o svém vztahu k nám. Ale my si obraz Boha raději vykreslujeme podle svého. Tím mu v mnohém křivdíme.

Podívejme se na dnešní texty z Božího pohledu na nás a jeho nabídky dotvářet v sobě obraz boží.

Před týdnem jsem připomínal naši touhu říkat dětem a dalším lidem něco důležitého pro život, předávat jim to, co se nám v životě osvědčilo a co jsme o Bohu poznali. Připomínal jsem náš smutek, z toho, že o naše životní zkušenosti druzí nestojí a neptají se.

Bůh ještě více touží předávat nám, lidem, svou moudrost – aby se nám v životě dařilo.
Jak asi prožívá naši povrchnost a nezájem?
Je Bůh někdy smutný? Slyšeli jsme, že je smutný, když hřešíme.
Ale jak se asi cítí, když nás zajímají jen jeho dary?
Mluví k nám krásně a laskavě (nikdo jiný o nás tak pěkně nemluví), ale my mu nenasloucháme a vedeme si svou.

Dnešní úryvky z Písma nám to připomínají.
Bůh nám ve svém milosrdenství posílá proroky, ale my je nechceme slyšet, nepřijímáme je a likvidujeme.
Nejen Jeremiáš naříká – dodneška. Bůh naříká – dodneška.
Už jsem pověděl, že jeho nářek nám má proniknout hluboko do našich srdcí.

Pro soucitného Boha přece není snadné posílat své milované proroky do – našeho – nepřátelského prostředí.

Evangelium vypráví, proč Ježíš dává svůj život – láska dává přednost druhému. Jenže my ve své namyšlenosti a tvrdošíjnosti nedbáme na varování od Boha a tak odporujeme Duchu božímu, že přiznáváme chybu, až když teče krev. (Dokud nejsou mrtví na železničním přejezdu, dotud nekonáme.) Dokud podceňujeme nebezpečí a přeceňujeme sami sebe, jsme nebezpeční.
Platí to nejen v politice.

Ježíš věděl, jak dopadne u svých lidí. Svého Otce usmiřovat nemusel, potřeboval získat nás pro nový, odpovědný způsob života.
Izraelité svévolně nakládali se zjevením Boha, nedbali na boží moudrost. Odstrčili Hospodina i z náboženského života: „Nemluv nám do toho!“
Opakujeme jejich chyby, evangelium nám to připomíná.
Chceme naslouchat Ježíšovi a procházet si chyby apoštolů, abychom je donekonečna neopakovali.

O kárání Ježíše apoštolem Petrem jsme mnohokráte mluvili. Neradi připouštíme, že by se Petr mohl k Ježíšovi takto chovat. Podvědomě tušíme, že to nabourává naše představy o nás – Ježíšových učednících.
Raději bychom slyšeli a kázali o něčem příjemnějším.

16. a 17. kap. Matoušova evangelia ukazují, jak se Ježíš marně snažil upozornit učedníky na velké nebezpečí falešné zbožnosti a náboženské nesnášenlivosti pronásledující proroky. Učedníci se zarytě drželi názorů o očekávaném Mesiáši, získaným z náboženského vyučování.
(Ó, jak silně se i my držíme svých představ o Bohu! My přece „máme pravdu!“)

Když Ježíš mluvil o zavraždění Mesiáše, Petr Ježíše káral (řecký text): „Ježíši, ty jsi Mesiáš, Syn živého Boha, ale teď říkáš nesmysly. Mesiáš nám přinese politickou svobodu a úplnou svobodu náboženskou. Jak by mohl být popraven? Tys nechodil na náboženství, tys neposlouchal vyučování našich ctihodných učitelů?“
Petr to myslel s Ježíšem dobře a upřímně – a přesto to bylo špatně.
(Podobně, jako Petr si i my myslíme o některých svých jednáních s nejbližšími, že jsou správná. Netýká se to jen výchovy dětí. Těžko připouštíme, že chybujeme. Máme o sobě idealistické představy.)

Učedníci se probrali až nad Ježíšovou mrtvolou. Až pak uznali, že měl Ježíš pravdu, když je varoval před nebezpečným, svévolným jednáním církevních funkcionářů.
Kvůli tomuto našemu prozření šel Ježíš na smrt.
Nikoliv pro „zadostiučinění za naše hříchy“ – jak stále tvrdíme. 

Až po Ježíšově ukřižování si učedníci přiznali, že vůči Ježíšovi neudělali, co měli udělat.

Tolikrát jsme o tom mluvili.

Letos se ptejme, jaké poučení z toho jsme do svého vztahu s Bohem přijali do života.

Ježíš říkal apoštolům (kteří ho měli rádi a přijali ho za svého Učitele), že Mesiáše zlikvidují přední mužové židovské církve, ale učedníci to nechtěli slyšet.
Měli se Ježíše zastat jeho způsobem, ne se ohánět mečem, nebo ze strachu utíkat, ale bránit Ježíše vlastním tělem, ochromit zatýkací komando a postavit se proti Kaifášovi s mocí, kterou jim Ježíš daroval – jako třeba apoštol Pavel, který na čas oslepil kouzelníka Elimase.
Nenasloucháme poctivě Ježíšovým slovům, nechce se nám přijmout boží dary, nechce se nám do střetu s mocnými a náboženskými autoritami, kteří jednají svévolně.
Místo toho prosíme Boha: „Dej světu mír, dej politikům moudrost, dej chléb hladovějícím, zabraň válkám, dej nám svůj pokoj …
(Úkolujeme Boha, ale sami si nepěstujeme odvahu zastávat se ubližovaných a ponížených.
Modlitba je činem, má nás (ne Boha) pohnout k dalšímu činu. Pokud s námi nepohne, je jalová.
Lidé možná ještě slyší, že se modlíme. Ale nevidí výsledky našich modliteb, nevidí naši proměnu. Naši odvahu stavět se proti zlu.)

Ježíš řekl učedníkům, že Mesiáš nevyvolá povstání proti Římanům, ale že bude zabit a třetího dne vstane z mrtvých. Nevěřili, že bude zavražděn. A nevěřili, že třetího dne bude vzkříšen.

Nechceme si přiznat, že jsme víc povrchní než apoštolové. Neslyšíme, co nechceme slyšet a závažná varování vytěsňujeme.

Trestuhodně zacházíme s božím slovem. Ježíš říká (dodneška) učedníkům, že ten, kdo chce být jeho učedníkem, má vytrhnout kůl z farizejské „hradby okolo Tóry“, kterou rabíni vystavěli a v řadě věcí se jí i apoštolové drželi.
Jak to, že překladatelé vkládají do Ježíšových úst: „Vezmi svůj kříž a následuj mě.“ Vždyť o ukřižování Ježíš ještě nemluvil. My jsme si té překladatelské chyby nevšimli a za kříž Ježíšův jsme dosazovali každé své trápení. A pak jsme začali mluvit o záslužnosti snášení utrpení a obětování utrpení Bohu (Hospodin není pohanské božstvo vyžadující oběti). 
Copak nekřesťany nepotkává trápení a životní katastrofy? Kdo z nás, křesťanů, nesl taková trápení jako například židé v koncentrácích? Milióny a milióny lidí byly strašným způsobem umučeny, ale málokterý národ byl i s dětmi prohlášen za lidské vši a podle toho likvidován.

Bez proroků a Ježíšových záchranářů zahyneme. 
Ježíš je největším prorokem,  varuje nás před řadou nebezpečí a zastává se ponížených.
Kdy budeme mluvit v církvi o prorocké službě pokřtěných? Je nezastupitelná. Kdy si proroků začneme vážit a přidávat se k jejich službě? (Nekosteloví lidé se mnohdy zastávají ponižovaných více než my.)

Prorok je pozorný k božímu slovu. Nečeká, zda někdy uslyší boží hlas (jako z obecního rozhlasu), pracuje na porozumění Písmu a odvážně varuje před Nebezpečím.

Opět znovu připomenu naši modlitbu před stolováním Večeře Páně: „Pane, řekni jen slovo a má duše bude uzdravena.“

Ježíš nás chce osvobodit od vlastní zahleděnosti (i náboženské). Od našich zkreslených představ o Bohu.

Koho zajímá Ježíšův záměr s jeho Hostinou, všimne si, že nás Ježíš chce sjednotit s Otcem s jeho sestrami a bratřími.
To se nevytvoří klečením (klečení je jedním z postojů soukromé modlitby, na svatbě se neklečí), ale novým a odvážným otvíráním se Bohu a bratřím.

„Kdo chce být mým učedníkem,“ říká Ježíš, „následuj mě. Nebuď učedníkem jiných. Ani učitelem sebe sama. (Nikomu neříjte Otče, Učiteli, Mistře, je jen jeden Otec – Nebeský, a je jen jeden Učitel a Mistr!)“

Přijímáme-li Ježíšovo pozvání k jeho Hostině, toužíme-li se s ním sjednotit, všímejme si, že Ježíš je prorok obětavě se vydávající na záchranu světa. Necháme se jím ovlivnit? Přijmeme jeho transfuzi Ducha? Nasákneme jeho zmužilostí a obětavostí?

Je-li Ježíš Láska sama, pak – po našem sjednocení s ním – budeme v našem společenství láskou vedle lásky. Tak chce Ježíš proměňovat nás a svět k novému způsobu života.

	2017
22. neděle v mezidobí       Jer 20:7–9       Ř 12:1–2       Mt 16:21–27       3. září 2017

Poznávání Boha přesahuje naše představy a lidské možnosti. Bůh je krásnější než tušíme.
Božstev se lidé báli (jako i svých krutých vládců). Bůh nám o sobě vypráví a pro nás to je nekončící řada překvapení. Až máme potíž tu krásu přijímat.

Izrael žil uprostřed pohanských náboženství.
Bible je protináboženská!
Náboženskostí myslíme ideologické, lidské představy o božstvech a „pravidlech“ jak s božstvy jednat, získat si je, naklonit si je, udržet si jejich přízeň, jak usmiřovat jejich hněv a dosáhnout zrušení trestů. 
Tak se jednalo s mocnými vládci, tvrdými otci a autoritami všeho druhu.

Hospodin je naprosto jiný, je Tátou-Mámou, která slouží svým dětem a tvorům (stále s láskou pracuje). Jeho autorita nám poskytuje možnost se ve svobodě rozhodnout a přitakat mu svým životem.
Ale to pohanství – náboženskost – se v nás a okolo nás stále ozývá, máme je příliš zažrané v krvi.
Proroci hájili Hospodina a byli za to horlivými náboženskými autoritami pronásledováni.

Kdo až v kostele slyší první čtení, nemusí být těmi slovy zasažen. Kdo si přečetl (nebo přečte) 19. kapitolu, zhrozí se toho, na jaké hrůzy Jeremiáš reagoval. 

Proroci byli vždy pronásledovaní. Zůstat věrný Božímu slovu – oproti mocným – je velice náročné a nebezpečné. Unést pronásledování od funkcionářů (synagogy, církve) a náboženského davu, který je manipulován vrchností, falešnými proroky a konzervatismem člověku vlastním, je skoro nad lidské síly.

Dříve lidé hubili vše, co se jim zdálo jako škodná (nejen vlky). Zdalipak – vyučeni Písmem – budeme někdy proroky hájit jako ty, kteří jsou pro zdraví božího lidu velice prospěšní?
Zdalipak někdy naši povýšenost (jak vše o Bohu známe) převáží bázeň před Bohem a úcta před odvahou a obětavostí proroků?

Onemocní-li někdo z našich blízkých, snažíme se mu dodat odvahy, povzbudit jej a potěšit, aby „neházel flintu do žita“.
Odchází-li někdo do války, snažíme se doufat, že se vrátí …
Umírajícímu už nelžeme a nevyprávíme mu báchorky …
S odsouzencem na smrt jsme asi nikdo z nás nemluvili.
Natož s katem.
Co bychom jim řekli?

Mnohokráte jsme mluvili o dnešním úryvku z evangelia.
Ježíš řekl: „Katané jsou připraveni smést každého, kdo mluví o Bohu jinak než oni, i Mesiáše.“
Petr začal Ježíše kárat (tak mluví řecký originál)… 
Před týdnem jsme slyšeli, jak apoštolové nemohli pochopit zabedněnost židů v jejich představě o Ježíši a Mesiáši. Ti lidé si od učedníků nedali vysvětlit, kdo Ježíš je. A pak se ukázalo, že ani Petr ani ostatní apoštolové si nenechali od „Syna Božího“ vysvětlit, jak Mesiáš dopadne. Dopředu hájili církevní autority i sebe („Svůj život za tebe položím,“ řekl svatý Petr, hlava apoštolů). Až do Ježíšova ukřižování jeho slova nepřijali. 

Před 30 roky mě veliký biblista Bohumil Bílý odkryl, že Ježíš neřekl: „vezmi svůj kříž“. Řadu hodin jsme seděli nad řeckým originálem. 
V předešlých rocích vyučování jsme to podrobněji promýšleli. (V archivu poznámek je možné si to vyhledat.)

„Kdo chce jít za mnou (kdo chce být mým učedníkem a ne učedníkem rabínů), vytrhni svůj stauros – kůl (vyjdi skrz kolovou hradbu, opusť „plot okolo Tóry“ – tradici otců, neboť Bůh na nic nezapomněl a nic do Tóry nedal zbytečně, srov. Dt 13:1) a přilni ke mně (následuj mě).“ 

Jsem znovu a znovu překvapován, jak lpíme na slovech „vezmi svůj kříž a následuj mě“ a na strašném výkladu, že nás Ježíš zve na popraviště. (Mnohokráte jsem o tom mluvil, neboť musím hájit Hospodina.)

Některá pohanská náboženství (i některé názory dnešních esoteriků) pokládají bídu, nemoce, úrazy, úmrtí, vraždy a války za trest od božstev, za karmu nebo předurčený osud a nechávají bídu člověka proběhnout jako trest, po kterém se člověk může dostat do vyššího stupně života.

Ježíš pomáhal potřebným, a jeho misionáři nejprve sytili hladové, léčili nemocné a učili nevědomé.
Tak činíme i my. A voláme o pomoc pro jakkoliv nespravedlivě pronásledované (i když jsou ubíjeni křesťané). Nevyhledáváme už mučednictví.
Jen v jednom případě nám zůstalo absurdní vychvalování utrpení. Je-li někdo pronásledován mocnými autoritami, tvrdíme, že je to dobré pro jeho duchovní růst a zrání.
Co za tím je? Strach z mocných? Kariérismus? Podlézání? Zbabělost Obava, že se mi se selháním autority zřítí vztah k Bohu a církvi?
Můžeme si to porovnat se strachem pojmenovat a oznámit šikanu od rodičovských autorit a postavit se proti nim. Je to patologické, nezdravé, ničivé.

Autoritáři v nás vyvolávají strach, znásilňují nás svou ideologickou mocí.

Samozřejmě víme, že nás všelijaká protivenství zocelují (strom svou sílu a pružnost získává ve větru a ocel se kalí v ohni), ale už nevychováváme děti a necvičíme zvířata násilím a tělesnými tresty. Už Tóra přísně zakazuje mučení. (Až někteří pozdější papežové a světci je schválili.)
Jakékoliv vědomé ubližování je hříchem.

Tvrzení, jak některým světcům prospělo týrání a nespravedlivé ponižování a odsuzování od svých bratří je cynické a zvrhlé.
Kdo tvrdí, že scénář Ježíšova umučení napsal Bůh, že Hospodin k odpuštění našich hříchů potřeboval Ježíšovu krev, pomlouvá Boha. 
V našich možnostech poznání o Bohu je to trestuhodné rouhání a pomluva. Obrazy „Ecce homo“ a „Bolestné Ježíšovy Matky“ by byly zbytečné.

Potřebujeme si v tom udělat pořádek, jinak budeme mást ty, kterým máme zvěstovat boží milosrdenství (svými dětmi počínajíc). Je to přinejmenším otázka naší cti.

Židé prošli strašným mlýnem „katastrofy“ (šoa) a mluví o Bohu jinak než dříve.
Kdo četl něco o koncentrácích a navštívil je, oněmí hrůzou. Mnoho těch, kteří tím peklem prošli, nakonec – třeba po desetiletích – spáchali sebevraždu. Nemohli o tom mluvit před druhými.
Naše omlouvání nebo vychvalování určitého utrpení je přinejmenším teologicky nemocné (krotím se před silnějšími výrazy). Ponižuje oběti a velice jim ubližuje. Nejvíce si ošklivím zrady, zbabělosti a lhostejnosti.

Vracím se k otázce, jak mluvíme s nemocnými a umírajícími.
Co bychom řekli Ježíšovi, když naříkal v Getsemanech?
Zkusme si pár slov napsat (abychom viděli svá slova černá na bílém). 

Elie Wiesela si ze všech spisovatelů cením nejvíce. Kdo klade tak hluboké otázky jako on? Teď vyšla jeho skvělá knížečka „Svítání“. 

Vedle tragedie židů a těch, kteří byli hrůzostrašně poníženi a zlikvidováni, jsme někdy hloupými mluvky.

Nemáme pořádek v tom, co je a co není účastí na Ježíšově kříži.

Židé po Osvětimi už mluví jinak než dříve. I oni byli v minulosti – přes všechny pogromy – vedeni k záslužnosti utrpení. Ale mluvit lacině k trpícímu, jak je utrpení potřeba a jak je záslužné, může být zvrhlým analgetikem lidové zbožnosti. A dalším mučením nevinného! 

Každý zločin je odsouzeníhodný, nejen Ježíšovo ukřižování.

Hrozím se toho, jak často z Ježíše děláme kozla Azázela. Vícekrát jsem o tom mluvil.
Pokud s tím nesouhlasíte, ozvěte se, vítám zpětnou vazbu.

	2014
22. neděle v mezidobí       Jr 20:7–9       Ř 12:1–2       Mt 16:15–27(!)       31. srpna 2014

Prorok je mluvčím Hospodina; má povzbuzovat, připomínat pravidla smlouvy, která boží lid porušuje, varovat, vystupovat proti bezpráví, zastávat se ponížených, ukazovat cestu z bezpráví, hříchu a neštěstí.
Je dobré si přečíst 19. kap. Jeremiášovu. O Údolí Hinómovu jsme se zmiňovali minule.

Nikdo z proroků nebyl nadšen, když káral druhé. Jeremiáš naříkal, když nahlédl bídu Izraele.
Protože jsme nakaženi pýchou a sebejistotou, není divu, že proroky pronásledujeme až na smrt. 

Pavel ve 2. čtení mluví o oběti živé. Co tím myslí?
V nás zůstalo mnoho pohanství a tak oběť chápeme především jako utrpení a smrt. Co má větší váhu: Pavlův apoštolát nebo jeho smrt? 

K evangeliu:
(Před týdnem jsme si říkali, že Ježíš začal Šimonovi říkat Skálo, protože byl nejrozhodnější a pevný. Z Petrova vyznávání Mesiáše (a z našeho vyznávání Mesiáše) může Ježíš stavět boží království.
Pokud kdokoliv z nás, včetně Petra, chceme Ježíše opravovat a stavět boží království podle svých představ, pak se stáváme pátou kolonou satanovou a stavbu ničíme a bouráme.

Není divu, že se apoštolové bránili Ježíšovu tvrzení, že Mesiáše zlikviduje „boží lid“, dokonce náboženští představení Izraele. Poznání, že vrchnost, rodič, přítel se může mýlit, je bolestivé.
Petr dokonce Ježíš káral.
„Petře, mluvíš jako satan“ (ten si také myslí, že všemu rozumí lépe než Bůh, myslí si, že by všechno dělal lépe než Bůh).
„Chlapi, rozmyslete se, zda chcete být mými učedníky, nebo učedníky farizeů. Kdo chce být mým učedníkem, ať vytrhne svůj kůl v kolové hradbě vašich přikázání (kterou jste si vybudovali) a následuje mě do svobody synů božích. (Říkali jsme si, že Ježíš nemohl mluvit o kříži, mluvil o kůlu.)

V České Třebové se ve středu bude promítat film o arcibiskupu Bezákovi. Jeden mladý profesor se pohoršoval: „Špinavé prádlo se má prát doma.“
To je pravda, každý se máme porovnávat s Ježíšem, a když chybíme, máme chybu přiznat, omluvit se, napravit škodu a poučit se. Na prádelní šňůry se věší prádlo vyprané.
Ale když se špinavosti neperou, je třeba na ně poukázat, aby se nešířila morová rána zla.
Ježíš je největším z proroků. Kdo je laskavější než on. Kdo víc pomáhá hříšníkům, kdo víc odpouští?
Když to nešlo jinak, přišel nás vybělit, jako se louhem vyběluje plátno, čistil nás ohněm své lásky jako zlato. Nikoho na mučidla neposlal. 
To Ježíš se odvážil říci, že Mesiáše umučí k smrti náboženské autority Izraele.

Mnoho lidí se podvědomě brání zpochybnění sytému, ve kterém žijí a zpochybnění představených, kteří je vedou. Mají pocit, že by se jim vše zhroutilo. Staví na autoritě lidské. „Víra“ je pro ně přitakáním tomu, co vrchnost vyžaduje.
Platí to o životě politickém i náboženském.

V krizi nedospělí lidé často volají po silném vůdci, po nějakém „spasiteli“.
Tito lidé nepoučitelně a úporně zpochybňují informace, které by jim jejich názory nabourávaly.
Zhlouplé Němce za války vyléčila až smrt několika jejich padlých synů. S generály nepohnuly ani milióny padlých. Fanatiky nepřesvědčí nic. Popírají Osvětim i Katyň.
Tento typ lidí nikdo nepřesvědčí, ani Kristuspán.

Slova mají velkou váhu. Lež zraňuje, krade čest, zabíjí a posílá zabíjet.
Za svá slova neseme odpovědnost. 
Podobně dnes mnoho lidí stále úporně hájí Putina. 

Ten, kdo se zastával Hitlera a dalších zločinců, přispíval k násilí a oslaboval ty, kteří nesli vlastní kůži na trh. I teď neseme odpovědnost za to, co říkáme o Ukrajině.
Kdo se zastává Putina, přispívá k násilí.

Jinou váhu v rodině mají slova pětiletého děcka a jinou slova rodiče. I pětileté dítě může mít někdy pravdu. Odpovědnost rodičů je ale mnohem větší. Rodič – i ostatní autority – dostaly „klíče“. (Vzpomeňme na evangelium minulé neděle: co autorita „odemkne nebo zamkne, sváže nebo rozváže“, platí. Ale i za každé slovo budeme skládat odpovědnost. Nestraším, jen upozorňuji na závažnost našich slov. Lživá propaganda je velkým hříchem. Její opakování je také hříchem. Hloupost je hříšná. 

Světská spravedlnost málokdy postihuje lež a lživou propagandu (jazyky se už nevyřezávají). Ale bavit se s hlupákem, který nehledá pravdu, je trestuhodné a ztrátou času.
„Jako se pes vrací ke svému zvratku, tak hlupák opakuje svou pošetilost.“ (Př 26:11) 

Apoštolové svými řečmi podtrhávali Ježíšovi nohy: „pohoršuješ mě“.
Proto Ježíš – pro začátečníka možná překvapivě – pana Skálu(!) – apoštola Petra, přísně napomíná! „Mluvíš jako satan. Takovými slovy bouráš stavbu božího království, i to co jsi před tím vystavěl.
Spolupracuješ se satanem, sice neuvědoměle, ale spolupracuješ. Jsi satanovou pátou kolonou jako komunisté a sralbotkové jsou pátou kolonou Putina.

Apoštolové si do Mesiáše vkládali špatné představy.
Ještě u „poslední večeře“ byli přesvědčeni, že Ježíš každým dnem vyhlásí mobilizaci proti Římanům.
Jak to, že nebrali Ježíšova slova vážně?
Viděli hříšnost církevních představených i hříšnost vlastní. Šimon Petr padl Ježíšovi k nohám a řekl: „Odejdi ode mne, Pane, vždyť já jsem člověk hříšný.“ (Lk 5:8) Ale přeci jen je nám zatěžko si přiznat, jak mnoho jsme poškození.

Kdybychom i viděli do lidské budoucnosti, zkuste říci o svatbě ženichovi: „Ty se s touto nevěstou za 15 let rozvedeš…“
Zkuste říci čerstvému otci jásajícímu nad narozením syna: „Ty své děti opustíš kvůli jiné ženě.“
Novoknězi: „Z tebe bude pedofil.“
Biskupovi: „Tebe zkazí moc.“
Začínajícímu politikovi: „Propadneš korupci.“

Písmo mluví o naší slabosti mnohem a mnohem dříve, než to popsali psychologové (vzpomeňme třeba na pokus Zimbarda o vězních a dozorcích).

V prosinci jsem řekl (na to nemusím být žádný prorok), že Putin chce uchvátit Ukrajinu a záleží na tom, co mu my Evropané dovolíme.

Apoštolové byli poctiví k sobě, jejich selhání je zachránilo před tím, že se nestali nepoučitelnými a pyšnými lidmi.

Ježíš nikoho nepodceňuje a nesráží, naopak.
Kdyby nám lékař nerozpoznal, natož zatajil nějakou chorobu, žalovali bychom ho u soudu.
Proč se tolik bráníme Ježíšově diagnóze?
Jeho slovo nám má být varováním, má sloužit k očištění a uzdravení.

Přečtěme si znovu druhé čtení a přemýšlejme, co by bylo na apoštolech Bohu milejší, zda to, kdyby víc dali na Ježíše nebo jejich mučednictví?
Ježíš nám nabízí svého Ducha, je tedy v našich silách rozeznat, co si Bůh přeje, co je dobré, bohulibé a dokonalé.

	2011
22. neděle v mezidobí       Jr 20:7–9       Ř 12:1–2       Mt 16:15–27(!)       28. srpna 2011

Proroci a ti, kteří jsou v jejich službách – svědčí o Bohu a zastávají se Boha – jsou pronásledováni od vlastních(!).
(Buď budeme pronásledovat, nebo budeme pronásledováni.
Nebo budeme lhostejní.)

Minule jsme si dovolili mluvit o Petrově největším selhání. (Pozdější Petrovo zapření Ježíše a útěk učedníků po Ježíšově zatčení, bylo následkem toho, že v některých věcech nedokázal opustit své představy o Mesiáši.) V něčem Ježíši apoštolové nevěřili, jeho zatčení pro ně bylo šokem a krachem jejich víry (víra je přitakáním Ježíšovi).

Učedníci nebyli nábožensky nevzdělaní.
Mnoho muslimů je dnes nevzdělaných, mnoho jich neumí číst a psát. Jsou odkázáni na své autority, ty jim říkají, co stojí v Koránu.
U židů je to jinak. Mnoho (většina?) židovských kluků už v Ježíšově době bylo od dětství vzděláváno (pastýři ne, ti pásli stáda po kopcích a do synagogy se nedostali). Ve třinácti letech čekala kluky zkouška dospělosti, četli v synagóze z Písma. 
Učedníci měli dost dobré znalosti Písma. Ježíš se s nimi mohl bavit na dost vysoké úrovni – viz texty evangelia. Měli za sebou „Mojžíšovu školu“, přinejmenším řada z nich navštěvovala vzdělávací kurz Jana Ponořovatele. 
Ježíš je přijal do své pokračovací školy. Právem od nich mohl ve vyučování očekávat spolupráci. 
Petrova výpověď o Mesiáši nebyla hádáním. Říkali jsme si, že byla výsledkem Petrova vzdělávání a spoluprací s darem od Boha.
Ale představy učedníků o Mesiáši potřebovaly Ježíšovy opravy.
Protože Písmo je živým vyučováním šitým i na naši míru, je důležité se ptát, zda také nemáme důležité mezery v poznávání Boha a pokroucené představy o Mesiáši.
Máme si všímat: za co Ježíš lidi chválí,
za co kárá,
a o co pro nás prosí Otce. 

Bylo by mi příjemnější, kdyby byl Ježíš se mnou spokojen než aby mě musel napomínat takovým způsobem jako Petra.
Rádi prosíme svaté o přímluvu u Boha. Jenže žijeme ve velikém omylu. Apoštolové už vědí, jak mnoho nám Bůh přeje, není ani schopen na nás nějak šetřit. Boha není potřebné získávat pro dobrou věc.
Svatý Petr s ostatními apoštoly se přimlouvají v evangeliu u nás(!): „Neopakujte naše chyby, nepřeceňujte své porozumění Bohu. Dávejte si pozor na pozorné promýšlení Ježíšových slov.
Všímejte si v evangeliích, že my jsme si vícekrát mysleli – že něčemu rozumíme lépe než Ježíš. Nevědomky jsme jednali jako satan.“

Petr poctivě přiznává: „Nikdy jsem si nehrál na dokonalého. 
Bůh mě vždy zajímal, byl jsem horlivým učedníkem, ale netušil jsem, jak jsem se kolikrát mýlil v náboženských otázkách.
Na jiných jsem viděl jejich zabedněnost, ale na sobě ne.
Myslel jsem si, že jsem přece dál než ti, kteří se nenechali Ježíšem vzdělávat. Vlastně jsem se nad ně povyšoval – byl jsem přece pokřtěn!
Nejhorší je, že jsem si od Ježíše nenechal poradit.
Prosím Vás, přimlouvám se u Vás – za Vás – važte pečlivě Ježíšova slova, jinak nad sebou zpláčete jako já.
Zjištění, že jste nevěřili nejlepšímu příteli a on byl pak v těžkých chvílích bolestně sám, je velice bolestné.
Byl jsem Ježíšův horlivý učedník, byl jsem přesvědčen, že Ježíši rozumím a že jsem schopen při něm stát i v ohrožení a zatím … Však si to můžete znovu kdykoliv přečíst.
Poradím Vám, nikdy netvrďte, jak mnoho Ježíše milujete … Raději jej proste, aby vám pomohl najít vaše slabá místa ve „víře“.
Ježíš nám stále nabízel zpětnou vazbu, ukázal nám, jak si můžeme zkontrolovat, zda jsme dobrými učedníky. 

ale byli jsme příliš hrrr.
Už jsme se viděli po jeho boku, jako ministři v jeho vládě …
Cenili jsme si, že s námi slavil Velikonoce, že nám všem nabídl svůj kalich, že nás pokládá za své nejbližší přátele…
Všechno se nám zdálo docela jednoduché … a zatím jsme málo dávali pozor na to, co Mistr říká.
Já jsem v některých věcech Ježíšovi také hloupě a zatvrzele odporoval.“

Jak to je s námi?
Máme několik možností:
 1.	Buď se zachováme a dopadneme jako zbožní (farizeové a saduceové). 
 2.	Nebo se zachováme jako apoštolové, kteří si mysleli, že v něčem Ježíš přehání.
 3.	Nebo se poučíme.

Petr nezůstal trčet mezi farizeji, poctivě přemýšlel, byl poctivý, když udělal chybu, přiznal ji.
Farizeové místo poctivého přemýšlení přidávali modlitby, posty a dobré skutky navíc a mysleli si, že jsou lepší než Ježíšovi učedníci (kolikráte na ně a na jejich Mistra útočili, že jsou málo zbožní).
Naprosto nepřipustili, že by mohli dalšího proroka (natož Mesiáše) zlikvidovat.
Někteří (nebylo jich mnoho) se vzpamatovali, až když se dopustili na Ježíšovi strašného zločinu.

Na lidech okolo Ježíše vidíme, že být obřezán nebo mít úřad (třeba i velekněze) nestačí.
Být pokřtěn, mít svatbu v kostele nebo přijmout další svátosti, ještě nestačí. Záleží, jak pracujeme s výbavou od Boha. Začíná to prací se slovem božím (víra je ze slyšení ).
Ani Petr nepracoval s Ježíšovými slovy dostatečně.

Když Ježíš řekl, že Mesiáš bude zavražděn hodnostáři a vůdci náboženské společnosti – vykládal učedníkům Písmo, citoval Mojžíše a Proroky. A přesto Petr Ježíše káral: „To je nesmysl! Jak jsi na to přišel?“
Někdy Petr dával přednost rabínům (jejich vyučování) před Ježíšem. Sice neuvědoměle, ale je to tak.

S Ježíšem to cuklo, když viděl, jak Petr a ostatní smýšlí, „otočil se“ a naprosto změnil tón řeči: „Petře, to je strašné, mluvíš jako satan. Takhle začínal satan (myslel si, že je chytřejší). Takovým přístupem začíná cesta do pekla.
Rozmysli si, zda chceš být učedníkem farizeů (kteří vykládají, že Mesiáš přijde na Římany jako vojevůdce) nebo zda chceš být učedníkem mým.

Kdo chce být mým učedníkem, ať přestane papouškovat, co se naučil v náboženství od rabínů, pořádně přemýšlí a porovnává, ověřuje si – zda to, co říkám, ladí s Písmem.

Rabíni udělali ze svých přikázání a povídaček svou pevnost a číhají na druhé, kdo nedosahuje jejich měřítek, toho likvidují odsuzováním a prohlášením, že je bezbožný. (Však jste to na vlastní kůži zažili.)
Kdo chce být mým učedníkem, ať vytrhne svůj kůl z farizejské hradby a následuje mě do svobody synů božích.“

Vícekrát jsme si říkali, že Ježíš nemohl použít slovo kříž. 

Učedník dbá na slova svého Mistra. Má klást otázky, má „hledat a tlouci“ (srov. Lk 11:10), má obhajovat své tvrzení, ale jednat bez úcty (i v nevysloveném smyslu „ty tomu nerozumíš, já to vím lépe“) nebo si nevážit darovaného slova – je nejen nepatřičné, ale nebezpečné.

Obecně platí, než budu druhému odporovat, mám si porovnat, kolik toho znám a kolik zná ten druhý. (O buňce jsme se ve škole učili jednu hodinu, dnes je o buňce celá tlustá učebnice. Žasnu, na co vše je každý odborníkem!)
Ověřovat si správnost tvrzení mám začínat u sebe.

Kdo si myslí, že se to jej (nás) netýká, nabízím mu test. 
Koho slova platí víc, Ježíšova nebo pana rabína?
Smí se říkat, že je král nahý nebo ne?

Jistě, je to nebezpečné. 

Nestačí s Bohem jen mluvit zdvořile v modlitbě, ale jednat s ním s úctou – jednat podle jeho rady.

Všimněme si, že Ježíš jednal s dospělými lidmi (dnešní děti si jen hrají, dnešní mládež se často jen baví). S lidmi, kteří za sebou už často měli nějaké selhání.
Dospělý je ten, který za sebe (za své jednání, za svá slova a za své myšlení) bere odpovědnost.

Naše výmluvy proč něco neděláme nebo naopak děláme, bývají inteligentní s nevyčerpatelné.
Proč nemám čas na partnera, na děti, proč si nerozumím s druhým, proč musím tolik pracovat, proč nemám práci, proč piju, proč jsme se rozvedli, proč se mi nelibí ten druhý, proč ho nemám rád…

Boží slovo a boží pravda je sladká a je jako oheň – osvěcuje a hřeje. I druhé – ty, kteří po něm žízní.

	2008
22. neděle v mezidobí       Jr 20:7–9       Ř 12:1–2       Mt 16:21–27       31. srpna 2008

Před týdnem jsme mluvili o klíčích svěřených Petrovi. Správce mající klíč od spižírny, sýpek a skladů s „materiálem“, má hospodařit se svěřenými lidmi i svěřeným majetkem. Ani jedno ani druhé není jeho majetkem. Správce (v jiných obrazech pastýř) je ve službách majitele.
Petr (a všichni nositelé autority, rodiče …) má vodit ovce na pastvu Boží, k Ježíši (ne ke zbožným lidem, „učitelům“, „mistrům“ osvíceným, atd.), ke kováři a nikoliv ke kováříčkovi.

Z úryvku evangelia minulé neděle máme náskok. 
Můžeme se věnovat velice důležitému textu o následování Ježíše.

Dnešní čtení opět potřebuje pečlivé promýšlení.
Toužíme po štěstí, zdraví a radosti, a vyhýbáme se utrpení, neštěstí a zármutku.
Výzva o kříži nás mnoho nenadchne. Pochopitelně.
Naštěstí je to jinak.

Prozkoumejme nejprve radu lidové zbožnosti: „Modli se, abys byl schopen přijmout kříž, který ti dává Bůh!“ (Ve smyslu: „Bůh ti vybral kříž na míru“ a povrchního odvolání se na sv. Pavla: „Budeme-li hodně trpět, dostaneme se do nebe“.)
Udělejme pokus: Postavte se před dobré rodiče a jejich děti a řekněte: „Děti, přijímejte každé utrpení, které vám vaši rodiče připravili“.
Slušní rodiče nás budou brát k zodpovědnosti za naše slova, co tím utrpením myslíme. Učení ve škole, práce v domácnosti, trest za špatné jednání nebo domácí týrání?
Copak rodiče připravují dětem nějaké trápení?

Může Bůh na člověka sesílat něco zlého?
„Než začneš mluvit o Bohu, dávej pozor na hubu“.
Mnoho lidí ani nezpozoruje, že se svými tvrzeními o Bohu rouhá. 

Nepřehlédněme, že Ježíšova slova: „Kdo chce jít za mnou, zapři sám sebe, vezmi svůj kříž …“
jsou reakcí na zatvrzelost apoštolů (viz poznámky z minulé neděle).
Sv. Petr ovšem nereagoval na Ježíšovo upozornění, že se mýlí.
K tomu si my potřebujeme ujasnit dvě základní otázky:
 1.	za koho my pokládáme Ježíše,
 2.	zda-li hledáme pravdu.

Často tvrdíme, že mezi sebou chceme jednat upřímně. Zrovna tak, že chceme být upřímní vůči Bohu.
Obojí není to samozřejmé. Být Ježíšovým učedníkem vyžaduje touhu, spravedlnost a statečnost.
Upozorní-li nás někdo, že máme u pusy drobítek, poděkujeme mu.
Poprosíme-li druhého, aby nám vytáhl třísku z prstu, vydržíme trochu bolesti.
Ten, kdo nám pomáhá, musí unést, že při tahání třísky někdy skučíme bolestí.
Pak mu poděkujeme, ale netvrdíme, jak to bylo příjemné a nepíchneme si další dvě třísky do ruky – abychom si mohli vychutnávat další bolest – nejme masochisté.

Každý bychom měli poctivě říci, zda stojíme o to, aby nám druzí říkali, co na nás vidí.
Ale to má svá pravidla pro obě strany.
Já musím vydržet, že mně výtky druhého nebudou příjemné.
(Neoblíbená paní učitelka se ptala svých žáků, kdo z nich si přeje, aby je příští rok učila. Jen jeden kluk měl odvahu říci pravdu. Ale paní učitelka jej před celou třídou zpražila za to, že řekl svůj názor.)
Potřebuji vědět, že ten druhý bude hájit své stanovisko, dokud mu nepomohu změnit náhled.
To vyžaduje veliké umění.
Nejprve se mám ptát, jestli jsem ten pravý člověk, který může druhému pomoci. K tomu potřebuji splňovat několik nutných podmínek:
 1.	Mám toho druhého skutečně rád? (To se pozná podle toho, zda se upřímně raduji z jeho úspěchů a mrzí-li mě jeho neúspěchy).
Jinak mám mlčet. Hrozí mi, že mu budu třísku necitelně vytahovat.
 2.	Potřebuji být pokorný – to znamená, musím vědět, že mé vidění nemusí být objektivní, často vidíme jen výseč, nejsme vševědoucí.
Pokud sám nehledám poctivě pravdu o sobě, vyřadil jsem se z opravování druhého. 
 3.	Mám svá upozornění druhým říkat co nejdříve, aby si ten druhý mohl pamatovat, jak to bylo.
A také proto, že čím déle se hromadí mé výhrady k druhému, tím klesá naděje, že svá upozornění budu říkat bez podrážděnosti.

Stává se, že lidé přinesou lékaři, který je operoval, kytici.
Svatý Petr nepřinesl kytici Ježíšovi za upozornění, že má špatně postavenou výhybku.
Komu my nosíme nebo nenosíme kytky si můžeme lehce zkontrolovat. Nebudeme si pak namlouvat, že si vážíme víc zdraví duchovního než tělesného. Nebudeme si lacině myslet, že jsme lepší než zbožný mladík z evangelia.

Nemáme pověst upřímných lidí.
U zedníků se všechno řeší hned (chlapi pošlou druhého někam a je to vyřešeno). Mezi středoškoláky bývá upřímnost menší, mezi vysokoškoláky ještě menší. Mezi katolíky nejmenší. Místo toho, abychom se pídili po porozumění Ježíšovým slovům (např.: „Milujte své nepřátele“), máme za to, že se na každého máme za každou cenu usmívat a „nést svůj kříž“. Nevšímáme si jak jednal Ježíš.
O člověku, který nám bez osočování řekne svůj názor, prohlašujeme: „Ten je vostrej“, a každý nesouhlas pokládáme za útok proti sobě.
Jsme líní se učit z Písma, neznáme svou hodnotu a jsme zbabělí při hledání pravdy.
O nebi si namlouváme, že tam automaticky přijmeme Boží názory a budeme se k sobě chovat pěkně. To za nás nikdo neudělá. Boží milost nikomu nevymývá mozek k nebeské stádovitosti. Nebešťané nejsou davem, ale jsou jednou osobností vedle druhé.
O cestě k moudrosti a ušlechtilosti se v Písmu často vede řeč.

Je zvláštní, že jsme ochotní snášet všelijaké „kříže“ (o kterých hloupě a nespravedlivě prohlašujeme, že nám je seslal Bůh), než abychom pracovali na upřímnosti a pokorném hledání pravdy.
Bůh nám žádné utrpení nesesílá. Naopak nám nabízí pomoc – každé trápení nás má dovést k hledání, kde se stala chyba. Bůh chce, aby se nám dařilo dobře a naučili se spolu dobře vycházet a žít.
Raději po straně pomlouváme a donášíme. I Pána Boha pomlouváme – tím, že o něm vykládáme, že nám sesílá utrpení, že se mu líbí, když utrpení snášíme, že je to záslužné a spasitelné. Rouháme se.

Neupřímnost je vážnou chorobou vztahů. Vloudí-li se mezi přátelé, přátelství zanikne.
Neupřímnost bývá často projevem strachu. Vychází-li z pohrdání, je zlomyslností.

I apoštol Petr nebral Ježíšova napomenutí vážně – o tom jsme mluvili před týdnem. 

Ježíš se po Petrových slovech obrátil (otočil se) a řekl Petrovi a ostatním učedníkům slova, která jsou pro nás veledůležitá: „Kdo chce být mým učedníkem, kdo mě chce následovat, potřebuje zapřít sám sebe a porovnávat si, zda má pravdu on nebo jestli mám pravdu já“.
Než budeme pokračovat, potřebujeme si udělat pořádek o kříži.

Zapomněli jsme, že ukřižování je nejen jedním z nejkrutějších umučení k smrti, ale i jedním z největších ponížení člověka.
Jeden římský císař řekl, že římský občan by neměl vyslovit slovo kříž. Asi tak jako nikdo slušný nepoužívá slovo kurva.
Ukřižovat znamenalo zkurvit člověka. (Omlouvám se útlocitným, nenapadá mě, jak to jinak vysvětlit.) Ukřižovaný byl mučen velice krutým způsobem. Pokud mu dávali pít, prodlužovali jeho umírání třeba na týden. Odsouzenec spílal svým mučitelům v naději, že jej ve vzteku zabijí. Ale ti se mu smáli a vychutnávali si jeho řvaní. Odsouzenec se na kříži svíjel jako červ – už nebyl člověkem.
Židé povětšině odsouzence na smrt kamenovali. Ve výjimečných případech byla mrtvola pověšena na dřevo (na strom, na kůl) do západu slunce. Pak musela být sňata – aby nebyla ponížena země.
Pověšení mrtvoly na dřevo v židovském světě znamenalo prokletí člověka. 

Ježíš by nikdy neřekl: „Kdo chce být mým učedníkem, ať počítá s ukřižováním. Jeho následování neznamená výstup na popraviště. Ježíš přišel, abychom měli život. 
Jeho nejlepší učedníci, jeho matka a apoštol Jan umřeli přirozenou smrtí, ne jako mučedníci.
Slova o kříži a následování nedávají smysl.

V řeckém textu není slovo „kříž“ ale slovo „staurós“ – kůl, sloup.

My si za slovo „kříž“ dosazujeme všechna různá trápení života, ale tím bychom snižovali Ježíšovo ukřižování.
Je ostudou, že jsme si zvykli na Ježíšovo ukřižování. Už jej nevnímáme jako hrozný zločin; kterého se navíc dopustili zbožní lidé. Ano, my jsme nežili v Izraeli, když mnoho lidí nemohlo Ježíšovi přijít na jméno, nebyli jsme v Jeruzalémě mezi řvouny, dožadující se Ježíšova ukřižování, ale rozumíme Eliášově modlitbě: „Bože, nejsem lepší než naši otcové“.

Až do 6. století nebyl zobrazován Ježíš na kříži. Křesťané se styděli ze to, jak jsme naložili s Božím synem. (Na nejstarších zobrazeních Ježíš „stojí před křížem“ ustrojen jako král.)

Vraťme se k evangeliu.
Ježíš pochválil Petra, když řekl: „Ježíši, ty jsi Mesiáš“. Když ale Petr za chvíli káral Ježíše, že je nesmysl, že by Mesiáš mohl být zavražděn, Ježíš jej silně napomenul:
„Petře, nemyslíš na to, co říká Bůh o Mesiáši. Místo toho opakuješ, co říkal učitel náboženství o Bohu.“
Ježíš se otočil ke všem učedníkům a prohlásil: „Jestli někdo z vás chce být mým učedníkem, přemož se, (přestaň opakovat, co jsi se zamlada naučil v náboženství), vytrhni svůj kůl a následuj mě“.

Co znamená „vytrhni svůj kůl“:
Lidé se snažili zabezpečit svá obydlí, často také kolovou hradbou.
Přikázání jsou ukazateli cesty k dobrému životu, jsou také ochranou proti zlu. U „Mojžíše“ stojí: „Všechno, co vám přikazuji, budete bedlivě dodržovat. Nic k tomu nepřidáš a nic z toho neubereš.“ (Dt 13:1).
Farizeové ze strachu zbudovali „plot, hradbu okolo přikázání Tóry“, aby se rozšířila „bezpečná“ vzdálenost ke zlu. (Představte si římský vojenský tábor (základnu) obehnaný kolovou hradbou nebo třeba hradiště s několika palisádami.)
Ježíš dodržoval Boží přikázání – slouží přece životu, ale přikázání rabínů prohlašoval za zvrhlost škrtící život. (srov. například Mt 23. kap.)
Farizeové si ze svých přikázání vybudovali pevnost jako si římští vojáci opevňovali své vojenské základny (každý voják měl svůj kůl), ze které číhali na Ježíše.
Ježíš říká: „Pokud někdo chce být mým učedníkem, a ne učedníkem farizeů, vytrhni svůj kůl farizejské hradby (i apoštolové byli nakaženi rabínským vyučováním – např, o Mesiáši), vyjdi z farizejského opevnění a následuj mě (a ne farizejské učitele).

Bohu nestačí zdvořilá slova, přeje si, abychom mu rozuměli. Jinak s ním nejsme schopní spolupracovat a kazíme dílo. Potřebujeme vědět, jak a co si Bůh představuje. Potřebujeme jednat s Bohem (i s lidmi a věcmi) podle pravidel, která jsou objektivní, jsou od Boha.

„Kdo by si chtěl život zachránit, ztratí ho, kdo je ochotný svůj život ztratit, nalezne ho. Copak prospěje člověku, kdyby celý svět získal, ale život ztratil? Jakou výměnu dá člověk za svůj život?“

Toto je Ježíšova reakce na Petrovo tvrzení: „Ježíši, co to plácáš o ukřižování? To si myslíš, že my bychom tě nechránili, kdyby ti někdo chtěl něco udělat?“

Ježíš nás nezve na popraviště! Znovu řeknu, dokladem toho je, že jeho nejlepší učedníci – jeho matka a apoštol Jan – neskončili na popravišti jako mučedníci.
Řecké slovo „martyr“ znamená svědek. My jsme jej posunuli – „martyrium“ je pro nás mučednictví.
Máme svědčit o Boží dobrotě a o Boží službě životu.
To, že někteří Ježíšovi svědkové skončili na popravišti, je jiná kapitola. I to je trochu jinak než si ukvapeně myslíme…
	23. neděle v mezidobí

	2020
23. neděle v mezidobí       Ez 33:7–9       Ř 13:8–10       Mt 18:15–20       6. září 2020

(Poznámky pod čarou jsou určeny nepokročilým.)

Připomeňme si znovu kdo je prorok, abychom dobře porozuměli své prorocké službě, která nám byla křtem svěřena. 

Prorok není pouhým kanálem, kterým proudí boží informace, prorok toužebně nasává moudrost boží, je oddaným spolupracovníkem božího království. Je horlivým a hlasitým vyznavačem, svědkem Boží starostlivosti o svět.
 –	Proroci ve značné míře porozuměli Bohu, obohacují nás svými slovy i životními postoji. 

 –	Škoda, že jsme proroky vyměnili za mučedníky. 

Od 25. kapitoly Ezechiela je řeč o soudu nad bezbožnými národy.
Biblické texty nejsou historickým záznamem, ale jsou božím vyučováním životní moudrosti.
Pro nás není důležité, jestli nějaký dávný národ vymizel nebo říše zanikla, my hledáme lék proti válkám a cestu k lepšímu uspořádání světa a společnosti.
Komunistický režim nebyl dobrý, jsme rádi, že padl. Ale my jsme oproti našim předkům nezažili válku. Přesto nám oprávněně dělá starost, jakých poměrů se dočkáme.
Velice záleží na prezidentovi a politicích, jsou-li ušlechtilými osobnosti a kam a k čemu společnost vedou.

Patřím do třetí generace těch, kteří prožili 1. světovou válku a do druhé generace 2. války. Paměť na ty hrůzy máme v sobě uloženou. Buď je v sobě potlačíme, vytěsníme, nebo se poučíme.
Většina vládců, která rozpoutala 1. světovou válku, se pokládala za křesťany. V panovnických rodech se vláda dědila. Jejich děti byly ke svému poslání vychovávány. Učili se jazykům, diplomacii, vojenství, ekonomii, etiketě, účastnili se bohoslužeb, znali katechismus, ale božím úmyslům nerozuměli. Nestudovali Bibli a neměli na svých dvorech biblisty, kteří by je uváděli k porozumění slovu božímu. Vlastně byli pokřtěnými pohany. 
Biskupové se proti vládcům prorocky nepostavili. Odpor papeže byl chabý a neúčinný. Církev se po staletí snažila získat přízeň vládců. Přemýšliví lidé, otřesení válkou, církev opouštěli, nebyla pro ně nijak přitažlivá.
Společnost byla 1. válkou otřesená, ale Ježíšovu učení a jeho Pokoji (šalom) neporozuměli.
Pokrok v mírovém soužití byl nedostatečný …
Za dvacet let vypukla další válka ...
Hitlera a fašisty lidé následovali více než Ježíše.

A pak se v tom strašném marasmu řada národů nechala svést dalším lživým mesianismem komunismu.
Jaké slovo má církev v dnešním světě?
Chabé, nedostatečné. Papežové se po staletí modlili za mír … Vyzývají nás k modlitbám za světový mír … Ale pokud nás modlitby nevedou k dalším činům a pokud se alespoň my křesťané „neobrátíme“ k Bohu podle Ježíše, budeme se stále potácet ve vlastním „odpadu“ (řečeno slušně).
Kdyby kardinálové zvolili Bergoglia místo Ratzingera, byla by církev jiná. Ale to žádný biskup neřekne nahlas – i kdyby si to myslel.

František se snaží, ale s mašinérií zkostnatělé církve nehne (podobně jako 2.vatikáský koncil).
Ano, mluví o úctě k přírodě, ale náš hlas zní se značným zpožděním (jako dříve v sociálních otázkách, náboženské svobodě, svobodě svědomí, atd).
Vidíme, podle čeho si lidé v mnoha zemích volí své politiky. 

Máme oprávněné obavy, že se naše společnost nenaučí rozlišovat pravdu od lži a naše civilizace může skončit.
„Nebojte se, nebude tak zle,“ říkají vždy zbabělci a hloupí. A někdy bylo hůř, než si kdo uměl představit.

Co z toho plyne pro nás?
Naše civilizace velice prospěla světu,  ale s Ježíšovým vedením bychom mohli pomoci sobě i světu mnohem více a rychleji.
Ale Ježíšovo poselství nedostatečně šíříme. Tak čteme i dnešní čtení z Ezechiela.

Před týdnem jsem říkal: „Pětina 21. století utekla,“ a my se podobáme kvočně sedící na sádrových podkladcích. 
Ale stále ještě máme šanci, že pokud se budeme zajímat o boží moudrost, bude nám i naším potomkům dobře.

K evangeliu.
Naše nedostatečnost Ježíšových učedníků se projevuje i v našich vztazích s nejbližšími.
Zůstáváme si vzájemně mnoho dlužni. Právem naříkáme nad morem rozpadu manželství. Nejvíce postižené jsou děti. V mnoha manželstvích se odehrává „studená válka“.

Ježíšův pokyn, jak si počínat, když máme za to, že druhý hřeší, jsme nepřijali ani doma v rodině, ani v církvi. Moudrý návod o třech krocích, jak se dobrat dobrého řešení sporů, jsme nepřivítali a nepřijali.

Ve světě „bez Boha“ má silnější ve všem pravdu. 
V Ježíšově království silný slouží slabšímu. (To neznamená, že si nechává štípat dříví na zádech. Ježíš nebyl slaboch, který jen ustupoval.)
Kdo by si nepřál dobré soužití s druhými?
(Naše civilizace se dohodla na dodržování Všeobecné deklarace lidských práv. Slušní lidé si k ní přidali slušnost a povinnosti, ale Ježíš nás zve do své, lepší společnosti (do božího království). V něm vládnou luxusní vztahy podle Ježíšova příkladu. 

Ježíš nám nabízí své vyučování. Jeho učedník neříká: „Nech si své nevyžádané rady.“ 

Ježíš nás vyučuje jak dosáhnout přívětivého soužití, aby nikdo nebyl škodný.
Ukazuje nám, co znamená „Jak byste chtěli, aby lidé jednali s vámi, tak vy jednejte s nimi.“

Pokyn: „Zhřeší-li tvůj bratr, jdi a pokárej ho mezi čtyřma očima …,“ patří do souboru pokynů k dobrému soužití:
 –	„Nepropadejte hněvu.“
 –	„Přinášíš-li svůj dar na bohoslužbu a tam se rozpomeneš, že tvůj bratr má něco proti tobě, jdi se nejprve smířit se svým bratrem; potom teprve přijď a přines svůj dar.“
 –	„Odpouštěj vždycky (sedmdesát sedmkrát).“
 –	„Kdo tě uhodí do pravé tváře, nastav mu i druhou.“
 –	„Pane, kolikrát mám odpustit svému bratru, když proti mně zhřeší? Snad až sedmkrát?“
 –	„Milujte své nepřátele.“
 –	„Budou-li vás pronásledovat v jednom městě, prchněte do jiného.“

V evangeliích máme zaznamenány jen tyto holé pokyny (pravidla), ale Ježíš se svými učedníky o těchto věcech pečlivě debatoval (podobně jako o slovech modlitby „Otče, náš“).

Kdo se o Ježíšovo myšlení nezajímá, snadno se stane slabochem, nehledajícím pravdu a zbabělcem, který nemá odvahu se včas postavit proti zlu. Mnohokrát se jen málo (nedostatečné množství) dokázalo rozeznat, že se blíží pohroma. 
Nebo prohlásí, že si Ježíš protiřečí – mám-li odpouštět, nemusím jít s provinilcem do konfrontace.
Mám-li nastavit druhou tvář, nemusím utíkat před zlem.

Kdo si přečte jen  Mt 6:12 a 18:21–22 (a nebude znát L 17:3–4),  neporozumí Ježíšovým radám.

(Ale ani apoštolové Ježíšovi úplně neporozuměli, řekli Ježíšovi zbožnou frázi: „Pane, dej nám více víry!“ L 17:5)

Kdo si nedá práci k porozumění slovům: „Milujte své nepřátele,“ pochopitelně řekne, že milovat nepřítele není schopen.

Nenaučili jsme se řešit spory s druhými podle Ježíše.
Církev pouze moralizuje a hlásá: „Bůh odměňuje dobré a zlé trestá. Vyzpovídáš-li se, bude ti odpuštěno. Pros P. Marii a všechny svaté o přímluvu, abys byl přijat do nebe.“

„Slepý vede slepého.“

Až Ježíši uvěříme, že je knížetem pokoje, který nás chce vyučit k příjemnému soužití s druhými, až se odvážíme poslechnout jej ve všem, budeme čím dál víc ochutnávat krásu jeho království už tady v pozemském životě.

Ježíš si jednou stýskal: „Nalezne Syn člověka víru na zemi, až přijde?“ (L 18:8)

Kdo Ježíši uvěří, že je schopen nás vyučit své lásce? Kdo je ochoten věnovat trochu času k porozumění Ježíšovým pokynům k řešení sporů a dobrému soužití?

„Nemám čas,“ říkáme a věnujeme se věcem, které nejsou nejdůležitější. A necháme se strašit politiky, hrozbami, které nejsou nejstrašnější: Západem, Východem, atomovou bombou, emigranty, muslimy, homosexuály. Lisabonskou smlouvou, koronavirem …

„Vám, svým přátelům, říkám: Nebojte se těch, kdo zabíjejí tělo, ale víc už vám udělat nemohou.“ (L 12:4)

Slyšíme-li dobrý vtip, objevíme-li něco pěného, získáme-li recept na dobré jídlo, rádi to šíříme dál. Ledacos umíme spravit. I ledasco.

„Nauč se rozpoznávat pravdu od lži,“ říká Ježíš. „Naučím tě rozlišovat lžiproroka od pravého proroka. Pomohu ti k vybudování sebe sama v ušlechtilou osobnost. Ukážu ti, jak budovat dobré vztahy s druhými, jak řešit spory, jak se pokusit z nepřátel udělat kamarády – někdy se to podaří. Nešiř neověřené zprávy. Nemlč ke zlu.
Nespokoj se s málem, nepluj s proudem, nespokojuj se jen s materielním bohatstvím, jen s módou, jen se zdravou výživou, jen s povrchní popularitou a pochvalou neupřímných, jen s přízní mocných a celebrit.
Budu ti žehnat a ty budeš požehnáním pro druhé.“

„Cokoliv si odpustíte na zemi, bude odpuštěno v nebi.
Cokoliv zůstane mezi vámi nevyřešeno, s tím přijdete před nebeskou bránu.
Co se nenaučíte tady na zemi, toho nebudete schopni v soužití s nebešťany.
Dojdete-li mezi vámi ke shodě, dojdete velikého požehnání od Otce nebeského.
Porozumíte-li Bohu – to je ve vašich možnostech – zažijete jeho velikou pomoc.
Budete-li mými učedníky, zakusíte mou přítomnost uprostřed vás.“

	2017
23. neděle v mezidobí       Ez 33:7–9       Ř 13:8–10       Mt 18:15–20       10. září 2017

Nedělní texty jsou opět velice obsáhlé a krásné. Každý, komu jsou drahé, se do nich může nořit. (Jejich přijetí do života vytváří jedinečnost naší osobní křesťanské kultury.)
O nedělích se věnujeme jen některým vybraným textům z evangelia. Je velice užitečné si během týdne alespoň pročíst texty mezi úryvkem minulé a následné neděle.

Velikost člověka není v bezhříšnosti, nikdo nejsme bez chyb. (Srov. 1 J 1:8) 
Důležité je, abychom po chybě hledali její příčinu a přemýšleli co udělat, abychom ji neopakovali.

K poznávání sebe sama a k sebevýchově Ježíšova učedníka mně nestačí jen mé svědomí. Nevidím si na nos ani na záda, potřebuji někoho, kdo mě laskavě upozorní na mé chyby.

Prorokovi a křesťanovi je od křtu svěřena prorocká služba. (Pozor, ne samopal.) 
Porozumět poslání strážného, vyžaduje určitou péči. Strážný (u nás kdysi ponocný) není policajt. 

Byl jsem na vojně mnohokrát jako strážný. Ten má povinnost použít zbraň proti narušiteli.
Ježíš je nejkrásnějším příkladem biblického „strážného“. Proti nikomu nezneužil svou moc a nepoužil násilí. 
Slova proroků byla (a jsou) varováním před nebezpečím (ne předpovídáním budoucnosti), pokud se Izraelité po varování neobrátili, katastrofa je postihla. 
Varování proroků jsou platná navždy. I minulé vědecké objevy (v medicíně, hygieně, technice …) jsme přijali do našeho života. 
Čtení z Ezechiela není méně důležité než Ježíšova slova o odpovědnosti za zlo okolo nás. Příliš dlouho jsme nečetli hebrejskou Bibli. Prorockým textům dlužíme pozornost.

Naváží-li se někdo do křesťanů, že jsme věnovali málo péče chudým a poníženým, nejprve se jej ptám, která jiná společnost pro ně udělala více než Ježíšovo učení a jeho učedníci. A pak přiznám, že jsme měli vykonat mnohem více… 

Je pravda, že například my, chlapi, se nestydíme přít o malicherné věci mezi sebou, místo toho, abychom se zastávali ponižovaných. Z lenosti a zbabělosti okřikujeme zbožnými frázemi ty, kteří proti nespravedlnostem a nešvarům vystupují. Kam se na naše ženy hrabeme!

Nemáme mlčet ke zlu. Ježíšovy tři instance k nalezení zla a nápravě jsou geniální.
Ježíšova slova: „Zhřeší-li tvůj bratr, jdi nejprve za ním …“, zabraňují nactiutrhání a pomluvě.
Každá strana je povinna vyslechnout druhého a dopřát mu možnost obhajoby. Aby se rozpoznal omyl, pomluva a byla nejen nalezena spravedlnost, ale i náprava.
U „církevního soudu“ je nutné jednat podle Ježíšových pravidel.
Milosrdenství není na úkor spravedlnosti. Ale je základním motivem v soužití. Bez vzájemného odpouštění se neobejdeme a do nebe nevstoupíme.
Ani židům nestačí Desatero, denně opakují Boží slova: „Jsem Hospodin, Hospodin, Bůh milosrdný a milostivý, shovívaný, velmi laskavý a věrný,“ (Ex 34:6) – modlitba je především nasloucháním.

V evangeliích můžeme vyčíst, jak je Ježíš taktní, s jak vytříbeným citem napomíná druhé a zve je k nápravě.
Milosrdenství je jeho jménem. K milosrdenství nás vede skrze své milosrdenství.
Srov. Mt 5:23–26; Lk 17:3–4; sami si vzpomenete na další texty.
Ježíš příliš horlivé a tvrdé napomínače druhých varuje, aby si všimli trámu ve svém oku. 

Chci žít a jednat s druhými dobře, ale ne vždy se mi to daří. Proto potřebujeme druhé, aby nás laskavě „překoukli“. Přiznat si chybu, omluvit se druhým není nad lidské síly.
Na sobě můžeme dětem ukázat svou snahu o vlastní spravedlnost a ovoce milosrdenství.

Co znamená modlit se v Ježíšově jménu – známe.
Naši úroveň Ježíšových učedníků si můžeme ověřit podle vyslyšení našich proseb.

K druhému čtení.
Opravme si slovo přikázání.
Opravme si v Bibli slovo zákon. Naše překlady používají slovo zákon, jak pro Tóru (boží slovo – sloužící životu) i pro „tradici otců“ (svévolný „plot okolo Tóry“ které život utiskují a škrtí) a tak matou lidi.
„Naplněním slova božího (Tóry) je tedy láska.“

V Ježíši je slovo boží vrchovatě naplněno. Jeho milosrdenství je i naším programem i cílem. Usilujeme-li o Ježíšovu spravedlnost a milosrdenství, pak Ježíš přebývá uprostřed nás.

Nic si nenalhávejme, do jaké míry jsme spravedliví a milosrdní podle Ježíše, do takové míry je Ježíš uprostřed nás.

	2014
23. neděle v mezidobí       Ez 33:7–9       Ř 13:8–10       Mt 18:15–20       7. září 2014

Až do 2. vatikánského koncilu se v katolických kostelích Ezechielův text „o strážném poslání proroka“ nečetl. 
Nemáme to „v krvi“. Uvidíme, co z něj tento týden vytěžíme.
Strážný má ze svého – vyvýšeného stanoviště – bdít nad bezpečností lidí (hrady měly strážní věž, hlásku, města alespoň kostelní věž, na lodi byl hlásný v koši na stěžni).
Máme vyvýšené postavení, Bůh nás přijal do „výběrové“ školy (židé si vybírají svého rabína, ale Ježíš volí své učedníky!). Učí nás rozpoznávat spravedlnost od nespravedlnosti. Za toto vyučování jsme odpovědní. Kdo se neučí, kdo nevaruje, je spoluodpovědný za neštěstí. 

V žalmu dnešní neděle opakujeme: „ …nezatvrzujte svá srdce.“
Slovo Boží je srozumitelné. Nemůžeme už říci: „Nikdy jsme to neslyšeli.“, nemůžeme říci: „Nerozuměli jsme.“, máme se ptát. 

K druhému čtení. 	
Dopravní předpisy můžeme převést na jednoho jmenovatele: „Jezdi bezpečně a ohleduplně.“ Dopravní předpisy pak podrobněji ukazují, co to znamená.
Ježíš všechna „přikázání“ (pravidla soužití) převedl na jednoho jmenovatele: „Miluj Boha a bližního.“
Pavel to říká podobně.

Dnešní úryvek evangelia ukazuje jedno z Ježíšových pravidel. Jeho pravidla pro soužití v božím království jsou jednoduchá a jasná.

Nemáme mlčet ke zlu.
Nemáme být udavači, nejsme policisté ani detektivové. Ale jsme v nějaké míře odpovědní za druhé.
Biskup je dohlížitel, ale ne dráb nebo bachař, má dohlížet na to, aby těm, kterým má sloužit, nic nechybělo.
Každému z nás byl někdo svěřen.

Přikázání o vytýkání chyb hezky říkáme: „o bratrském napomínání“.
Patři k němu i další přikázání k vyříkávání si sporů a o odpouštění. 

Na druhých vidíme chyby dříve a snadněji než na sobě. Sami si často ani nevidíme na špičku nosu, proto nutně potřebujeme pohled druhého. Začínat máme od sebe. Vidím-li chybu druhého, mám se ptát, zda-li nejednám podobně (třeba i v menší míře – na sebe máme být přísnější než na druhé).
Ježíš nás nabádá, abychom nemlčeli ke zlu, stávali bychom se spolupachateli zla.
Ježíš nás ale také učí, že máme druhého upozorňovat na jeho selhání pokorně, s vědomím, že sám jsem hříšníkem. Máme si počínat tak jemně, jako když vytahujeme někomu smítko z oka.
Sebejisté horlivce Ježíš krotí: „Vytrhni nejprve trám ze svého oka, abys dobře viděl třísku v oku svého bratra…“

Naše hříšnost nás ale nevyvazuje z povinnosti bratrsky upozornit bližního na jeho chybu.
Řešení je jednoduché a elegantní: mám nejprve rychle pohnout s nějakým svým vážným selháním (alespoň se rázně a konkrétně rozhodnout k vlastní nápravě) a pak – bez otálení – mám pokorně přijít za bratrem, který chybil. Tak „zabijeme dvě mouchy jednou ranou“.

Ježíšova pravidla jsou moudrá. Jsme omylní a svévolní, ale Bůh nám nabízí řešení: milosrdenství a odpuštění. Nepřipravujme se o něj. 

Za přesně daných podmínek (ne nedostupných) se nám milosrdenství může dostat a za stejných podmínek je máme poskytovat těm, kteří se provinili proti nám.

V našich sporech nemusíme mít my vždy pravdu, proto Ježíš k hledání pravdy ustanovil tři kola. Nejsme-li schopni dojít k řešení a k domluvě mezi čtyřma očima, má každá ze sporných stran možnost dvojího odvolání.
Do jaké míry jsme užívání tohoto Ježíšova přikázání (pravidla) naučili své děti, vnuky, podřízené v církvi?

Přikázání se týkají: každého z nás, soužití v rodině a odpovědnosti za společnost.

Říkáme si, kdy je manželství křesťanské? Nestačí jen křest obou manželů a svatba v kostele, manželství se stává křesťanským, jestli oba přijmou Ježíše za Přítele, za Učitele moudrosti a Mistra života.
Už před svatbou je třeba se na dodržování Ježíšových pravidel dohodnout: „Hledám partnera, který na ně rád přistoupí, neznám nic moudřejšího.“
Máme-li chřipku, vezmeme si lék, pijeme horký čaj, vypotíme se.
Nepomůže-li to, jdeme za svým lékařem.
Nepomůže-li to, jdeme do nemocnice.
Už před svatbou je dobré si říci, za kým půjdeme, až některý spor nedokážeme vyřešit mezi čtyřma očima.
Kdybychom se Ježíšovými pravidly řídili už při prvních nedorozuměních, když ještě máme dost dobré vůle, mnoha trápením bychom se v manželství vyhnuli.
„Jsi už potřetí opilý …“, „Utrácíš společné peníze …“, „Neumíš se omluvit …“ „Co s tím budeme dělat? Dohodli jsme si dodržování Ježíšových pravidel.“
Kdo je dodržovat nechce, kdo odmítá druhého vyslechnout, aby se obhájil, kdo není ochoten podstoupit uvedené tři kroky k nalezení pravdy, ať je ti jako pohan nebo kolaborant (kolaboruje, spolupracuje se zlým). Odmítá křesťanský způsob manželství, ke kterému se zavázal.
Jenže my jsme přijali manželství jako zakutí galejníka do želez.
Tuším, že němečtí nacisté, kdesi svázali vězně po dvou k sobě, jednoho z každé dvojice zastřelili a všechny pak svrhli do řeky (ušetřili polovinu nábojů). Mrtví stáhli pod vodu živé.
My podobně svazujeme ruce manželům, i těm, kteří žijí s „manželskou mrtvolou“.
Slušnějšímu partnerovi poradíme: „Obětuj své trápení Bohu.“
(Ale když někteří učedníci Ježíše opustili, Ježíš je nedržel.)

Podobně lidi, kteří jsou přiskřípnutí církevními představenými, vybízíme, aby se „pokořili“.
Arcibiskupovi R. Bezákovi radí kolegové, aby uznal svou vinu a poprosil za odpuštění – přesto, že mu údajná vina nebyla sdělena. Nemá možnost se odvolat k nezávislému soudu. 

Zpovídáme se ze všelijakých prkotin, ale nevyznáváme, že nedodržujeme Ježíšovo přikázání o pravidlech k řešení vzájemných sporů!

Před týdnem jsme si říkali, že se špinavé prádlo má prát doma. Vyprané prádlo na prádelních šňůrách je dobrou vizitkou.
Ti, co se do praní nehrnou, obtěžují druhé …
Podivíni, zakramařující svá obydlí, bývají ještě víc na obtíž. (Mám s tím osobní zkušenost na dvou farách.) Někdy nepořádek přesáhne únosnou mez a pak musí nastoupit určitá moc, která předejde šíření nákazy.
Hygiena patří ke kultuře. I hygiena sociální, duševní a duchovní. Ježíš na to nezapomněl.
Církev má ve své ústavě prohlášení, že je „stále se reformující“. Nemá být vetešnictvím ani skanzenem. Jestli se včas nepere špinavé prádlo doma, pak je třeba na ohrožující nákazu upozornit, i když se o tom dozví veřejnost. Máme přece zkušenost se slovem proroků i s Ježíšovými slovy: „Pravda vás osvobodí.“
Zdraví společnosti má přednost před ostudou.

Ježíš na vlastní kůži zažil jak nespravedlivá nařčení a pomluvy působí. Nenávist ho dostala až na popraviště.
(Velekněží Ježíšův případ dokonce zpolitizovali, obžalovaného předali Pilátovi a umyli si ruce.)
Ježíšovi byl řádný soudní proces upřen. Proto na tuto možnost tolik dbá.

Ježíš nás nebere někam do kláštera, máme žít ve společnosti. Máme povinnost se vyjadřovat také k ohrožení společnosti.
Ze strachu, čteme Ezechielova slova jen v bezpečí kostelních zdí.
Naši politici matou lidi. Teď jen straší, jaké ekonomické dopady budou mít sankce proti Rusku.
Mír něco stojí. (Vzpomínáte, jak nám komunisté otloukali o hlavu tvrzení, že sv. Václav platil Němcům vazalské poplatky?) Válka ale stojí mnohem více než mír.
Naši představení mlčí. 
Ale my jsme přece vzděláváni Hospodinem a Ježíšem k rozpoznávání dobra a zla, spravedlnosti a nespravedlnosti. Ezechielův text o strážném poslání proroka se nás týká.
Kdo se vzdělává u Hospodina, tomu hrozí menší nebezpečí omylů, než tomu, který se spoléhá jen na vlastní moudrost nebo na média.
Najde se dnes – v době války na Ukrajině – nový biskup Galen? 

Podruhé (za 14 dní) slyšíme Ježíšovu větu: „Všecko, co svážete (nebo rozvážete) na zemi, bude svázáno (nebo rozvázáno) v nebi.“
Co ta slova znamenají? (Říkali jsme si, že nám je svěřena určitá správa, co řeknou rodiče, úředníci, to platí. Co řekne president, má velikou váhu. Co řekneme my – představení v církvi, má velikou váhu. Ale i ze svých slov se budeme zodpovídat před Bohem. To není vyhrožování.

Protože si v našich modlitbách tvrdohlavě udržujeme své pohanské představy, odkýváme zase i Ježíšova slova o modlitbách z dnešního úryvku.
Každou chvíli někdo vyzývá, abychom na nějaký vážný úmysl sloužili mše, postili se a modlili.
Opět nás někdo takto vyzýval kvůli míru na Ukrajině.
Ptám se: „Vy to neděláte? My přes půl roku.“
Modlíme se za důležité věci, za naše manželství, za děti, za nová kněžská povolání, za mír …
Ale naše modlitby nefungují tak, jak Ježíš říká.
Proč?
Copak se lidé málo modlili za války?
S Janem Pavlem II. jsme se úpěnlivě modlili za mír v Jugoslávii …
Přesto byla strašná válka.
Neptáme se, zda při modlitbě dodržujeme Ježíšovy podmínky.
Neptáme se, co znamená: „sejít se, modlit se v Ježíšově jménu“. 

Místo hledání si raději lžeme do vlastní kapsy. Liška ve známé bajce, když nedosáhla na hrozny, nesháněla žebřík, ale přesvědčovala sama sebe, že jsou hrozny kyselé..
Můžeme prohlásit, že když mír v Jugoslávii nenastal, že nebyl v Božím plánu? Že to nebyla Boží vůle?
Jsme zbabělí, bojíme se ptát (proto říkám, že hloupost je zaviněným hříchem), raději prohlásíme: „To je tajemství“. Jako ta liška: „Hrozny jsou kyselé.“
Chyba určitě není v malém množství našich modliteb. Ježíš přece říká: „Při modlitbě nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“ (Mt 6:7–8)

Do poctivého a pečlivého vzdělávání v Písmu se nehrneme. Raději si po přečtení evangelia při bohoslužbě necháváme žehnat evangeliářem. Našim kazatelům dovolíme kázat o všem možném, ale na porozumění Písmu se jich neptáme. Doma se ke slovu božímu nevracíme. Pak se nedivme, že se nám nedaří. Jsme světu platní jako mrtvému zimník.

„Člověče, ustanovuji tě strážcem izraelského domu. Uslyšíš-li z mých úst slovo, vyřídíš lidem mé varování …!“

	2011
23. neděle v mezidobí       Ez 33:7–9       Ř 13:8–10       Mt 18:15–20       4. září 2011

Úryvky evangelia minulých dvou nedělí nám připomněly, že k životu potřebujeme pochvalu i laskavou kritiku. 

Dobrý život společnosti stojí a padá se spravedlností.
Jenže každá kultura má poněkud jiná pravidla spravedlnosti.
Naše společnost má nedostatečné zákony – každou chvíli kritizujeme (právem) veliké nešvary.
Ale naše společnost se neshoduje na tom, co je dobré a co je špatné, má nedokonalé zákony a není schopna postihovat viníky.
Řada politiků nechce nebo není schopna pečovat o veřejné blaho, jde jim o vlastní prospěch.

Boží království je uspořádáno na jiné spravedlnosti a má jiné možnosti.
Jsme vyučováni (nejen „Mojžíšem“, ale samotným Ježíšem) rozeznávat, co je dobré a co špatné, spravedlivé a nespravedlivé.
(Na Ježíšově životě vidíme, že je možné v porušeném světě žít svobodně, spravedlivě, čestně a obětavě.)
Svobodně a rádi jsme tato pravidla k soužití přijali jako velikou moudrost a vymoženost.
Něco takového nám stát není schopen ani nabídnout, natož zařídit a vymáhat. 
My sami je chceme dodržovat a díky svědomí je sami na sobě chceme vymáhat. (Státní – vnější postih je drahý a nedokonalý.) 

Kdo nechce pravidla soužití božího království dodržovat, sám se vylučuje z boží rodiny. Bude „spát pod mostem“. Podle své potřeby si volíme: „Buď chleba s máslem, nebo suchý chleba s cigaretou“. 

Můžeme svobodně žít v luxusu přátelství Boha a božích dětí. 

Židovské děti procházejí ve 13 letech zkouškou dospělosti. Veřejně čtou v synagóze z Tóry. Nejde jen o předčítání. Od pěti let se učily rozeznávat dobro a zlo, spravedlnost od nespravedlnosti a pravidla budování vztahů. Znají „přikázání“ a přijímají odpovědnost za sebe. 
Otec děkuje Bohu za to, že své dítě dovedl k rozlišování dobrého a zlého a k jeho vlastní odpovědnosti. 

K 1. četní:
Má-li dítě v ruce nůž nebo nůžky, vezmeme mu je. Ukazuje-li nám někdo nasbírané houby a má v košíku muchomůrku zelenou, upozorníme ho na její jedovatost.
Prorocká služba přijímá odpovědnost za druhé.
Při křtu jsme přijali prorockou službu (svědčit o Bohu, zastávat se ho, hájit boží spravedlnost – především v sobě (proti vlastní svévoli, zbabělosti a lenosti) a pak mezi jinými.
Je k dalšímu hledání – nad dalšími místy Písma o této věci a v rozpravě s druhými (sám nejsem dost chytrý), kdy a jak jednat. 

V Evangeliu o zdvořilém napomínání druhého nečteme poprvé.
Lumpárny ve společnosti a ty, kteří jí vedou, nestatečně kritizujeme (mnoho pro zlepšení neděláme). Jistě, těžko ovlivňovat druhé.
Ale nikdo nám nebrání v ovlivňování sebe sama.
Kolik je mezi námi křesťany pomluv. Nahoře i dole.

Přeme se o všelijaké hlouposti „kolik klečet a jak spínat ruce“, ale Ježíšova přikázání nedodržujeme. Představme si, že bychom se řídili Ježíšovým přikázáním jak jednat, když druhý dělá něco špatného.
Rozkřiklo by se, že jsme společností, ve které se nepomlouvá.
Na to nepotřebujeme pastýřský list biskupa. Slovo Ježíšovo by nám mělo stačit.
Říkali jsme si, na jaké Skále Ježíš postavil svou církev: Ne na křehkosti Petra, ne na chybujícím člověku, ne na úřadu, ale na Petrově životním vyznávání Ježíše jako Mesiáše Syna Božího. Na poslouchání Ježíšových přikázání, na následování Ježíše.
Ježíš nikoho nepomlouvá. Vybízí nás k čestnému, poctivému, rovnému a pokornému jednání (pokorný ví, že je chybujícím).
Nepomůže-li naše upozornění druhého na jeho chybu (můžeme se také mýlit), máme si vybrat dvě nebo tři osobnosti a znovu se pokusit druhého získat pro dobro. 

Potřebujeme se naučit, laskavě se vzájemně upozorňovat na naše chyby.
Paní Dr. Jiřina Prekopová, říká: „Jestli se náš adolescent (nebo i starší dítě) řítí do nějakého neštěstí, máme si s ním sednout ke stolu a vážně jej varovat. Jednou!!“
Mluvili jsme o tom v rodině před devatenáctiletou a sedmnáctiletou dcerou. Ty pravily: „Rodiče, prosíme vás, neříkejte nám to jen jednou, ale nejméně desetkrát.“

Prosíme my své blízké: „Pro milosrdenství Boží vás prosíme, upozorňujte mě na moje chyby!“?

Jsme ochotni hledat s druhými pravdu?
To není úplně jednoduché, ani jedna strana není neomylná.

Ježíš počítá s druhým a třetím kolem.
Třetí kolo je soud církve. Ovšem, podle Ježíšových pravidel.
Janu Husovi, ani Martinu Lutherovi se nedostalo soudu podle Ježíšových pravidel.
Oba byli rehabilitováni.
To ovšem znamená, že ti, kteří je soudili, opovážlivě soudili.

Svázat a rozvázat jsou rabínské výrazy.
Uvedu jednoduchý příklad, někdy se naše vztahy zašmodrchají jako klubko provázku. Buď to zašmodrchané rozpleteme, nebo je provázek těžko použitelný.
Pokažené, nemocné vztahy mohou napravit jen ti, kterých se to týká. Nikdo jiný. Bůh nepřesvědčil Hitlery ani nafoukaného partnera, tátu. Nemám-li dobrou vůli, nehne se mnou ani Bůh. Smíříme-li se, můžeme dál žít v boží rodině.

Neplatí automaticky, že když se s druhými modlíme, je to už v Ježíšově jménu.
Kontrolu máme hned uvedenou – zdali jsou (zda mohou být) naše modlitby vyslyšeny.

	2008
23. neděle v mezidobí       Ez 33:7–9       Ř 13:8–10       Mt 18:15–20       7. září 2008

Nespravedlnost se kdysi řešila mstou. Bývala neúprosná, „za život sto životů, za oko sto ok“.
Starozákonní příkaz oko za oko byl ohromným pokrokem. 
Přikázání Izraele byla na vysoké úrovni. 

Krýt zlo, i jen mlčet ke zlu, je spoluvinou.

Izraelité dobře věděli o Boží štědrosti a péčí, proto nadšeně přijali smlouvu o přátelství. 
Ježíš obdarovává Nový Izrael dalšími dary.
Mimochodem: „V čem je výhodné být křesťanem?“ 

K bohatství božího království patří, jak starozákonní přísliby, tak i přísliby Ježíše. Ale i my jsme kývli na Ježíšův způsob jednání: „Bůh nás má rád, jsme u něj doma – proto i my se mezi sebou snažíme být k sobě upřímní, přející, ochotní … odpovědní jeden za druhého.
Nebudeme pomlouvat, donášet a udávat. (Ďábel je pomlouvač, donašeč, udavač, šiřitel rozbrojů).
Má-li někdo něco proti druhému, běž si to s ním vyříkat. 
Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho mezi čtyřma očima.
Dá-li si od tebe říct, získal jsi svého bratra.
Nedohodnete-li se, je třeba to řešit v druhém, případně ve třetím kole.“
Každý totiž má právo dostat možnost se obhájit.
Každý má povinnost vyslechnout druhého.
Obě strany mají spolu jednat s vzájemnou úctou (víme, že to někdy vyžaduje dlouhého zpracovávání v modlitbě – v rozhovoru s Bohem).

Kdekdo si myslí, jak je zbožní, kdekdo je ochoten obětovat své utrpení dokonce za druhé, ale k dodržování Ježíšova přikázání se nezná.
Pak se nedivme, že nám nefungují přísliby Boha.

To, co říkám, myslím velice pokorně. Víte, že čas od času veřejně přiznávám, že se mi nedaří vždy jednat podle božího slova.
Moje povinnost je říkat, jak máme jednat podle Ježíše. Netvrdím, že už všechno zvládám, ale nemohu neříkat, jak to má podle Ježíše být.
Naše maminka nám říkávala: „Děti, prosím vás, neberte si příklad z toho, co my s tatínkem neděláme správně“.
I mě Ježíšovo slovo usvědčuje z pochybení jako každého jiného. Na mě, stejně jako na druhé, se vztahuje Ježíšovo slovo: „Nebude-li vaše spravedlnost o mnoho přesahovat spravedlnost zákoníků a farizeů, jistě nevejdete do království nebeského“. (Mt 5:20)

Když hubujeme na poměry, většinou nám vadí chyby druhých. Ne už tolik naše chyby.
Ježíš nás učí: „Vytrhni nejprve trám ze svého oka, abys dobře viděl třísku v oku svého bratra…“ – ale to neznamená, že mě moje chyby zabavují povinnosti, abych vystoupil proti zlu.
Naopak, moje povinnost nemlčet ke zlu druhého mě má dotlačit k tomu, abych sám tím více pracoval na sobě.
V božím království to není tak, že já pomlčím o tvých krádežích, a ty se budeš tvářit, že nevíš o mých záletech. To jsou pravidla mafie, ale ne Ježíšovy rodiny.

Povinnost nemlčet ke zlu, má ovšem jít ruku v ruce s povinností odpouštět. 
Jen tak dojdeme k vyplnění Ježíšova přání: „Aby jedno byli“.
Každou bohoslužbu si podáváme ruce s přáním Pokoje. 

Přijetí Ježíšova životního stylu je velikým dobrodiním.
Ježíš nás zve k ušlechtilosti a k vysoké úrovni jednání.
Vždy jsem si přál vidět, jak – v nejrůznějších situacích – jedná šlechtic. Evangelia nám ukazují Ježíše v nejnáročnějších situacích, můžeme od něj mnoho odkoukat.
Opět připomenu, že Ježíš nepřichází jako nadnesený zákonodárce nebo povýšený Soudce, ale jako Přítel a Lékař (který nás nejprve jednou rukou objímá, druhou hojí naše rány a staví nás na nohy.)

I pohané usilují o čestný a soucitný život, který nese podivuhodné ovoce, ale my máme navíc Ježíšovo osobní přátelství a možnost být obdarováni jeho Duchem.

Přestavte si, že někdo špatně jedná. Čím déle se to nechá bez povšimnutí, tím hůř se to napravuje.
Lidová zbožnost radí:
„Nastav druhou tvář“.
„Miluj i nepřítele“.
„Žena má zástěru proto, aby vše přikryla.“
„Máme 77x odpouštět“.
To je špatný postup! Nerozumíme Písmu a máme v tom nepořádek.
Potřebujeme se naučit správnému postupu z Písma!

Násilí, jakákoliv závislost (gamblerství, alkoholismus …), život ve lži, krádeže, nevěry, spory, války, to vše někde začalo a někdo k tomu dal příležitost.
Jedno manželství začalo velikou zamilovaností. Ale mužský pil. Manželka si myslela, že přestane pít, jak sliboval. Pak se přidalo lhaní, zatajování části výplaty, násilí…
Ohýbala hlavu, starala se o něj, uklízela zvratky, prala mu, spala s ním – až jednou zase přišel z hospody, urážel ji, ponižoval jí, napadl ji.
Na stole ležel nůž. Ženu za minulého režimu odsoudili na 12 let vězení.
Znám mnoho jiných, které se udřou a uponižují k smrti.

Když některá odejde z domu, většinou ji i její příbuzenstvo odsoudí. „Slibovala, že ponese se svým mužem vše dobré i zlé, nebo ne?“
Protože zbabělec neřekne: „Pane švagře, a kde je to, cos sliboval ty? Sliboval si, že svou ženu budeš mít rád jako Kristus.“
Celou dobu její bratři zbaběle mlčeli a pak ji opět zbaběle odsoudí.
Mimochodem, víte, kdo takovou ženskou odsoudí nejtvrději? Ženy podobného osudu, které ale neměly odvahu se vzepřít.

Se zlem ve světovém měřítku je to podobné. Stalin, Hitler, Brežněv, Miloševič a Putin nechávají ve velkém vraždit lidi a někteří presidenti a někteří církevní funkcionáři jim podávají ruce a zbaběle tvrdí, že zachraňují mír.

Mlčet ke zlu je hříchem.
Už malé děti učíme, že žijeme nejen ve své rodině doma, ale také v rodině církve. Učíme je, že cokoliv uděláme – dobrého nebo špatného – má široký dopad.
Víme, co nám lidé předhazují. Že se ze svých hříchů vyzpovídáme, aniž napravíme škodu a chodíme, jakoby se nic nestalo.
Ježíš tvrdí: „Když tvůj bratr zhřeší, neodkládej rozhovor s ním. Běž za ním a laskavě a pevně mu řekni, co vidíš špatného na jeho jednání. Buď se obhájí nebo uzná chybu.
Nedomluvíte-li se, je třeba jít do druhého kola jednání. Vyberte si dvě osobnosti, na kterých se oba shodnete, že to jsou uvážliví a spravedliví lidé. Pokud nedojde k porozumění, je nutné! podstoupit třetí kolo jednání.
Muslimové a židé uznávají své náboženské autority. Židé jsou navíc vzděláváni, aby byly sami schopni kontrolovat rozhodnutí podle pravidel z Písma.
Kdo nepřijímá tato pravidla, vylučuje se z rodiny Boží. Ježíš říká: „Neodpovídejte mu na pozdrav, nepodávejte mu ruku, nesedejte si s ním ke stolu, nedávejte mu práci a nic od něj nepřijímejte. Nezavaďte o něj ani pohledem.“ (To je tvrdý a účinný postih.
Jenže my jsme si to ani nezavedli. Raději provozujeme zbožnost podle svého vkusu.)
„Ale pravdu s ním hledejte pokorně, vědomi si svých vlastních chyb. Pokud viník hledá pravdu, uzná chybu, prosí o odpuštění a snaží se napravit způsobenou nespravedlnost – pomožte mu. Odpusťte mu. A nastavte mu svou tvář – k bratrskému políbení.

To, co si vyříkáte a odpustíte, bude respektováno na nebi.
Odpustíš-li podle pravidel svému bratu (splnil-li provinilec podmínky k odpuštění podle Boha), rozvážete-li správně něco na zemi – pak to bude respektováno na nebi a nikdo už nebude provinilci nikdy nic vyčítat.“
	24. neděle v mezidobí

	2020
24. neděle v mezidobí       Sir 27:33–28:9       Ř 14:7–9       Mt 18:21–35       13. září 2020

Na biblické hodině jsme se vraceli k Ježíšovým pravidlům pro soužití v božím království (o kterých jsem psal v Poznámkách z minulé neděle). Dohodli jsme se, že o nich budeme spolu mluvit, abychom jim porozuměli (i Ježíš o nich s učedníky vedl rozpravu).

Pro Ježíšova učedníka je podstatná touha po poznání a ochota učit se.
Zakoušíme lásku Boha a druhých lidí. Stojíme o Boží výchovu, usilujeme o sebevýchovu, chceme se naučit láskyplnému jednání.
Prosíme Boha i lidi: „Říkej mně, co mohu dělat lépe, v čem se mýlím nebo dělám chybu.“
Kdo s námi jedná ohleduplně podle Ježíšových pravidel, kdo nás upozorňuje (pokorně a laskavě), na naše chyby,  tomu poděkujeme a nebudeme ho okřikovat: „Nestojím o tvé nevyžádané rady.“ (Vděčnost k milujícím, životní zkušenosti a psychologické poznání nám k tomu pomáhají.)

K prvnímu čtení.
Nepřehlédněme, že už Hebrejská Bible mluví o milosrdném Bohu a k milosrdenství vůči lidem nás vede.

Spravedlivý hněv může být ctností (srov. Mt 21:12n), ale sám Ježíš nás varuje před nebezpečím hněvu nespravedlivého, ten snadno přerůstá v pomstu: „Kdo se hněvá na svého bratra, bude vydán …“ (Mt 5:22)

„Kolikrát mám odpustit druhému?“ ptal se (i za nás) Petr.
V evangeliu podle Lukáše je řečeno: „Pokaždé, když tě provinilec o odpuštění upřímně prosí.“ (L 17:3–4)
Matouš uvádí skvělé podobenství o odpouštění v nebeském království.
Kdo chce do božího království patřit, vydal se k následování Ježíše.

Odpuštění je velkorysým činem. Víme, jak k němu dochází.
Už jako děti jsme si někdy ublížili. Výzva rodiče k napadenému: „Tak mu odpusť, jsi starší a rozumnější,“ nepomáhá. Až když maminka vezme plačící děcko do náruče a dá mu bonbón – až když ho obdaruje – přiloží na jeho ránu sladkou náplast – až pak je zraněný schopen útočníkovi odpustit.
Klíčem ke smilování se nad viníkem je naše poznání Boží štědrosti a jeho milosrdenství k nám. Dlužník jsem já. Král z podobenství je obrazem milosrdného a velkorysého Boha, který každého z nás dlužníků ohromě obdarovává a odpouští nám. Kdo to nahlédne, je schopen odpouštění – a roste do podoby Boha.
(Nepřehlédněme, že i někteří lidé nekosteloví jsou velkorysí a odpouštějí druhým.)

Pro každého platí, že dar odpuštění můžeme obdržet, pokud splníme podmínky dané Bohem: uznat vinu, požádat o odpuštění a usilovat o nápravu.
Kdysi jsem estébákům rozhořčeně vytýkal jejich kruté jednání s jistou ženou. Drze pravili: „Tak nám to odpusťte, jste křesťané.“

Odpuštění podle Ježíše nemá být slabošské. Přijali jsme určitý díl odpovědnosti za druhé a za zlo ve světě. Nedělejme ctnost ze zbabělého mlčení ke zlu (ke strašnému násilí dochází právě ze lhostejnosti a zbabělosti mnohých). Mlčící je spoluviníkem. (Proto: „Když tvůj bratr zhřeší, pokárej ho …“)

Někdo odpouští snadno, někdo těžce, podle povahy. A podle blahých nebo neblahých zkušeností s lidmi. Někomu se rány hojí lehce, jinému dlouho.

Z Modlitby Páně jsme přijali prosbu: „Otče, odpusť nám naše dluhy.“ Rozumíme tomu, přijímáme odpovědnost nejen za svá selhání, ale také za své dluhy: „Neučinil jsem, co bylo v mých možnostech.“

Ježíš k tomu říká: „Učiníte-li všechno, co vám bylo přikázáno, řekněte: `Jsme jenom služebníci neužiteční, vykonali jsme jen to, co nám bylo řečeno.´“ (L 17:10) 

Ježíš nás pozval do krásných vztahů (v manželství i mezi jeho učedníky). Usilujeme o výchovu sebe sama i o výchovu s druhými. Ježíš nás učí příjemnému jednání. Máme vonět po Bohu.

Abychom se dobře snášeli, potřebujeme své spory vyříkávat, odpouštět a napravovat.

Pravidla Ježíšových učedníků pro soužití si máme promyslet tak, aby spolu ladila:

Nebudeš mlčet ke zlu a ke lži.
(Nepřidáš se k většině, páchá-li zlo. Nebudeš vypovídat ve sporu s ohledem na většinu a převracet právo.

 1.	„Když tvůj bratr zhřeší, (včas) ho pokárej mezi čtyřma očima, abys získal svého bratra (nedá-li si říci …)“
Ježíšův učedník ví, že není neomylný. Počítá s tím, že se v hodnocení druhého může mýlit. Vícekrát jsem nevěděl, že dělám chybu. Proto Ježíš hledání pravdy o vině a nevině jistí třemi koly rozpravy (když se nedohodnete vy dva, přiberte si několik nestranných a moudrých osobností, nedoberete-li se výsledku na podruhé, řešte to v místní církvi). 

 2.	„Máte-li mezi sebou závažný spor, nechoď na bohoslužbu. (Bůh tě nebude obsluhovat, nepros ho o pomoc, dokud se nepokusíš spor vyřešit.)“ To je silná stimulace – pokud jsme objevili bohatství daru služby boží. Ježíšův učedník na tato pravidla přistoupil, je to v naší smlouvě s Ježíšem.
Neděláme-li to, naše učednictví se zastavuje a neroste. Neřešíme dovednost vyřešit spor, dobrat se nového poznání, odstranit překážku z cesty. Dokážeme-li spor vyřešit, otevíráme se dalším darům od Boha, naše umění dobrého soužit roste. (Říkáme si, že pozemský život a zvláště manželství je přípravou do nebe. Do nebe může vstoupit jen ten, kdo je schopen porozumění a spolupráce se všemi. Tyto dovednosti za nás nikdo neudělá a nezískáme je bez práce na sobě.)

 3.	„Když tě někdo uhodí do tváře“ – jednej podle 1. pravidla, dá-li si bratr říci, získal jsi ho – nastav mu druhou tvář k políbení.

 4.	„Odpouštěj sedmdesát sedmkrát.“
Všechno se teprve učíme. Kojeňátko neví co je to milovat druhého, je pouze závislé na matce, až později – skrze laskavé jednání dospělých – v něm začíná růst láska.
Projevy lásky nás ovlivňují a uzdravují, ale neuzdravené křivdy se v nás hromadí a při dalším zranění začnou v paměti všechny bolet.
Uznání své chyby je velmi dobrým činem. Měnit sama sebe je náročné, protože zbavit se špatné rekce dá práci a vyžaduje to čas. Vytvoření nového návyku trvá tři měsíce – pokud se snažím. Rozhodnu-li se něco nedělat, řeknu to druhému a zároveň ho poprosím, aby měl se mnou trpělivost a poskytl mi ke změně patřičný čas. „Prosím tě, upozorňuj mě na tuto chybu, nebudu se za tvé upozornění na tebe zlobit. Znovu tě poprosím o odpuštění a poděkuji ti, že jsi ochoten mě ještě snášet.“
(Je nám jasné, že to nesmíme zneužívat.)

 5.	„Milujte své nepřátele,“ neznamená nechat si vše líbit, ale pokusit se získat nepřítele.
Někdy se to podaří. Ježíš se vydával do „nepřátelského tábora“. Některé ale nezískal.'S tím souvisí: „Tomu, kdo by se chtěl s tebou soudit o košili, nech i svůj plášť“ – buď velkorysý, ukaž nepříteli svou dobrou vůli. Ale nebuď naivní. A rozhodně to nedělej ze zbabělosti. Ne vždy platí: „Moudřejší ustoupí.“

 6.	„Budou-li vás pronásledovat v jednom městě, prchněte do jiného.“
Tak činili proroci i Ježíš (například odešel z Nazareta). My Češi příliš lpíme na svém domově. Jen někteří Židé včas utekli před Hitlerem (nebylo to snadné, vstřícnost přijímat utečence byla a je malá, nejednáme podle Božích pokynů o přijímání těchto lidí – např: „Byl jsem na cestách a ujali jste se mě.“)

 7.	„Jak byste chtěli, aby druzí jednali s vámi.“ Tato věta je kontrolou toho, jak jsme porozuměli Ježíšovu vyučování. To, co vyžadujeme od druhých, si máme nejprve ověřit na sobě, abychom po druhém nechtěli něco, co nelze splnit. Ježíš od nás nevyžaduje něco, co by sám nekonal.

Všechny Ježíšovy pokyny zapadají jeden do druhého, neprotiřečí si. Ano, je to vysoká škola dobrého soužití. Těm, kteří si ji osvojí, z ní plyne veliké požehnání.
Nestačí se vyzpovídat: „Pomluvil jsem druhého.“ Pomlouvám, protože ho nemám rád, a dokud neobjevím, že Bohu na něm záleží stejně jako na mě, budu se na něj stále dívat skrze prsty.
„Mít rád nepřítele“ není otázkou sebezáporu a nucení se do laciných prohlášení: „Všechny objímám.“
Jak bychom se zachovali k sousedovi, který by nám stále mazal kliku od dveří hovnem? (To jsem si nevymyslel.)
Co byste poradili paní, která pečuje o starého tátu a on se jí – pokaždé, když setře podlahu – zlomyslně před ní na podlahu vyčurá, a ještě se otočí k ní, aby to viděla.
Známe zvrácené rady zpovědníků a církevních hodnostářů obětem šikany nebo sexuálního zneužívání: „Odpusťte mu to a nikomu o tom neříkejte. Obětujte to za své děti.“
Ježíš není naivní. Nevede nás k ustupování zlu za každou cenu.

V kostelích vedeme všelijaké zbožné řeči, ale naše křesťanství je povrchní. Podle toho naše vztahy vypadají. A lidé nás prokoukli. Nejsme pro ně zajímaví, natož přitažliví.

Prosím vás, netvrdím, že já už všechno umím. Také mám řadu provinění, z kterých se vyznávám. Víte, že k Vám nikdy nemluvím v 2. osobě množného čísla: „Vy byste měli.“ Na prvním místě mluvím k sobě.
K modlitbě také patří přemlouvání sebe k tomu, k čemu nás Bůh zve.

Nehrajme si lacině na Ježíšovy učedníky, buď stojíme pod Ježíšovým slovem a dáme na ně, nebo ne. Nelze do nekonečna z křesťanství dělat náboženský obchod. Přemlouváme v kostele Boha, aby naše zesnulé už pustil do nebeského království – a ještě k tomu dodáváme: „Až se duše v očistci dostanou do nebe, budou se přimlouvat u Boha za nás.“
Nebešťané nám s úsměvem a upřímností řeknou: „Těšíme se na tebe, až v umění dobrého soužití podle Ježíše dorosteš, budeš mezi námi vítán.“
A my se budeme stydět za svou nahotu – správně za svou podlost – za svou bídu: podlost, povrchnost zbabělost, povrchnost a lenost, které jsme se nezbavili v pozemském životě.

Zanedbaná výuka Ježíšových pravidel nám přinesla strašná trápení. Rozpady manželství, vztahů mezi dětmi a rodiči, mezi sourozenci, kamarády, sousedy a farníky. Dokonce války mezi „křesťanskými“ zeměmi. (Žehnání zbraní na obou stranách nepomohlo.)
(„Co si odpustíte, bude odpuštěno, co si neodpustíte, to nebude odpuštěno ani promlčeno.“)

Až na nás budou děti vidět, že jednáme podle Ježíšových rad, až uvidí, že nám to přináší velikou krásu a dobrodiní, možná si budou vybírat do manželství partnera, který je také ochoten přistoupit na dodržování Ježíšových pravidel dobrého soužití.

Při každém slavení Ježíšovy Hostiny slyšíme Ježíšova slova: „Toto je nová manželská smlouva, podle ní žijte a slavte ji.
Ježíš od nás nechce bezhříšnost (jsme teprve na cestě), ale zve nás k učení se jeho jednání, mluvení i myšlení. Svou hostinu chystá pro hříšníky, kteří chtějí být lepšími!
My jsme svévolně vytvořili jiná pravidla, k Ježíšově Hostině nesmí nikdo, kdo má na křestním listě razítko z jiné křesťanské církve.
Ale apoštol Pavel říká: „Ten, kdo nepracuje na sjednocení s druhými – odsouzení sobě jí a pije.“ (srov. 1 Kor 11:26–32) Ježíš nám nabízí k ochutnání svou lásku, on nás snáší, má s námi trpělivost, odpouští nám, pozvedá nás …, dal za nás život, abychom prohlédli, aby si získal naše srdce.
Nabízí se nám, on slouží nám, jeho Slovo a jeho Hostina jsou darem: výživou, posilou a lékem k jeho způsobu života s druhými a s Bohem. Kdo by nespolupracoval s těmito dary, podobal by se člověku, který se u stolu jen cpe, ale místo práce si jde lehnout na gauč.
Ježíšova Hostina není odměnou, ale nezaslouženým darem.

Buď se vydáváme Ježíšovou cestou, nebo ne.
Nenechme se ošálit rádoby zbožnými řečmi, že „klečení a přijímání do úst při svatém přijímání jsou projevem úcty ke svátostnému přijímání Nejsvětější eucharistie.“

Ježíš na nic nezapomněl. Nabízí nám velkolepé postavení nevěsty. My si toho vážíme, chceme se mu líbit a dávat na jeho slova. Prosme ho k tomu o pomoc.

Pojďme o Ježíšových pokynech společně mluvit. Každý můžeme svým postřehem přispět k porozumění božímu slovu.

	2017 (O žehnání)
24. neděle v mezidobí       Sir 27:33–28:9       Ř 14:7–9       Mt 18:21–35       17. září 2017

O žehnání

Řada chlapů mi říkala: za komunistů jsme přišli o dřívější společenské a náboženské rituály, nemáme rituál k přípravě rodiny na Den Páně. Konečně jsem ten rituál před prázdninami dopracoval (nabízím jej pro inspiraci na web. stránkách naší farnosti: letohrad.farnost.cz sekce Čtěte > Průvodce liturgickými slavnostmi.)
Mám k němu už řadu ohlasů. Chybí ale podrobnější výklad k žehnání rodičů dětem.
Tak jej předkládám:

Hospodin řekl Mojžíšovi:
„Mluv k Áronovi a jeho synům: Budete žehnat synům Izraele těmito slovy:
»Ať ti Hospodin žehná a chrání tě, a je ti milostiv, ať Hospodin obrátí k tobě svou tvář a obdaří tě pokojem.« Tak vloží mé jméno na Izraelce a já jim požehnám.” (Nm 6:22–27)

Hebrejština nezná časování, ze souvislosti se pozná, zda nějaký děj proběhl, trvá, nebo nastane.
Slova požehnání v naší Bibli nejsou šťastně přeložena. Formulace “ „Ať ti Hospodin žehná, chrání tě, … ať … “, nám vyznívají jako prosba o budoucí boží požehnání.
Další slova: „ať Hospodin obrátí k tobě svou tvář”, jsou doslovným překladem orientálního vyjadřování. Ale podle smyslu znamenají: „Hospodin s tebou mluví“ (to je veliký dar, kterýpak vládce mluvil s podaným, které božstvo by se snížilo k rozhovoru s lidským červem?)
 Slova: „Ať Hospodin rozjasní nad tebou svou tvář,” znamenají: „Bůh se na tebe usmívá.“

Izraelští kněží a rodiče při žehnání dětí nevyprošují Boží přízeň do budoucna. Požehnání není přáním ani přímluvnou modlitbou. Bůh nás stále obdarovává svými dary a svou přízní. (Náš tatínek pro nás nevyprošoval u naší maminky oběd nebo vyprání špinavého prádla. My jsme rodiče třeba o jídlo prosili (maminka už jej měla na stole.) Ani Bůh z nás nedělá žebráky, velkoryse pečuje o všechny své tvory. Obdarovává nás dříve, než o něco prosíme (srov. Mt 6:8). Nic si u něj nemusíme teprve vyprosit. Jeho péče o každého nás pozvedá a my mu rádi dobrořečíme za jeho štědrost. Naše prosby jsou kulturním vyznáním toho, že nic nepokládáme za samozřejmost. Prosby lidu božího tak patří do množiny „dobrořečení“.

Žehnající jsou Hospodinem pověřeni zvěstovat žehnaným Boží přízeň – kterou jim Bůh poskytuje už nyní!
Žehnající má svou zkušenost s Božím obdarováváním a svědčí o ní svým dětem.
Přeloženo podle smyslu požehnání zní: „Hospodin tě obdarovává a chrání tě. Hospodin se na tebe usmívá a smilovává se nad tebou, Hospodin s tebou (rád) mluví a obdarovává tě svým pokojem (pokoj je plností, souborem všech jeho darů).

Nikdo z nás jsme Boha neviděli. Ale rodiče jsou prvními anděly, posly Božími, jsou prodlouženou „rukou boží“. Děti mají velkou zkušenost s péčí rodičů. Proto je Bůh pověřuje: „Vy budete žehnat svým dětem.“ Dává jim „na to papír“.
Dobře víme, že vyšší žehná nižšímu (Žid 7:7). Melchizedech žehnal Abrahámovi (a ne naopak) a Abrahám za to dal Melchisedechovi desátek z válečné kořisti.
Ježíš je Božím Synem – celým svým životem nám zvěstuje Boží přízeň. Je pro nás Darem, Požehnáním.
Žehnání patří do množiny „dobrořečení“. Ježíš dobrořečil Otci celým svým životem, slovy i skutky.

Rodiče jsou o generaci starší než děti, mají o mnoho větší zkušenost s boží péčí. Proto dětem svědčí, zvěstují jim Boží dobrotu a péči. Kněz nemůže dětem nahradit požehnání rodičů. S knězem nemají děti tak velkou zkušenost jako s rodiči. Kněz pro ně může být cizí pán. Rodiče jsou nezastupitelní.
Často uvádím příklad: Maminka jde s dítětem k lékaři„ píchat ucho”. Dítě řve bolestí. Ale pak od maminky neutíká, zkušenost s maminčinou péčí je větší než ta strašná bolest. Až příště děcko uvidí doktora, možná se rozpláče a bude se mu snažit ze všech sil vyhnout.
Nikomu dítě nedůvěřuje tolik jako rodičům …

Co žehnání vyžaduje od žehnajícího a co od toho, kdo přijímá požehnání?
Žehnající má ručit za svá slova svým životem. Kdyby nepečoval o děti, kdyby nedržel slovo, které jim dal, pak by devalvoval i žehnání; děti by pochopitelně pochybovali o důvěryhodnosti slov požehnání.
Židovské děti na začátku soboty a křesťanské děti v sobotu večer (neděle liturgicky začíná sobotním večerem) se nemohou dočkat požehnání od svých rodičů. Ti jím vkládají ruce na hlavu, usmívají se na ně a říkají jim slova požehnání. V našem rituálu předchází požehnání dobrá večeře a pro děti ovocný džus. Děti skrze zážitek z jídla a skrze slova požehnání, usměv a náruč rodičů, zakoušejí Boží přízeň a jsou tak rodiči (každý týden) ubezpečováni o Boží štědrosti.
K žehnání jsem přidal slova: „ Víš, že tě mám rád (ráda), ale Bůh tě má ještě víc rád než já.” A ještě jsem přidal políbení „které ti posílá Bůh“ – to je jiné políbení, než které ti dám „na dobrou noc“.
Židovské děti vědí, že žehnání rodičů není pouze přáním rodičů, pokaždé slyší i úvod k požehnání, slyší, že Hospodin sám pověřuje tatínka a maminku k žehnání dětem.

Jaké je odpovědnost žehnaného za žehnání?
Ten komu žehnající svědčí o boží přízni, přijímá odpovědnost za slova, která slyší. Každé dobré slovo je darem a s dary se nešeredí. „Pokud něčemu nerozumíš, máš se ptát.“

Povinností židovského otce je: obřezat syna, učit jej Tóře (Písmu), dopřát mu vzdělání, aby uživil rodinu a oženit jej.
Dnešní rodiče dávají svým dětem mnohem více, než mohly dřívější generace. Nejen materiálního zabezpečení a vzdělání, ale také dobré rodinné výchovy a lásky. Jsme bohatší než naši předkové, můžeme dětem věnovat víc času než oni. Můžeme jim nejen žehnat, můžeme je uvádět do zkušenosti s Boží dobrotou.
Vidí-li děti, že se rodiče mají rádi, a společně o děti pečují, vidí-li a slyší-li, že tatínek každou sobotu děkuje Bohu za svou manželku a maminku svých dětí, vidí-li děti, že si rodiče váží Boha, naslouchají slovu božímu a řídí se podle něho, berou je vážně – pak porozumí významu rodičovského žehnání.
Možná si pak budou hledat partnera, který s nimi bude sdílet krásu božího přátelství a bude Bohu děkovat za partnera a děti.
Václav Vacek 2017

	2014
24. neděle v mezidobí       Sir 27:33–28:9       Ř 14:7–9       Mt 18:21–35       14. září 2014

Na 14. září připadá Svátek Povýšení svatého kříže. Mezi křesťany je ale těžké mluvit o důvodu Ježíšova ukřižování. Máme své zaběhlé cestičky, kterých se držíme zuby nehty.
Vícekrát jsme o ukřižování mluvili.
Zvolil jsem texty ze 24. neděle v mezidobí, protože odpuštění je mezi katolíky pole neorané. Většinou si lidé myslí, že máme kdykoliv a stále druhým bezpodmínečně odpouštět. Kdo se tou cestou vydá, skončí jako zatrpklý člověk.

Čtení z evangelia navazuje na čtení minulé neděle.

Petr se ptá Mistra: „Ježíši, to mám odpouštět vždycky?“ („Někde by přece měla být hranice.“)
„Úplně vždycky“, odpovídá Ježíš.

„Nebude to viník zneužívat?“, ptáme se, kteří nejsme zvyklí Písmu pozorně naslouchat a přehlížíme podmínky k odpuštění. „Nebudu jako trouba?“ (Lidová zbožnost si obraz „Ecce homo“ – zbičovaného a trním korunovaného Krista – omylem vnímá jako toho, kdo si nechá všechno líbit.)

Spáchal první dlužník z podobenství o nemilosrdném služebníku nějaký hřích?
My se totiž často ptáme: „Byl to hřích? Nebyl to hřích?“
Když usoudíme, že „to nebyl hřích“, zůstáváme v klidu.
(Jakpak bychom někomu vysvětlili, co je hřích?)
Jenže k dobrému soužití nestačí si jen navzájem neubližovat. 

Někteří katolíci sbírají odpustky jako kupónové slevy v některých prodejnách. 
Ježíš nám podobenstvím o nemilosrdném služebníku ukazuje jiné – pravé „odpustky“.

Starozákonní texty často pokládáme, přinejmenším podvědomě, za méněcenné.
Řekli bychom o základní škole, že je méněcennější než škola střední?
První čtení je z „Mojžíšovy“ školy. Ta má vynikající úroveň (vyrostli na ní světci, proroci, Mariiny rodiče nebo Pinchas Lapide) a často jí ani nedosahujeme.
V boží škole nejde jen o znalosti, ale i o dovednosti.

Proti zlu se máme rozhodně stavět. „Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho …“, nemávej nad zlem rukou, jinak se stáváš spoluviníkem.
Ale, „bude-li toho litovat, odpusť mu.“
Odpouštění není ovšem dobrohloupostí, naivitou nebo dobráctvím.
Povolnost kazí provinilce, s jídlem roste chuť.
(Kdybychom se postavili Putinovi na začátku, nebyl by okupoval Krym a nebylo by sestřeleno malajsijské letadlo, nebyly by hromady mrtvol na Ukrajině. Kdyby rodiče nehájili svého syna proti učitelům, možná by z něj nevyrostl násilnický zločinec.)

První služebník z podobenství byl asi ministrem financí, strážcem královského pokladu. Vytuneloval královi pokladnu.
Konfiskace majetku zloděje a prodání celé jeho rodiny do otroctví používala tehdejší společnost k určitému odškodnění velké krádeže. (U nás tunelář převede ukradený majetek na příbuzné a směje se. Oproti „Mojžíšově obraně“ vůči zlu jsme bezzubí.)
Zloděj sliboval „hory doly“, ale tak velký dluh (šlo o několik miliard našich korun) nikdy nemohl spravedlivě získat.
Na královském dvoře zřejmě panovala dobrá atmosféra, pěkné a férové vztahy, Když se zaměstnanci ministerstva dozvěděli, že pan ministr nepočkal řadovému úředníkovi s dluhem ve výši tříměsíčního platu, byli pobouřeni a ohlásili to králi.
„Pane ministře, vím, že jste byl v právu. Mám zjištěno, že vám pan Novák nezaplatil v řádném termínu svůj dluh. Je pravda, že vás prosil, abyste mu dva týdny počkal, protože mu vyprší lhůta, kdy si může vybrat stavební spoření, ze kterého vám dluh zaplatí?
Já jsem se nad vámi smiloval, vy jste ale nejednal milosrdně, nýbrž podle práva. Dobře víte, že v našich stanovách stojí: „Jakou měrou měříš, takovou měrou ti bude naměřeno“. Proto odvolávám svoje dřívější rozhodnutí o odpuštění vašeho obrovského dluhu a budu s vámi jednat podle práva. Stráže, zatkněte bývalého(!) pana ministra.“

Král odpustil ministrovi, ale s ním to nehnulo. Myslel jen na sebe: „Sláva, je mi odpuštěno.“ Nikterak nepoporostl do podoby Milosrdného.

Rodina, boží království, nebe, nestojí jen na spravedlnosti, ale i na milosrdenství!
Nelíbí-li se mi něco na druhém, mám se u toho zastavit. Už zapomenutí nebo chyba může být vážnou věcí. Natož nějaké svinstvo. Nad tím nelze mávnout rukou. Hříchem se přece vylučujeme z přátelství Boha a druhých.
Ale Bůh se nás hříšných ujímá, díky svému milosrdenství nás vrací do života, do hry.

Zlem jsme byli zraněni, ale Bůh nám chce naši ránu uzdravit.
Přichází na pomoc viníkovi i postiženému.
Viníkovi nabízí odpuštění, postiženému svými dary vynahrazuje poškození. (Nemáme jen počítat křivdy, máme si spravedlivě všímat, kolik nezaslouženého od Boha dostáváme.)

Odpouštět je vysokým uměním.
Odpuštění má svá pravidla a cesta k odpuštění má své kroky. 

Před týdnem jsme si říkali: V první řadě je třeba upozornit druhého na chybu. 
A když ten druhý řekne: „Já s tebou nesouhlasím“, čeká nás druhý krok, naší povinností je hledat pravdu a spravedlnost – abychom si navzájem nekřivdili a neubližovali.
Je možné, že se v obvinění druhého pletu. Co když já dělám chybu a nevím o tom? Proto k nalezení pravdy slouží hledání ve všech třech stupních: mezi dvěma lidmi, mezi čtyřmi, ve společenství církve.
„Dá-li si viník říci (v první, druhém nebo třetím kole), získal jsi svého bratra.“

Prvním podmínkou odpuštění je uznání viny, druhou podmínkou je prosba o odpuštění, třetí je náprava.
Nebo alespoň snaha po nápravě, za 5 minut své některé špatné postoje nezměníme.
Kdo si přiznává, že je hříšník a kdo na sobě pracuje, dobře ví, že náprava našich chyb pro nás bývá náročná. Víme, že svou povahu a své myšlení nespravíme za jeden den. Už jen najít chybu a přiznat si ji dokáže jen dospělý člověk, hledající spravedlnost.
Navíc nezřídka máme neblahou zkušenost, že své chyby opakujeme. Dostat se z vyjetých kolejí není snadné.
Vědět, jak jednat dobře, není totéž jako se podle toho změnit.

Jestli si odpustíme navzájem, platí to i na nebi („… cokoli přijmete na zemi, bude přijato v nebi, cokoli odmítnete na zemi, bude odmítnuto v nebi“) a Bůh to nemusí a nebude řešit.

Odpuštění hříchů je pro viníka léčivé. Odpuštěním roste naše vděčnost, úcta a vděčnost k tomu, kdo nám odpustil. Odpuštění buduje vztahy.
Kdo ví o svých vinách a o božím odpuštění, dokáže ocenit boží milosrdenství poskytnuté tomu, kdo mu ublížil.
Kdo ví, že mu Bůh odpouští to, co sám nemůže napravit, tomu narůstá vztah k Bohu.
Nahlédneme-li poctivě svou hříšnost a to, že nám bylo nesmírně odpuštěno, máme otevřenou cestu k tomu, abychom odpouštěli těm, kteří se provinili proti nám a prosí nás o odpuštění. 

Svým milosrdným jednáním nás Bůh k milosrdnému jednání získává. Je láskyplný pedagog.

Často si připomínáme, že je ale nutné také hledat příčinu našich selhání.

Ježíšovo vyučování je pro nás výhrou. Vidíme, jak Bůh myslí, jedná, podle jakého klíče nás soudí.
Informace jsou velice důležité, podle nich se pak učíme potřebným dovednostem.
Kdo by sám, bez Ježíšova vyučování, došel k tak převratnému milosrdenství?

Bohu velice záleží na našich vzájemných dobrých vztazích. Vybudovat je, získat potřebnou úroveň není laciné, ale je v našich silách. Bůh nám říká: „Jednejte spolu tak, jako já jednám s vámi.“

	2011 (O Večeři Páně I. – Pozvání k večeři Páně)
Poznámky k nedělní liturgii       11. září 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

I.  POZVÁNÍ K VEČEŘI PÁNĚ

Přátelé, bude dvě neděle na rituálech s chlapy. Pak mám další čas jinou práci a nebudu schopen posílat Poznámky k biblickým textům na neděli.
V neděli se má kázat buď na příslušné biblické texty, nebo k vlastnímu obsahu liturgie.
K obsahu některých věcí, a rituálů zvlášť, je třeba se čas od času znovu vracet, aby nám nevybledly.
Tak Vám zatím po kapitolách nabízím text z mé knihy o Večeři Páně.
Ve společenství je síla. Budeme-li znovu společně promýšlet, jaké bohatství nám Ježíš ve své Hostině daroval, třeba nás to k němu zase přiblíží.

Dnes posílám text na dvě neděle. Václav Vacek

JAK  PŘEŽÍT  MŠI

aneb

O  KRÁSE  VEČEŘE  PÁNĚ

Písmo je pro nás Alfou
a Kalich spásy (Eucharistie) je Omegou.
Jan XXIII.

Církev měla vždy v úctě Boží Písmo jako tělo Páně,
vždyť, – především v posvátné liturgii – nepřestává brát a podávat
věřícím chléb života se stolu jak Božího slova, tak Kristova těla.
Dei Verbum 21

Kéž čtenář tam, kde je stejně jistý jako já, pokračuje ve čtení.
Kde váhá, ať se mě zeptá.
Kde pozná, že se mýlí, ať se mě přidrží.
Kde pozná, že se mýlím já, ať mě opraví.
(sv. Augustin ve své knize „O Nejsvětější Trojici“)

	Předmluva

Před třiceti léty jsem si vypracoval řadu promluv ke slavení Večeře Páně. Několikrát jsem je znovu a znovu na svých působištích opravoval a opakoval. Čekal jsem, až někdo fundovaný vydá praktickou knihu „Jak slavit Večeři Páně“.
Na nátlak svých přátel se pokusím něco k Večeři Páně sdělit.

V čase pronásledování minulého režimu jsme slavili Večeři Páně v nenormálních podmínkách.
Ve vězení byly úplně krajní poměry. Ale i mimo vězení byl kněz vázán ze strany státu na státní souhlas k duchovenské činnosti v určitém místě (už v sousední farnosti nemohl bez povolení státu sloužit). Pokud mu souhlas stát neudělil, nebo odebral, byla jakákoliv kněžská činnost trestná za „maření státního dozoru nad církvemi“, s postihem pro kněze i účastníky.
Bohoslužby se tedy někdy slavily tajně. Často i bez obvyklých krásných ornamentů (bez rouch, honosného nádobí, pochopitelně bez muziky.) Tím víc nám ale docházela hloubka a síla Ježíšova přátelství a podstata jeho Svaté večeře.
Nechceme zapomenout na tuto zkušenost. A nechceme v dnešní svobodě sklouznout do povrchnosti a pohodlnosti sytých a přejedených. (Jan Pavel II. při své první návštěvě v naší zemi nás nabádal: „Nezapomeňte na svou zkušenost“. Platí to i o našem slavení a prožitku Večeře Páně.)

Následující úvahy si pochopitelně nedělají nárok na úplnost celého teologického významu liturgie. Jsou pokusem připomenout některé pastorační a praktické pohledy na liturgii Večeře Páně.
Budu vděčný za jakoukoliv věcnou připomínku.

Jednotlivé kapitoly jsme v cyklických kázáních používali jako po sobě jdoucí lekce. Stejný postup nabízí i tato kniha; je spíše průvodcem k duchovní obnově, než teologickým pojednáním. Proto se v následujících lekcích objevují určitá opakování.
Má smysl si promyslet vždy jednu kapitolu a snažit se příští Večeři Páně prožít z popsaného pohledu. Až obsah kapitoly zpracujeme a osvojíme si jej, pokračujme kapitolou následující.
Večeře Páně, je vrcholnou modlitbou. Je pro pokročilé, předpokládá určité znalosti a dovednosti.
Některé kapitoly se vracejí k základům, na kterých je slavnost vystavena. Např. kapitoly o vykoupení.

Kdysi jsem byl dobrým tanečníkem a uměl jsem řadu tanečních figur. Když jdu dnes na ples, některé tance už skoro neumím, natož jejich figury. Kdybych chtěl tančit jako dříve, musel bych znovu do tanečních.
I my si potřebujeme oživit, co Ježíš do své slavnosti vložil, abychom při ní nestáli „jako dřevo“. Aby nás slavení Večeře Páně bavilo. Abychom nešidili sami sebe, druhé, ani Ježíše.

ZAŠMODRCHANÁ SLAVNOST

místo úvodu

Název „mše“ je historicky nejmladší a jen slabě vyjadřuje význam naší největší modlitby. Nejstarším pojmenováním Ježíšovy slavnosti je „večeře Páně“ (1. list Korintským), „lámání chleba“ (Skuty apoštolské) a „eucharistie“ – „díkůvzdání“ (Didaché).
Budu používat název „Večeře Páně“, je nejvýstižnější. Církevní dokumenty po II. Vatikánském koncilu opět toto označení používají.

Slavnost Večeře Páně je naší největší slavností.
Každý rituál je stále třeba doprovázet slovy, jinak se stane nesrozumitelným. Kdyby Marťan, eskymák nebo dítě pozorovali, jak vítáme vzácného hosta chlebem a solí, co by asi řekli?
„Zřejmě má rád chleba …, ale byl najedený, ukrojil si jen kousíček …, a hodně solí …“

Večeře Páně nám stojí za pozornost, slavíme ji každou chvíli, ale bez pečlivého naslouchání autorovi tohoto rituálu – Ježíši – si často děláme co chceme. Zabloudili jsme a zašmodrchali se ve své „zbožnosti“ a pak ani dětem neumíme vyprávět, co ta slavnost znamená. (Nám před prvním svatým přijímání říkali: „Hlavně nekousnout do Svaté Hostie, rovně držte svíčku a poslouchejte, co vám bude Ježíšek říkat“.)

Během staletí se způsob slavení Večeře Páně měnil, nejen v některých detailech a důrazech.
II. vatikánský koncil reagoval liturgickou reformou na značné ustrnutí liturgie.
Nemohu a ani nechci popisovat dějiny liturgie. Než si začneme všímat jednotlivých základních kamenů, z kterých je večeře Páně vystavěna, zmíním se o některých pozůstatcích přetrvávajících v našem povědomí, které ještě dnes nedobře ovlivňují naše názory.

Z původně krásné a živé slavnosti Večeře Páně se postupně stalo působivé a dokonalé „divadlo“, ve kterém kněz sloužil liturgii a ostatní byli nábožně přítomni.
Když bratři protestanté před pěti sty léty začali zčásti popírat obětní charakter mše (v reakci na některé výstřelky), začali jsme, my, katolíci tím víc tvrdit, že mše je! a je obětí! – až jsme pozapomněli na ostatní obsah, který do této slavnosti Ježíš vložil. Mše byla, zvlášť v lidovém pojetí, už jen zpřítomněním Golgoty (i když nekrvavě). Jak se má člověk chovat při takovém dění?
(Jinou náladu máme na svatbě a jinou na pohřbu.)

Jsme dětmi své doby. V nás starších ještě doznívá duchovní atmosféra 19. století. Byli jsme poznamenáni jejími ilustracemi k Bibli, nepříliš vydařenými písněmi a kostelními obrazy té doby, pouťovými obrázky a životopisy světců. (Samozřejmě, že 19. století mělo své hodnoty, ale mám na mysli lacinou produkci, která neměla vysokých nároků.) To vše působilo na naši představu o zbožnosti. Lidé se v kostele začali tvářit podle postav z nekvalitních obrazů. Náš sladkokyselý nálev v kostele někdy připomínal atmosféru v mauzoleu Vladimíra Lenina … (doufám, že snesete mé kazatelské přirovnání).
Nedivme se, že se nám do kostela nijak nehrnou noví zájemci.
Také u vás v kostele zakročovali všelijací dobrovolní strážci zbožnosti, pokud se někdo otáčel, nebo se smál …?
V představách mnoha lidí se kostel stal domem Božím a každá roztržitost v modlitbě hříchem. Oddělili jsme život v kostele a mimo kostel.

Zatímco my teologové z „úcty“ posunujeme Večeři Páně mimo náš život (Mše svatá, Svátost Nejsvětější, Velebná, Oltářní, tajemství, přidáváme kadidlo, družičky, zvonečky, nebesa, adorace …), Ježíš naopak ve své Hostině z našeho života vyšel , do našeho života ji vložil a ponechal, nevyčlenil ji někam do zvláštního prostoru jednání.

Ježíšovu vyučování porozumí každé přemýšlivé dítě. Ježíš vždy bezvadně učí, pokaždé vychází z našich zkušeností. Je praktický, není teoretikem a učitelem definicí. Ví, že láska prochází žaludkem a společné jídlo navozuje blízkost. Rád stoloval se svými blízkými.

Nemusíme vymýšlet žádný zbožnější a speciální slovník pro slavení Večeře Páně ani jiné ceremonie. Ježíšovi nechyběla slova, ani přirovnání nebo gesta. Na jeho rituálu, na jeho Hostině, se nedá nic vylepšit (spíš pokazit). 
Pro nás křesťany je Ježíš strhující osobností. Od něj víme – v nové míře oproti Starému zákonu – jak mnoho se Bůh zajímá o každého člověka. Každého se ptá: „Jak se máš? Jsi rád na světě? Líbí se ti život? Co potřebuješ? Víš, že jsem tu i já? Víš, že tě mám rád? Chci, aby ses měl rád, jako já mám rád tebe“.
Ježíš nás vzal mezi své blízké přátele, k radosti ze života, k práci i k slavení.

Všímáme si Boží přízně a máme potřebu vyjádřit Bohu svou vděčnost. Ale jak?
Řekneme-li: „Bože, vážíme si tě“, snad to pro něj něco znamená. Ale nestačí nám to.
Chceme-li někomu vyjádřit svou blízkost, chceme-li někoho obdarovat, snažíme se zjistit, jaký má ten druhý vkus, co by mu udělalo radost.
Jsou Bohu milé naše modlitby a projevy naší zbožnosti? (Není obtížné si je porovnávat s Ježíšovými názory.)
Jsme přesvědčeni, že Biblické modlitby a slavnosti jsou podle božího vkusu.
Ježíšova velikonoční Večeře je jednou z nich. Jsme za ni nesmírně vděčni …
Neuplyne týden, aby nás Ježíš k této slavnosti nepozval.

U nás často náboženské vzdělání končí v deseti letech. Dospělí mají pocit, že se nepotřebují vzdělávat. V každém případě je dobré si klást otázky. Třeba i znovu.
ProfesorVladimír Smékal říká: „Otázka otevírá dveře odpovědi“.

Proč k Večeři Páně přicházíme? Co se tam odehrává? Co mě tam čeká? Očekává se něco ode mne? Proč nebýváme ze mše vždy nadšeni?
Ty otázky nejsou zbytečné.
Přijmete pozvání k hledání odpovědí?

I.  POZVÁNÍ  K  VEČEŘI  PÁNĚ

Bůh nás zve ke společné slavnosti jako své přátele.
Bohoslužba není naší službou Bohu, ale přesně naopak, Bůh slouží nám.
(Před maturitou se někdy slibuje: „Bože, když to dobře dopadne, přijdu v neděli na mši“. To je stejné, jako bych řekl: „Když mi dáš stovku, přijdu k vám v neděli na oběd“.)
Bůh prokazuje velikou laskavost nám!

Bohoslužba není odměnou za zásluhy. Na konci školního roku je možné odměňovat děti za dobré známky na vysvědčení. Ale náš tatínek u oběda nikdy neřekl: „Dostaneš jen dva knedlíky, protože máš v žákovské knížce poznámku, nebo špatnou známku“.
Bůh nás zve ke svému stolu bez ohledu na výkon. Říká: „Jen tak“. „Protože jsi můj“.
(Tak i vy rodiče, jednáte se svými dětmi.)

Bůh je rád s druhými (společenství je pro něj zásadní a charakteristické – Trojice).
Boha baví svět.
Nejen makro a mikrosvět. Nejen akvárium oceánů, nejen rozkvetlé louky, nejen zpěv slavíka nebo velryby, také lidské umění a mraveniště lidí, naše vztahy a osud každého člověka.
Bůh je tak veliký, že mu žádný člověk není malý.
Ježíše pomlouvali, že vyhledává slavnosti a sedá ke stolu dokonce s lidmi ne příliš morálními.
Večeře Páně je hostinou hříšníků …

Pokaždé si můžeme všimnout, že u něj máme větší postavení, než si myslíme.
Lidé, kteří přijali Ježíšovo přátelství, říkali: „Když jsem se s Rabim setkával, měl jsem z jeho jednání pocit, že se mnou jedná jako s nejbližším člověkem. Ale pak jsem si říkal, to je nesmysl, Mistr má onačejší přátele a zná mnohem větší osobnosti, než jsem já.
Jenže při příštím setkání s Ježíšem jsem měl ten krásný pocit znovu. Když jsem o tom později mluvil s jinými lidmi, potvrzovali mi, že měli z Ježíšova jednání stejný pocit.“

Ježíš nás vyvádí z falešných představ, že by se přátelil jen s lidmi výkonu, s lidmi „na úrovni“. Baví se s každým, nikoho si neoškliví. Hrál si s dětmi, „blbnul“ s nimi a děti z něj byli nadšené, dnes by možná na plese provedl každou ženu.
Jsme nejen úctyhodným výtvorem Stvořitele, jsme Božími dětmi.
Mnoha rodičům není pro děti ničeho příliš. Natož Bohu…

Ze všeho, co nám Ježíš prokázal (a prokazuje), usuzujeme, že přes naši nedokonalost a hříchy máme pro Boha velikou cenu. Bůh má s námi veliké plány, přetéká štědrostí a krásnými nápady. Je velkorysý.
Vidí nás podle toho, co z nás může být.
Neřekl jsem – co z nás bude. „Co z nás může být“ – to je víc!
Pokaždé se na nás u svého stolu těší, vítá nás, má pro nás další překvapení …

Kdo zakouší krásu Boží přízně, má důvod k radosti.
Ludvík Aškenazy v jedné povídce vypráví: Táta byl na procházce se synem. Už byl večer a z jednoho domu uslyšeli muziku. Samou krásou se zastavili: „Tatí, my se máme spolu tak rádi …“
„Poslouchej, to je Malá noční hudba“, říká táta.
Kluk se nadšeně začal ptát: „Tatí, a kdy je velká, … a co to je, tati, hudba?“
Táta koktal …: „Jak to říct? … “
Až kluk nakonec řekl: „Aha, hudba je, když už to člověk nemůže vydržet a musí si zahrát!“

Bůh nás má rád a nemůže to už vydržet a potřebuje s námi slavit.

Samotnému slavit nelze. Sami pijí jen smutní.
Ježíš vždy dával lidi dohromady. Uměl žít, uměl pozorovat, žasnout, radovat se a slavit.

Kdo si v týdnu všímá pozorností, které nám Bůh ve své vynalézavé lásce prokazuje, už to nemůže vydržet a přichází slavit nedělní slavnost.

Příloha k I. kapitole:
MALÁ NOČNÍ HUDBA

Nebe bylo nejdříve blankytné s podvečerním nádechem lila a pak naposledy zahořelo temným, trochu horečnatým ruměncem, jak to bývá na podzim. Světlo se ještě naposledy zhlédlo ve Vltavě a ustoupilo stínu.
A my jsme ještě stále byli na procházce – nějak nás ten večer překvapil. Rozžehly se lampy, svět zvážněl a hovory chodců zněly tlumeně.
V jednom starém domě bylo okno osvětlené takovým střídmým bledorůžovým světlem a za tím oknem někdo hrál na klavír. Nejdříve jakýsi Chopinův valčík a potom Malou noční hudbu.
Zastavili jsme se a poslouchali. Človíček byl tichý a nadšený.
„Tatí,“ praví, „zůstaňme tu do rána…“
Nešlo to, to dá rozum.
Ale ta muzika se linula hustě a sladce jako med, a tak jsme u toho okna ještě chvíli stáli.
„Tatí,“ říká, „my se spolu máme přece tak rádi …“
„Hezky poslouchej,“ povídám, „tohle je Malá noční hudba.“
Zamyslil se.
„Noční hudba to je,“ praví, „ale proč je, tatí, malá?“
„No,“ odpovídám, „malá je proto, že… Malá hudba je, když …Prostě, když je malá, rozumíš?“
„Ano, tatí,“ říká. „A kdy bývá hudba velká?“
„Nemudruj,“ pravím, „a poslouchej, jaká je hezká. Taková milounká, jako by tě někdo hladil po tváři.“
„Ach, tatí," povídá, „my se spolu máme přece tak rádi … Tatínku, zůstaňme tu do rána …“
Tu hudba najednou ustala a růžové světlo v okně za chvíli pohaslo.
Ale my jsme stejně ještě nešli domů.
„Tatí,“ ptá se, "je ta hudba docela malá? Jako já?“
„No,“ říkám, „totiž ta hudba. Jak bych to pověděl … Hudba poroste …“
„To je dobře,“ přerušil mne, „že děti mají také malou hudbu. A co je, prosím tě, hudba?“
„Ty to ještě nevíš?“ říkám. „Hudba je přece. No prostě, když je hudba … Abych ti to definoval přesně … Rozumíš?“
„Ano, tatí,“ řekl. „Hudba je, když to člověk už nemůže vydržet a musí si zahrát.“
A po chvíli ještě zaprosil:
„Pojď, zazpíváme si, tatí … Malou noční hudbu … Víš?“
„Když já neumím zpívat,“ povídám a trochu jsem se začervenal. „Půjdeme raději domů a tam si pustíme rádio. Že ano?“
„Ale ne,“ říká, „pojď, tatínku, zazpíváme si … Já to už prostě nemohu vydržet."
A tak jsme zpívali trochu falešně, ale zato dlouho.
Možná že nás za tím oknem slyšeli. Jednou se tam na chvíli rozsvítilo růžové světlo a znovu zhaslo.
Asi se moc divili – nebyli na to zvyklí.
Ludvík Aškenazy
	Svátek povýšení svatého kříže

	2008
Svátek Povýšení svatého kříže       Nm 21:4b–9       Flp 2:6–11       J 3:13–17       14. září 2008

Náboženskou úctu si představujeme různě.
Ve středověku rozštípali kříž na třísečky do relikviářů pro celý svět.
Kdybychom dnes rozcupovali Turistské plátno – pro každou farnost nitku, ztratili bychom ten obraz.
Podobně vytrháváme Ježíšovy věty z evangelií (a nazýváme to úctou) a neumíme dát dohromady celek. (I dnešní úryvek o setkání s Nikodémem potřebujeme číst celý.)

Jako nechápu odmítavé reakce některých lidí vůči znamení kříže, stejně nechápu, jak některým katolíkům nedochází, že Ukřižovaný je oběšencem na šibenici (ještě hůře – proklatcem).

Nemohu mnoho mluvit do výchovy dětí, vychoval jsem jen čtyři psy. Asi bych váhal učit malé děti dělat kříž, dokud nejsou schopné pochopit o co jde. Asi bych měl obavy, aby děti později nepoužívaly ve vztahu k Bohu mechanicky něco, čemu nerozumí.

Nedávno jsme si říkali, že mezi katolíky existuje kult utrpení. Někteří si myslí, že jakmile trpí, stávají se dobrými křesťany. Náboženství těsně spoutávají s utrpením („utrpení je tajemství, utrpení je cestou do nebe …“) Říkali jsme si, že Ježíš neřekl: „Vezmi svůj kříž a následuj mě“. 

Jakmile si začneme hrát na „Ježíše na kříži“ (obětujeme své utrpení), můžeme se od Ježíše nebezpečně vzdalovat. 

Na Kalvárii byly 3 kříže, ale jen jeden byl k záchraně lidí. 

Nestačí přijímat utrpení (při dobytí Jeruzaléma Římané ukřižovali několik desítek tisíc Židů a je otázkou nakolik jim to pomohlo do nebe).
Místo přijímání utrpení máme hledat, proč je ještě na světě tolik trápení a snažit se ho odstraňovat.
(Samozřejmě existuje utrpení, které nemůžeme změnit. Je třeba jej zvládnout … ale to dělají i někteří nevěřící lidé. My se z toho můžeme ledacos poučit.)
Máme také hledat příčiny, proč nám nefungují Ježíšovy přísliby.
Proč se my křesťané nelišíme tolik od nevěřících lidí?
Proč lidé, žijící s námi, nezažívají s námi předsíň nebe?
Jak to, že si troufneme obětovat utrpení za jiné a rádi si povýšeně hrajeme na ukřižovaného, který zachraňuje svět?

Na Nikodémovi si můžeme všimnout, jak kříž funguje, k čemu ukřižování Ježíše posloužilo.
Pan profesor byl členem nejvyššího církevního soudu, slušný člověk. O Ježíši měl vysoké mínění, uznával, že koná mocné skutky a přichází od Boha.
Přišel za Ježíšem na teologickou konzultaci. Jejich rozprava trvala zřejmě několik hodin.
Ježíš hned po úvodním zdvořilostním úvodu pana rady spustil na Nikodéma dost studenou sprchu. „Jestli se nenarodíte znovu – z vody a Ducha Svatého – nevejdete do nebe.
S vašimi náboženskými názory a se svým způsobem myšlení nemáte šanci. Potřebujete úplně přestavět své náboženství. Potřebujete se jako malé děti znovu naučit Bohu naslouchat, znovu se správně naučit o Bohu mluvit, jako batolata se naučit správně s Bohem chodit.“
Zřejmě mluvil o dalším nebezpečí tehdejších Židů. „Bez nového „narození“ nikam nedojdete, minete se s Mesiášem.“
Došlo i na posuzování úrovně náboženských učitelů. 

Tady začíná náš úryvek (úryvek je něco platný jen tomu, kdo zná celek).
První věta se vztahuje k Ježíšovým slovům před tím: „Každý (učitel) mluví o tom, co zná, ale vy naše svědectví nepřijímáte“. 

Nikodémovi se ale Ježíšovy názory nezdály, nakonec odešel rozladěn.
Ježíšovi přitakal, až když byl Ježíš nespravedlivě odsouzen.

Ježíši uděláme největší radost, pochopíme-li o něco víc, proč se nechal ukřižovat.

Ježíš připomněl Nikodémovi „hada na poušti“. 
Tomu příběhu Nikodém rozuměl, ale další Ježíšova slova odmítal: „Dnes je naše situace jiná. Od Mojžíše jsme urazili k Bohu veliký kus cesty. O čem Nazaretský rabi mluví? Naše náboženství je pravé! Jsme vyvoleným národem od Boha! Dodržujeme Hospodinovy příkazy a pěstujeme zbožnost nad sto procent! …
Ano, tenkráte musel Mojžíš pověsil na kůl sochu hada proto, aby naši předkové prohlédli, že je Hospodin dokáže uzdravit i z jedu vzpoury a pomluv.
Ale proč dnes Ježíš říká, že my potřebujeme také prohlédnout, a že neprohlédneme dřív, než bude oběšen Syn člověka?“ 
„Nikodéme, nemůžete být zachráněni, neposloucháte, co vám Bůh říká. Ctíte proroky jen jako přímluvce u Boha a nezamýšlíte se nad jejich varováním. Neposlechnete ani Syna člověka. S tím naložíte stejně, jako vaši tátové naložili s proroky.“
Pro Nikodéma bylo nepředstavitelné, že by Mesiáš byl pověšen na kůl jako had na poušti! To odporovalo tehdejším (vykonstruovaným) představám o Mesiáši.
Představte si, že by někdo na svatbě o novomanželích, kteří nás pozvali na svatbu, řekl: „Bohužel tito novomanželé neumí přiznávat pravdu a budovat dlouhodobě vztah. Jejich manželství se rozpadne …“

„Nikodéme, vy čekáte, že Mesiáš bude soudit pohany, ale soud už začal a souzeni jsou židé. Kdo hledá pravdu, jde za světlem a kdo nehledá pravdu, od světla se odvrací – ten se sám odsuzuje k životu ve lži.“

Ježíš nemluvil naplno o sobě, neříkal „já“ (mluvil o Mesiáši obecně), ale Nikodém dobře vycítil, že Ježíš se dívá na židy zpatra, že mluví o soudu nad židy a tvrdí, že Mesiáš skončí pověšený na kůlu.
Nikodém odešel od Ježíše otrávený. Ježíšovy názory se mu zdály přemrštěné: „To jsou nesmysly“.

My bychom také na té svatbě prohlásili: „To je troufalost tvrdit, že se tito slušní lidé za pár let rozvedou, vždyť to nejsou žádní blázni. A mají takovou hezkou svatbu. A ženich měl při slibu v očích slzy…“

Ježíš Nikodémovi nezapadl do jeho náboženských představ. Vždyť i apoštolové – nejlepší z učedníků – měli za to, že jejich „uznávaný“ Mistr přehání.

POZOR!!
TEN, KDO SI NEPŘIPOUŠTÍ, ŽE JE POVRCHNĚJŠÍ NEŽ NIKODÉM A APOŠTOLOVÉ, BUDE STEJNĚ PŘEKVAPEN, ŽE JEŽÍŠOVA SLOVA JSOU VAROVÁNÍM I PRO NĚJ.

Pro Nikodéma byl Ježíš fantastou (i když dělal zázraky), se kterým nemá smysl se pouštět do dalších debat, „vždyť on se na nejvyšší církevní soud dívá jako by to byl sbor lumpů a vrahů.“

Nezapomeňme, že Nikodém nebyl u Ježíše 5 minut. Ježíš mu toho řekl dost a dost.
Nikodém se už nikdy k Ježíšovi nevrátil. Ale zůstal slušným člověkem, který se nepropůjčil k pomluvám nebo k nespravedlnosti.
Když později velerada uvažovala o likvidaci Ježíše, Nikodém oponoval, že nelze obcházel právo!

Velerada měla v úmyslu zlikvidovat Ježíše až po Velikonocích (báli se lidu). Ale pak přišel Jidáš s nabídkou, že jim Ježíše vydá a velerada uvítala příležitost, jak Ježíše znemožnit před co největším počtem lidí.
Jejich plán se podařil. Když dav viděl Ježíše v poutech (o Mesiáši měli lidé svou představu: „Mesiáš nikdo nedokáže spoutat, je nezranitelný v boji“) – okamžitě své dřívější nadšení pro Ježíše změnil v nenávist. Uvěřili rabínům, kteří před tím stále tvrdili, že Ježíšem je podvodník. Kaifáš dobře odhadl situaci.
Nic nepomohlo, že se Pilát Ježíše zastal: „Já jsem na vašem králi, žádnou vinu nenašel a Herodes také ne“. Když pak Pilát prohlásil: „Je to na vaši zodpovědnost“, začali lidé křičet: „Fuj, je to podvodník, to není žádný Mesiáš, my jsme mu málem uvěřili. Zabijte ho.“
Nepodařilo se ale sehnat hodnověrné svědky (na dokázání hrdelního zločinu bylo nutné svědectví alespoň dvou svědků).
To, co svědkové proti Ježíšovi tvrdili, nebylo na popravu. Kaifáš se chytl nařčení, že Ježíš tvrdil: „Rozbijte chrám“, ale ani při tom se svědkové nedokázali shodnout.
Nikodém, když viděl manipulaci obžaloby, začal být nesvůj.
Když povstal Kaifáš, Nikodém očekával, že velekněz tu trapnost skončí a propustí Ježíše pro nedostatek důkazů.
Jenže Kaifáš svůj záměr nevzdal. Bral Ježíše pod přísahu: „Zapřísahám tě, jsi Mesiáš nebo ne ?“ Čekal, že Ježíš řekne: „Nejsem“ (o Ježíšovi bylo známo, že je „z Nazareta“ a Mesiáš má pocházet z Betléma.) Kaifáš by pak mohl Ježíše obžalovat, že se nechal od lidu provolat za Mesiáše.
Jenže Ježíš řekl: „Ano, jsem.“
V tom případě měl velekněz žádat: „Dokaž, že jsi Mesiáš!“
Kaifáš ale věděl, že Ježíš žádný spor neprohrál a že dokáže dělat zázraky. (Dokázat, že se Ježíš narodil v Betlémě, nebyl problém. Betlém je 8 km od Jeruzaléma).
Jenže Kaifáš ve své zaujatosti nebyl soudný, nikdy nedal Ježíšovým kázáním zapravdu, a také nikdy nedal najevo, že by se v něčem mýlil, měl přece vysoké postavení (úřad od Boha svěřený) – „co by si o mě lidé, zbožní židé, mysleli, kdybych přiznal chybu“. Teatrálně si roztrhl roucho a Ježíše odsoudila celá velerada. Kromě Nikodéma a Josefa z Arimatie. Ti viděli, že je to justiční vražda. Nikodém byl znechucen, konečně viděl, že Ježíš měl pravdu, když kdysi říkal, že celá velerada s Kaifášem jsou podvodníci. „Jak to, že Kaifáš neřekl Ježíšovi, dokaž, že jsi Mesiáš? Kaifáš je lotr!“
Pak šlo vše rychle. Ježíš byl ukřižován a Nikodémovi postupně docházelo, že si Ježíš v rozhovoru s Nikodémem nic nevymýšlel, že měl pravdu. A naopak, že zaslepený byl Nikodém, když se Ježíšovým slovům vzpíral. „Proč jsem se více neptal? Nojo, proto Ježíš tak detailně rozebíral Mojžíše a jeho hada!“ Díky šoku z ukřižování, z hrůzného zločinu, z justiční vraždy postupně Nikodémovi vše docházelo.

Židé na poušti se potřebovali podívat na toho hada, aby dali Mojžíšovi a Bohu za pravdu. Nikodém „musel“ vidět Ježíšův proces, aby pochopil, že Ježíš měl pravdu. Bez ukřižování Mesiáše by spravedlivý Nikodém nikdy Ježíšovi za pravdu nedal.

I my se potřebujeme naučit stát pod křížem a správným způsobem se na kříž dívat a ne si hrát na spasitele světa a cpát se na kříž.

Toto ve zbožných knížkách nenajdeme, ale v evangeliích ano.
Ježíš o tom mluví. Odvolává se na měděného hada a na vyléčení těch, kteří se na něj přišli podívat (kteří uznali svou chybu).
Zrovna tak byl vyléčen Nikodém, když se dovedl správně dívat na nespravedlivý proces.
I my budeme uzdravení ze svého falešného přesvědčení (jak vedeme své náboženství správně), pokud se budeme Ježíšovými slovy zabývat. Pokud budeme hledat příčinu ukřižování.

Naše viny nemusely být vyváženy Ježíšovým utrpením a Ježíš nebyl ukřižován pro naše hříchy (typu: jedl jsem v pátek maso, modlil jsem se roztržitě, vynadal jsme druhému, opil jsem se …).
Ježíše dostal na hřích jeden základní a konkrétní hřích – neuznání, že Ježíš má pravdu a náboženská nesnášenlivosti „zbožných“. 

Mnozí lidé jsou ochotní „nést Ježíšův kříž, ale nejsou ochotní se zamýšlet nad Ježíšovými slovy a porovnávat si své názory s Ježíšem. Hrozí jim, že jednou „spláčí nad výdělkem“.

Nezapomeňme na Jidáše. Jidáš litoval a počítal s tím, že jej kněží nechají ukřižovat jako Ježíšova komplice (ostatním apoštolům se podařilo utéci). Jenže velekněží se Jidášovi vysmáli, když se přišel vyzpovídat ze svých zločinů: „Jó, to sis měl rozmyslet dříve.“
Jidáš věděl o své vině, myslel si, že musí být potrestán, nestál o odpuštění (nešel za Ježíšem) – to je Kainův postoj, proto vzal spravedlnost do vlastních rukou a potrestal se sám – oběsil se.
Jidáš (podobně jako Kaifáš) nebyl schopen přiznat svou chybu: „co by tomu řekli lidé, jak by se na mě dívali“. (Jeho lítost nebyla pravá, litoval jen sebe, že selhal.)

Největší radost udělal Ježíši apoštol Jan, který dokázal stát pod křížem a došlo mu, jak Ježíšovi apoštolové nevěřili. (Nevěřili, když tvrdil, že představení lidu božího zavraždí Mesiáše, protože si jsou jistí svou zbožností. Nevěřili Ježíšovi, když apoštolům říkal, že při jeho zatčení utečou – naopak, smáli se, že k Ježíšově zatčení v živote nedojde, počítali, že budou ministry v Ježíšově vládě.)

Pokud chceme ulehčit dnešnímu Ježíšovu trápení nad lidmi, kteří se nad jeho slovy nezamýšlejí, pak si vezměme příklad ze sv. Jana – nedívejme se na dřevěný kříž, ale snažme se objevit smysl Ježíšova utrpení.
A nehrajme si na Ježíše na kříži.
Ježíš nikoho na kříž nebere. Nechtěl, aby se stal Nikodém mučedníkem a nechal se ukřižovat. Popravených bylo už až příliš!!
Ježíš chce, aby každý z nás konečně bral jeho varování vážně: „Začněte znovu jako děti, neohánějte se svým křtem a biřmováním (to nespraví pouhé absolvování těchto rituálů) a neoslovujte mě: `Pane, Pane´, když neděláte, co říkám. Pokud nevystavíte základy svého domu na mých slovech, váš dům se zřítí.“ (srov. Lk 6:43–49)

Ježíšovi uděláme radost, když mu více porozumíme. Učedníci Ježíšovi dost rozuměli, ale v této velice závažné a velice bolestné věci ne.
	25. neděle v mezidobí

	2020
25. neděle v mezidobí       Iz 55:6–9       Flp 1:20c–24. 27a       Mt 20:1–16a       20. září 2020

Úvodem.
Delší čas jsem se zadýchával. Dodneška jsem běhal po schodech, když ne po třech tak po dvou. Doktoři jsou skvělí, zachránili mě. Objevili, že hlavní céva do levé komory má jen 1 % průtočnosti. V pondělí mně budou v Ikemu operovat – bypass. Přežiju-li a bude-li to dobré, mohl bych prý o Vánocích opět sloužit. Jsem optimistický realista.
Mám skvělé kamarády, kteří o mě pečují. Děkuji všem přátelům za jejich přízeň.
V nemocnicích se dějí zázraky, ne menší než v Lurdech. Naše kardiochirurgie je na světové špičce.

Bůh nám natolik přeje, že ho nemusíme k ničemu přemlouvat. Naše prosby za druhé (prosbu stačí vyslovit jen jednou) mají jinou hodnotu, nic nepokládáme za samozřejmost. Tvůrce je potěšen, záleží-li nám na druhém.
Dobrořečím mu a svěřuji se do jeho rukou.
Žil jsem už dost dlouho – co pamatuji, pořád jsem. Věk 74 let bych mnohým přál.
Úmrtní oznámení mám léta napsané, Jana jen dopíše datum.
Svou mrtvolu odkazuji pitevně Fakultní nemocnice, aby mé tělo bylo i nadále obklopené mladými a hezkými děvčaty. (Už se těším, až uslyším: „Nesu nohu pana faráře.“)

Léta říkám, že by každému, kdo opouští nemocnici, měli sdělit částku, kolik léčení stálo (mnoho hloupých jen nadává).
Rozstřihnou mě jak kuře na pekáči. Jsem zvědav na všechnu tu zkušenost.

Nepište mi a nevolejte, prosím. Budu na čas vyřazen z pohybů. Jana Vám – podle výsledku – pošle obrázek s palcem nahoru nebo dolů.

A teď vážně. Nemusím přežít, je to jako bych psal z cely smrti. Ostatně každý z nás se máme na smrt připravovat.
Ve způsobu našeho křesťanství je mnoho zbožného pohanství a barokní parády. Boha máme oslavovat inteligentně. Stále v modlitbách používáme spoustu slov a proseb, jako by byl Bůh hluchý. Máme se zaměřit na porozumění slovu božímu, jinak se s Ježíšem míjíme jako židé. Ti také dali světu mnoho, ale s Ježíšem mohli dát mnohem více.
Mystika všedního dne spočívá v ocenění velikého bohatství, kterým nás Bůh zahrnuje. Z toho narůstá vztah a vděčnost vůči Bohu a lidem. Bůh nepotřebuje, abychom mu stavěli slavobrány, ale abychom žili tak, jak nám nabízí. Každý si to můžeme odvodit z našeho vztahu k dětem – co si od nich přejeme. Nedělejme z Boha ješitného vládce, který vyžaduje pochlebování a jásající davy na každém kroku. Bůh není Kim Ir-sen. 
Koronavirus nám připomněl, že si máme všímat toho, že Bůh s námi doma není o nic méně než v kostele.
Z každé naší dobré a poctivé práce se Bůh těší. Buďme mu za to vděční, považujme si toho, že smíme být jeho spolupracovníky. Nečekejme, až zahřmí a z nebe se ozve boží hlas jako při hlášení obecního rozhlasu. Bůh nám poskytl mnoho informací o svém myšlení a přání – a nechal to zapsat.
Nehádejme nad Písmem podle vlastního uvážení. Nejprve si obstarejme solidní ucelené vzdělání. Opět připomenu „Zvěstování víry“ („Holandský katechismus“ podepsaný Pavlem VI.).
Na medicíně se neučí tak, že by profesor vyzval mediky: „Jak byste operovali slepé střevo?“ Nejdříve jim popíše osvědčené postupy – až pak od nich chce něco slyšet nebo je zkouší. Podobně je to ve všech oborech naší činnosti. Vidím-li obraz, víc mu porozumím, když budu znát malíře a jeho „řeč“. Jsme vděčni všem průvodcům umění a učitelům. Nejsme Robinsoni, kteří sami něco zkoušejí.
Náš způsob práce s Písmem, kdy si přečteme text a pak řekneme: „Co Vás oslovilo, co tomu říkáte?“ – je amatérský a neuctivý. Nikoho nechci podceňovat, ale na pracovní poradu nebo k dalšímu studiu nezveme amatéry v oboru.
Nejdřív se něčím vyuč a pak zkoumej další cesty.
Léta a léta jsem studoval a naslouchal, než jsem se odvážil něco říci nebo napsat.
Profesor Petráček vydal skvělou novou knihu: „Naděje v dějinách.“ 
Každého snad trkne, kolik tisíců hodin studia za tím stojí.
Kdybych už neměl možnost vám něco říci – prosím Vás, nechme se uvádět do porozumění Písmu. Slušné zdroje máme.

K prvnímu čtení.
Hned jeho první věta je základní výzvou pro všechny časy.
Dlouhodobě přiznáváme, že Ježíšovi nerozumíme. Nemáme toho mnoho, čím bychom zaujali dnešní společnost.
Netvrdím, že za námi nic není, ale kdo porozuměl Ježíšově větě: „Až uděláte vše, co jste měli učinit, řekněte, jsme učedníci neužiteční …“
Nečiníme, co máme.

„Mariánští ctitelé“ se především zaměřují na Mariánský sloup a podobná triumfalistická gesta. Dovedu si představit „nadšení“ Ježíšovy matky. Copak si nepamatujeme její zásadní výzvu: „Udělejte, co vám Ježíš řekne. Nepamatujete Ježíšova slova: „Byl jsem na cestě a ujali jste se mě /neujali jste se mne.“
Ježíšova rodina byla vděčná každému, kdo s nimi – lidmi na útěku – jednal dobře.
My utečencům jen posíláme pomoc do Řecka, ale měli bychom vyzvat naše biskupy, aby vládu důrazně žádali o dovolení, přijmout alespoň sirotky z Řecka do našich rodin. Ať jim citují Ježíšova slova z podobenství o posledním soudu. Ujímat se potřebných máme v popisu práce! A panu kardinálovi připomeneme, že Ježíš neřekl, že máme přijímat jen křesťany. 
Úvodem k Ježíšovu podobenství o dělnících na vinici je příběh bohatého mladíka. 
Ctnostný, vzorný, zbožný („od mala miloval bližní jako sebe sama“), má o své zbožnosti vysoké mínění.
Petr pak poví: Ježíši, jestli tento nevejde do božího království, tak to my nemáme šanci.“
Ale když potkal Mesiáše, posmutněl a odešel. Měl Ježíše za podivína. (Kaifáš za podvodníka, provokatéra a nebezpečného svůdce lidí.)
 …Ježíši, ale ten mladík je divný, když jsi nás pozval do učení, skákali jsme radostí.

Podobenství o dělnících poslední hodiny říká: „Denárem“ je Ježíšovo pozvání: „Pojď za mnou.“
I hříšníkům se ho dostává.
„Zbožní“ toto podobenství těžko snášejí. Zakládají si na svém náboženském výkonu a očekávají za něj vysokou odměnu a metál. Velkorysost Boha jim je cizí.

Byli jsme vyzýváni k modlitbám za dobrou hodinku smrti – abychom se mohli před smrtí vyzpovídat a přijmout „poslední pomazání“.
Není to absurdní? Proč jsme neprosili o pomoc k následování Ježíše?
Jak pokřivený přístup a svědomí jsme měli?

„Celníci a nevěstky vás předejdou do božího království,“ říká Ježíš nám, spokojeným.
„Spíše proleze velbloud uchem jehly, než bohatý (svou zbožností a sebejistotou) do božího království.“ 

V nebi nebude každý stejně šťastný – srov. podobenství o hřivnách.
Kdo chce být chudý? Je přece příjemné být bohatý. Čím více mám, tím víc mohu rozdávat.
Jsem vděčný za skvělé lékaře, učitele a osobnosti.

„Vy budete soudit dvanáct izraelských kmenů“ říká Ježíš apoštolům, „ne Kaifáš a starší z lidu!“

Odjíždím do nemocnice.
Všechny Vás zdravím. Mějte se dobře, ať se vám ve všem daří.
Václav Vacek

	2017
25. neděle v mezidobí       Iz 55:6–9       Flp 1:20c–24. 27a       Mt 20:1–16a       24. září 2017

Před týdnem jsem nestihl napsat Poznámky k nedělním textům 24. neděle. Trochu se k nim vrátím. Vzájemné odpouštění je pro nás životně důležité, ale v církvi často slyšíme laciné výzvy k odpouštění.

Spravedlivý hněv je reakcí na nespravedlnost. Ale lehko může přejít v hněv nespravedlivý nebo v pomstychtivé myšlenky, případně činy. (Promýšleli jsme si Mt 5:21–26) Víme, jak nás poznamená třeba nějaká nespravedlnost z dětství.
Máme povinnost dbát na spravedlnost (pro druhé i pro sebe).
Naše laciné rady ublíženým ke stálému bezbřehému odpouštění jsou jedovaté, sypou do jejich ran sůl. Rány se nehojí a působí další nekalosti.
Ježíš nám k odpouštění dopřál moudrá pravidla. Na spravedlnosti stojí život. Je základní potřebou tvora božího. Kdo druhého utiskuje, proviňuje se i proti Bohu.

V podobenství o nemilosrdném služebníku od Ježíše slyšíme, někomu Bůh odpouští a jinému ne. 

Neodpuštění je závažnou překážkou do nebe. Jestli někdo ani po smrti nechce odpustit, žádná přímluva mu nepomůže. Kdo se nenaučí přiznávat chybu, omlouvat se a odpouštět v pozemském životě, tomu hrozí, že nevejde do nebeského království. Tyto životně důležité návyky nelze koupit ani dostat (viz olej z podobenství o hloupých pannách), Bůh je za nás dělat nebude.
Patříme-li mezi Ježíšovy učedníky, se pozná podle toho, zda jsme tvůrci jeho pokoje. Jestli podle jeho návodu a jeho pravidel řešíme spory, hledáme své chyby a odpouštíme těm, kteří se provinili proti nám a o odpuštění prosí.
Ten, kdo ví, že mu Bůh neustále odpouští to, co nijak nemůže napravit (přinejmenším to, co nekonal, ač mohl), tomu není zatěžko odpouštět.

K 25. neděli:
Izajiáš podrobně popisuje, co znamená výzva Jana Baptisty a Ježíše: „Obraťte se“.
Židé Izajiášův text znali, proto stačilo jedno slovo Jana nebo Ježíše a už věděli o čem je řeč. My si obsah těch slov (v dnešním přívalů informací) potřebujeme znovu připomínat a promýšlet.

K evangeliu.
V církvi se znovu a znovu objevují návody ke „zbožným“ modlitebním mechanismům, jak si vyprosit šťastnou hodinku smrti. 

Ježíš říká něco jiného: „Nabízím ti návod dobrého začátku a dobrého života. Ale neodkládej to na zítřek!

Ježíšovi posluchači čekali, co bude Učitel při vyučování probírat. Najímání lidí na sezónní práci všichni znali. Denár na den byl dobrou mzdou. Ježíš uměl vyučované do vyprávění zatáhnout, proto „nechal“ vyplácet peníze od těch posledních. Provokoval posluchače k přemýšlení.

Podobenství o dělnících na vinici má bohatý význam. Nemluví jen o veliké přejícnosti boží pro dělníky poslední hodiny.

Zisk a peníze jsou božstvem mnoha lidí (nemám na mysli chudé, kteří trnou, jak nasytí rodinu).
I někteří zbožní lidé si myslí, že si nebe mohou a mají zasloužit, tak se snaží o získání zásluh pro nebe. Modlí se, postí se, sebezapírají se navíc, aby měli luxusnější postavení v nebi. (A jiným závidí, že si v životě „užívají“.)
Někteří ateisté nezištně slouží potřebným, jejich práce pro ně má smysl sama o sobě a s nějakou odměnou po smrti vůbec nepočítají. Nepřipadají vám velkorysejší než my? 

Výzvu „Následuj mě“ („pojď se mnou pracovat na boží vinici“), slyšel Šimon – Petr, Levi – Matouš, bohatý mladík, Zacheus, prostitutky, Kaifáš, farizeové … a každý z nás.
I potřebného vybavení se nám dostalo („nářadí“ k práci): znalosti čtení, umění přemýšlení a Bible. 

Kdo přijal pozvání k práci na boží stavbě (kdo následuje Ježíše), tomu se dostane denáru.
Čím dříve pozvání přijmeme, tím více můžeme pro boží království vykonat. V tom je veliká krása.
(Nekosteloví budou velice překvapeni, až uslyší slova z Mt 25:34n)

Podobenství nás upozorňuje na nebezpečí dívat se svrchu na lidi, které pokládáme za větší hříšníky než sebe. (Mt 11:20–24; Mt 21:31)
Např. mnoho katolíků si myslí, že muslimové mají nebe zavřené …

Kdo z židů Ježíšovy doby si nemyslel, že jejich církevní hodnostáři mají jistá přední místa v nebeském království? A přesto na jejich adresu Ježíš řekl: „Běda vám …“
„Zbožného“ a bohatého mladíka mnoho lidí pokládalo za vzorného. I apoštolové se chytali za hlavu, když Ježíš řekl: „Takoví do božího království nevejdou.“
Učedníci věděli, že jsou hříšníky, bohatý mladík tvrdil, že vše odmala správně dodržoval a miluje Boha i lidí. Po výzvě: „Rozdej majetek“, se ukázalo, že druhým přednost nedá.
Měl zakrnělé svědomí, byl spokojen se sebou, svou otázku nemyslel upřímně. 

Zacheus po setkání s milosrdenstvím Ježíše rozdal mnoho majetku, Matouš z radosti nad pozváním Ježíše mezi jeho učedníky vystrojil hostinu celé celnici.
Ježíšovi učedníci se od svého Mistra učili radovat se z lidí „poslední hodiny“.

Farizeové pěstovali bohatý „náboženský život“, ale s Mesiášem si nerozuměli.

Na reptalech z podobenství vidíme, že jim jde jen o sebe. Mají svou představu o Bohu. Nemilují práci pro boží království, své úsilí o zbožnost vynakládají kvůli odměně.
Začíná to už v zaměstnání. 

Kdo přeje druhým a raduje se z jejich štěstí, je dvojnásobně bohatý.

K Večeři Páně jsme zváni všichni. Není odměnou za naši vykonanou práci. Je pro nás denárem darovaným.
Každý si z ní odnášíme obdarování podle míry svého porozumění bohoslužbě, podle naší otevřenosti Duchu božímu a jeho darům, a podle stupně našeho života s Bohem. Z hřivny někdo vytěží další hřivnu, někdo hřiven více. Jiný ji zakope.

Byli jsme jednou na dovolené v Polsku. Po mnoha letech jsme se sešli s významným polským jezuitou a básníkem Waclavem Oszajcou. Tři dny nás provázel po Varšavě a nakonec nám připravil velkolepou francouzskou večeři. Velkoryse nakupoval, tři hodiny vařil a pak na stůl předkládal řadu chodů. Úžasné dobroty (básníci umí vařit). Do hostiny vložil své srdce a přátelství. Je to pro nás nezapomenutelný zážitek.

Pozorný člověk čím dál víc žasne nad láskou rodičů a péčí manželky (plochý bere vše jako samozřejmost).
Pozorný člověk se noří do Ježíšovy Hostiny a objevuje v ní čím dál víc bohatství a krásy Ježíšova přátelství (na život a na smrt, až za hrob). 
A přeje každému, kdo na bohoslužbu přijde (i dělníkům „poslední hodiny“), aby byl i on závratně povznesen.

	2014
25. neděle v mezidobí       Iz 55:6–9       Flp 1:20c–24. 27a       Mt 20:1–16a       21. září 2014

Znovu připomenu, že Písmo je naší učebnicí, není kronikou, co se kde a jak šustlo. Mluví jiným způsobem – mluví ke každému z nás.
Podobenství o dělnících na vinici netvrdí, že všichni nebešťané budou zakoušet stejnou blaženost.
V podobenství o hřivnách přece různí lidé obdrží různé bohatství.

Izrael je v Bibli často poeticky přirovnáván k vinici.
Vinice je výjimečná mezi ostatními poli. Vinaři jsou šlechtou mezi pěstiteli. Izrael má svou prací pro druhé národy výjimečné postavení. Práce na vinici je pěkná, směřuje k vinobraní.
Jak to, že dělníky pracující na vinici od rána práce netěšila?
(T. G. Masaryk řekl, že jeho otec neměl radost z práce, byl myšlením nevolník.) Je neštěstím, nebaví-li někoho práce.
Jsou-li dělníky pracující na vinici od rána „zbožní“ lidé, překvapí nás, že jim vadilo, když majitel vinice dal těm posledním stejnou mzdu jako jim. Spíše bychom čekali, že třeba sami udělají sbírku na ty poslední, aby jejich děti neměly druhý den hlad. Nebyli typem chudé vdovy, která si řekla: „Dnes bez jídla vydržím“, a dala svůj nepatrný peníz někomu potřebnějšímu.
(Denár byla slušná denní mzda řemeslníka, z toho se celá rodina najedla.)

Jak to, že „zbožní“ mají plnou pusu lásky k Bohu, ale nic se od něj nenaučili? Jak to, že se neradují ze štěstí druhých – když všichni od majitele vinice dostali dobrou mzdu? Sami ušetří, nebudou muset přispívat na chudší kolegy. 

Malé děti, které se ještě neumí dělit s druhými, by se možná také závistivě pohoršeně ozývali pro „nespravedlnost“, ale jak to, že se dospělí nesnaží o milosrdenství, které je pro Boha charakteristické?

Těmi, kteří pracovali málo, třeba jen hodinu, jsou v podobenství myšleni ti, kteří se teprve nedávno obrátili. Na ně žárlí někdy ti, kteří se snaží žít spravedlivě od dětství.

Kde se v podobenství najdeme – patříme mezi zbožné nebo mezi veřejné hříšníky?
Nám, stejně jako tehdejším zbožným lidem (farizeům), hrozí povýšenost nad druhými.

Určitý typ zbožných lidí si nabere řadu úkonů zbožnosti, ale s Mesiášem se nakonec míjí.
Ježíš neshazuje naši snahu nehřešit, ale kritizuje naši namyšlenost a slepotu. Zakládáme si často na svých náboženských výkonech a přehlížíme slova: „…uděláte-li vše, co vám bylo nařízeno, řekněte, jsme jen neužiteční zaměstnanci.“ (Lk 17:10)
Máme si vážit pozornosti, které se nám od Boha dostalo, vážit si svého křtu, své služby v církvi nebo svého postavení ve společnosti – neboť tak můžeme vykonat ledacos dobrého. Ale to není žádným důvodem k povyšování se nad druhé.
Povyšuje-li se mladá maminka nad ty, které dítě nemají, je to hloupoučké. Povyšuje-li se politik nad občany, je trapný. Povyšuje-li se duchovní nad laiky, je ubohý.

Podobenství o dělnících na vinici je uvedeno po setkání Ježíše s jakýmsi předním mužem, který byl přesvědčen, že je zbožný (možná i ze svého bohatství rozdával na dobré skutky. Když o něm Ježíš řekl, že těžko vejde do božího království, učednici se děsili: „Kdo tedy vejde, když ne tento zbožný muž? My k němu vzhlížíme.“
„Nenechte se zmást, je zahleděný do svých náboženských výkonů, viděli jste, jak jeho zbožnost praskla jak mýdlová bublina.“

Ježíšovi zbožní současníci si mysleli, že do Božího království vejde především jejich hierarchie – velekněží Kaifáš a Ananiáš, kněží, členové Nejvyššího soudního dvoru (velerady) a farizeové. A i tito jmenovaní byli přesvědčení, že k Bohu směřují.
Ježíš nesnižuje to dobré, co kdokoliv z nich vykonal. Není zlomyslný, není kazisvět; jen nás varuje před vlastní falešnou spokojeností v duchovním životě, v samolibé zbožnosti.
Bůh zve všechny lidi k přátelství a není mu jedno, když ti, kteří se vydali na cestu k němu, zpychnou.

Povýšenost těch, kteří čekají za své „zásluhy“ vyšší odměnu, je trapná. Myslí si, že jsou Bohu blízko, ale ukazuje se, že přejícímu božímu srdci nerozumí.

„Hledejte Boha, dokud je blízko“, platí pro každého z nás.

Ve všední dny chodím na obědy do školní jídelny. Naše paní kuchařky výborně vaří. Mrzí mě, že řada dětí se trochu porejpe v jídle a odnese ho k okénku na špinavé nádobí. Pak si v automatu ve škole koupí nějaké nezdravé mlsky.
(Co je to za pořádek? To ředitelé škol nemají rozum? Nabídli jim za umístění automatu na mlsky nějakou provizi? Konečně na to prý dohlédne ministerstvo školství.)
V církvi je to podobné. Nehledáme Boha, když je blízko. Jsme podobni nedospělým a rozmazleným dětem bez kázně. Porýpeme se ve slovu božím, odložíme je a sháníme všelijaké pochybné a nezdravé mlsky.
Teď opět přichází pohanská móda ostatků svatých.
Před léty v Praze ukazovali mrtvá těla Číňanů stažená z kůže. (Říkalo se, že jsou to možná těla vězňů.)
Pak kardinál Vlk to právem kritizoval. Jen jsem si říkal, vždyť to naši předkové dělali podobně s pozůstatky svatých.
A teď se to znovu opakuje. Jak je možné, že například někdo z těla Jana Vianneye vykuchá srdce?

Proč si nevážíme boží blízkosti, proč se kdečím rozptylujeme?
Bůh stojí o naši blízkost. Kde jsem, tam je i on. Božím slovům můžeme kdykoliv naslouchat, a jak dlouho chceme.
Boží blízkost a jeho slovo je nade všechny ostatky svatých. 

Hospodin je moudrý, Mojžíšův hrob je neznámý.
Ježíšův je prázdný, tělo Ježíšovy Matky bylo vzato na nebe.
Biskup má dohlížet na to, aby se nám dostalo biblického vzdělávání.
Biblickou hodinu nelze nahradit ostatky svatých.
Nezajímá nás, proč a jak máme přijímat Tělo Kristovo, ale zajímají nás pozůstatky těl světců.
Neptáme se, proč si Ježíš přeje, abychom pili „Jeho krev“.

Ježíšova přikázání nemůžeme nahradit svými „zbožnostmi“.
I dnešní vysokoškoláci si často berou na zkoušky nebo sportovci na závody, nějaký amulet, třeba plyšáčka.
Učení nelze nahradit nějakým amuletem.
Všímáte si, jak se s učením New Agee šíří všelijaké amulety, mandaly, obrazy aury a obrazy andělů?
Máme my zapotřebí ostatků svatých?
Chceme-li být učedníky Ježíšovými, máme se učit zbožnosti od něj. Ne hovět svým pohanským a subjektivním náboženským potřebám. Ježíš nás kultivuje, pěstuje, zušlechťuje.

„Hledejte Boha, dokud je blízko.“ Bohatý mladík se osobně potkal s Ježíšem. Minul se s ním, přesto, že žádné velké hříchy neměl.
Mnoho zbožných lidí potkalo Ježíše, ale byli přesvědčeni, že jim nemá co říci. Měli se za dost zbožné. Když slyšeli z Ježíšova podobenství o hřivnách, že člověk, který zakopal svou hřivnu (nezhřešil, nikoho neokradl) je pro boží království nepoužitelný, obrátili se k Ježíšovi zády. Řekli, že mu nerozumí.

Řada hříšníků naopak řekla, že Ježíšovi rozumí. Ti se obrátili a stali se Ježíšovými učedníky.
Terorista ukřižovaný po Ježíšově pravici prohlédl, uznal své hříchy a předešel do božího království Nejvyššího velekněze.
Kolaborant Zacheus a několik jeho kolegů předešli do božího království členy velerady.
Řada prostitutek předešla kněze (saduceje) a lidi, kteří si horlivě pěstovali vyšší formu zbožnosti (farizeje).
Tito hříšníci přiznali, že se o Boha nezajímali, že se od něj vydali na opačnou stranu. Uznali svůj hřích a byli vděční, že mohou pracovat na stavbě božího království.

Za týden budeme slavit Slavnost sv. Václava – ta má své čtení. Jinak by se četlo podobenství o dvou synech. Po něm Ježíš řekl: „Amen, pravím vám, že celníci a nevěstky předcházejí vás do Božího království.“ (Mt 21:31)
Proč se „zbožní“ neradovali, když Ježíš získával veřejné hříšníky ke změně života? Proč ho pomlouvali? (srov. Lk 15:1) Byli Bohu daleko.

„Hledejte Boha, dokud je blízko.“ Ježíš svým učedníkům řekl – a říká: „Už vás nenazývám služebníky, protože služebník neví, co činí jeho pán. Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce. Zachováte-li má přikázání, zůstanete v mé lásce, jako já zachovávám přikázání svého Otce a zůstávám v jeho lásce.“ (Srov. J 15:7–15)

Abychom patřili mezi Ježíšovy přátele, nestačí jen nehřešit.

Naším stálým dluhem vůči Bohu je nedostatečné naslouchání Bohu.
Říkáme si, že selhání v Ráji není dávným příběhem; jednáme stejně.
Adamovo selhání začalo dřív, než mu manželka nabídla zakázané ovoce – neživil se ze stromu života – nehledal další porozumění Bohu. Když had tvrdil, že lidem ovoce ze stromu poznání dobrého a zlého neuškodí, naopak, že si pomohou a dostanou se na úroveň Boha, ukázalo se, že lidé víc důvěřují hadovi.
Místo toho, aby uznali, že pravdu má Bůh a ne satan, místo toho, aby uznali svou vinu, obviňují druhé a Stvořitele.
Už dřív nebudovali svůj vztah k Bohu, málo se s ním setkávali, málo mu naslouchali, málo se ptali – a tak přestali Bohu důvěřovat.
Připravili se o dobrodiní „stromu života“.

Ježíš nám nabízí nový strom života.
Tím není kříž! Kříž se nám stal „stromem poznání dobrého a zlého“, lakmusovým papírkem, který každého prověřuje. 

Ježíšovým stromem života je jeho moudrost a jeho Hostina „lásky až na smrt“.
Kdo se Ježíšem nechá vyučovat, „kdo hledá Boha, když je blízko“, kdo Ježíše následuje, kdo touží porozumět jeho Duchu a obdržet jeho Ducha – i kdyby byl velký hříšník – směřuje k „novému, věčnému“ životu.
Láska nás ovlivňuje a mění nás.

Znovu a znovu opakuji:
Ježíš se nechal ukřižovat – ne proto, aby nás vykoupil svým utrpením (jakoby Bůh za každou cenu potřeboval vylít svůj nahromaděný spravedlivý hněv, jako by potřeboval umučenou mrtvolu). Ježíš nás zachraňuje svou láskou. Kdo se vydá jeho cestou důvěry k Otci a lásky k lidem je zachráněn. 

Ježíš se nechal ukřižovat – abychom poznali, kdo je dobrý a kdo je zlý. Kde je pravda a kdo je Lhář.

Ďábel je otcem lži. Lháři byli Ježíšovi pomlouvači, velekněží i velerada.
My jsme lháři, když pomlouváme druhé. Když nesnášíme Ježíšovy služebníky, když mluvíme nepřesně o Bohu.

Ježíše dostal na popraviště hřích pýchy a náboženské nesnášenlivosti.
Bohatý mladík a židovská církevní hierarchie (do Ježíšova ukřižování) neporušovali přikázání. Jejich tragédie začala už jejich sebejistým tvrzením „my vidíme“ („my jsme vzdělaní v Tóře“, „my jsme dostali církevní úřad“). (Srov. J 9:40) 

Důvěřovat můžeme jen tomu, kdo nás má rád, dát na druhého má smysl jen tehdy, víme-li, že je moudřejší než my.
Dokud máme čas, můžeme Boha poznávat. Není dobře, když student honí učení na poslední chvíli.
My nejsme studenti, ale učedníci. Kazit život svůj a životy druhých proto, že zanedbáváme poznání, je víc než škoda.
Ježíš je laskavý a přátelský učitel.

	2011 (O Večeři Páně II. – Společná slavnost)

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

II.  SPOLEČNÁ SLAVNOST

Co slavíte? „Frantovy narozeniny“.
„Kolik jsme vyhráli?“ „Pět : dva.“
„Milión…“
Co slavíme při Večeři Páně my ?

Ježíšova rodina, stejně jako ostatní židovské rodiny dodnes, slavila každou sobotu radost ze života s Hospodinem.
„Sobota je pro židy pupeční šňůrou mezi tímto a budoucím světem“, říká pražský rabín Karol Sidon.

Velikonoční večeře je pro židy největší slavností.
Ježíš při svých posledních Velikonocích tuto slavnost ještě zvětšil.
Radost slavnosti pro něj byla tak důležitá, že při svém posledním hodu beránka nenechal na velikonoční hostinu padnout stín své blížící se smrti. Tak se ponořil do slavnosti, že nikdo nemohl říci: „Ježíši, ty jsi letos nějak posmutnělý…“

Slavit lze jen z radosti, z velkorysosti. Však se nám Ježíš vyznává: „Jste moji přátelé, až na život a smrt…“
Máme větší důvod k radosti a slavení než starý Izrael.

Večeři Páně neslavíme jen o Velikonocích. Slavíme ji přinejmenším každý Den Páně, každou neděli.
Večeře Páně není soukromou modlitbou, ale společnou slavností.
Setkáváme se při ní s Bohem a s lidmi. Obojí je důležité. Boha těší, jsme-li rádi na světě, vychutnáváme-li si jeho dary, oceňujeme-li jeho práci, přátelství a velikost.
Bůh je spokojen, přicházíme-li k Večeři Páně také kvůli druhým lidem.
I rodiče říkají: „Jsme rádi, že nás mají děti rády, ale neméně nás těší, stojí-li naše děti vzájemně jeden o druhého“.

Společná modlitba vychází a roste z modlitby soukromé.
Motlitba je setkáním. Vyžaduje umění naslouchat i vyjádřit se. Při setkání má být naslouchání a mluvení vyvážené.
Abych měl co vydechnout, musím se nejprve nadechnout.
Než o něčem mohu mluvit, potřebuji nejprve dost pozorovat, porovnávat a otvírat se.

Pro Boha není obtížné porozumět člověku. Má mě přečteného „v okamžiku“, to pro mě je obtížné porozumět Bohu. Proto je tolik nutné, abychom také (a především) před Bohem mlčeli a dostatečně mu naslouchali. Každý známe Ježíšovo napomenutí: „Nebuďte mnohomluvní“.
Jeden anglický biskup řekl: „Abych se mohl jednu minutu modlit, potřebuji se devětadvacet minut připravovat“.

Soukromá modlitba je snazší než společná (tak jako je snazší setkání ve dvou než ve větší skupině), nemusím se s nikým dělit o pozornost, brát ohled na ostatní, jsem „pánem svého času“, určuji plynutí jejího průběhu.
Rozumím lidem, kteří říkají, jak se jim v lese dobře „modlí“, jdu-li do lesa, musím mít vyčištěné boty, vím, že jdu do „chrámu“.
Bylo by škoda nevidět rozdíl mezi pohanskou modlitbou (často na vysoké úrovni), židovskou a Novozákonní – Ježíšovou.
Modlitba je velikým uměním. (Naučili nás znát modlitby, ale nenaučili nás modlit se.)

Večeře Páně je společnou modlitbou. Společná modlitba byla vždy více ceněná než soukromá.
I spolupráce v partě, kolektivní sport, muzika ve skupině nebo orchestru, je větším uměním než výkon jednotlivce. Samozřejmě předpokládá zvládnutí oboru, řemesla nebo nástroje, ale vyžaduje další dovednost – umění souhry a spolupráce s druhými.
Společná modlitba stojí na osobní zkušenosti, zážitku, poznání a umění.
Rozdělit se mohu teprve tehdy, když něco mám a umím. Společné může vyrůstat z naslouchání druhému, z dávání a přijímání. Jen tak vytváří novou kvalitu.
Umět dát přednost druhým, neprosazovat se na úkor jiného, nechat se vést …, to vše svědčí o tom, že modlitba s druhým je znamením veliké blízkosti.

Po dlouhá staletí byla liturgie to, co dělal kněz. Věřící se liturgie účastnili pasivně, zpívali nebo se modlili často úplně jiné modlitby. Po II. vatikánském koncilu slaví liturgii všichni, pod vedením předsedajícího (biskupa nebo kněze). Protože je liturgie dílem celého společenství, potřebujeme se učit společně Večeři Páně slavit.

Na slavnost je důležité se připravit. Zatím řeknu jen první kroky přípravy (více si řekneme později).

Bůh nám věnuje obrovskou pozornost.
Zažili jste, že vás někdo přehlížel, nebavil se s vámi, neměl pro vás čas?
Bůh je ochoten se s námi bavit do sytosti. Ale naše osobní prožívání vztahu k Bohu bývá, stejně jako k lidem, proměnlivé.
Objevíme-li Boží věrnost člověku zjeví se mi moje cena v novém světle. Jsem povznesen.
Na Boží věrnosti stojíme. Je-li „zamračená obloha“, potřebujeme si říci: „Slunce je stejně blízko, jako bylo ve dnech bez mraků. Mám sice pocit, že Bůh je daleko, ale mně jen něco zaclání výhled k Bohu.“
Proto je důležité si nejprve uvědomit, v jaké míře zakouším Boží přízeň, zda si všímám, jak obrovskou mám pro něj cenu.

Jak se připravujeme do divadla nebo na operu? (Naštěstí už není liturgie v latině, jít na operu nebo divadelní hru v neznámém jazyce je náročnější.) Přečteme si něco o hře, libreto, něco o autorovi, okolnostech, možná i kritiku. Přijdeme včas, abychom nasáli atmosféru, naladili se a nevnesli s sebou spěch – to bychom se na začátek nemohli soustředit. Toto vše víme a umíme.
Podobně je to s přípravou na liturgii.
Přijít v neděli do kostela a nemít přečtené texty z Písma, které se budou číst, by bylo trapné a neuctivé vůči Bohu i těm, kteří slavnost připravují. Bylo by to, jako kdyby někdo v divadle nebo v kině nevěděl, zda přišel na veselohru nebo tragédii.

Pozvání přátel na návštěvu vědomě prožíváme, těšíme se a připravujeme se na ně.
Podobně chceme vnímat bohoslužbu – jsme zváni ke slavnostnímu Stolu.
Máme se na co těšit. Zážitek se nedá nařídit, dobrý pocit ze slavnosti nemáme úplně ve svých rukou (také nejde především o můj vlastní subjektivní pocit, i když má svou cenu). Ale jestli jsem si všímal pozorností, které mně Bůh ve své přízni v posledních dnech poslal do cesty, pak možná v silnější míře zakusím, že mě Bůh rád vidí, že si mě neoškliví, že se za mě nestydí, že se ke mně veřejně před druhými hlásí, zastává se mě a věnuje mi velikou náklonnost.
To s námi může udělat své …

	2008
25. neděle v mezidobí       Iz 55:6–9       Flp 1:20c–24. 27a       Mt 20:1–16a       21. září 2008

Podobenství si snadno pamatujeme (jsou geniálně vymyšlena), ale něco jiného je podobenstvím porozumět.
U dnešního většinou zakopneme o podivnou spravedlnost – stejná mzda za nestejné množství práce.
Dobrá, zaměstnavatel může se svým majetkem nakládat jak chce a my nemáme právo jej okřikovat. (Za denár se dala jeden den uživit rodina.)
Ale chce Ježíš tím podobenstvím říci, že v nebi na tom budeme všichni stejně, ti co se snažili víc, stejně jako ti, co se snažili méně?
Mnoho lidí se modlí za šťastnou hodinku smrti, aby se mohli těsně před smrtí vyzpovídat a dát vše do pořádku. Škoda, že se nemodlí, aby se začali řídit podle Ježíše už teď.
„Hlavně udělat dobře konec, honem“ – až ji začne dohořívat svíčka – „zavolat kněze a dát vše do pořádku.“
K tomu nás rozhodně podobenství nevede.

Z řady jiných Ježíšových vyučovacích lekcí víme, že úroveň nebeské blaženosti bude různá.
Někdo bude mít víc darů, někdo méně (viz podobenství o hřivnách: „Budeš pánem nad 10, 5, 2 městy“). Jak daleko se dostaneme v pozemském životě, tak vysokou úroveň budeme mít v nebi.

Představme si tátu dvou synů. Jednomu koupí auto a druhému koloběžku. Pokud je prvnímu dvacet a druhému pět let, jaký by to byl táta, kdyby jim dal stejný dárek (auto nebo koloběžku)?
V nebi budou nebešťané s různým počtem hřiven a odstupňováno to bude podle toho, jak hospodařili se svým obdarováním tady na zemi. Domysleme to …

Zřejmě i ten malý kluk by někdy chtěl mít auto, jako dospělý bratr, ale bude-li se teď vztekat nebo prosit, nebude mu to nic platné, je-li otec spravedlivý.
Ten, který má více hřiven, i ten, co má méně, se budou cítit nanejvýš spokojeni, pokud přijmou rozumná a spravedlivá pravidla.
Ale toto podobenství míří jinam. Co je tím denárem?

Kdo porozuměl předchozí lekci „o bohatém mladíkovi“ (Mt 19:16–30), porozumí podobenství „o dělnících na vinici“.
Bohatý mladík se celý život modlil, byl zbožný. Přišel dokonce za Ježíšem k duchovnímu rozhovoru. Ale Ježíš mu nakonec řekl: „Nevejdeš“.
„Jestli chceš vejít do nebe, rozdej všechno, co máš a staň se mým učedníkem“. Odešel smutný …
I učedníci měli mladíka za příklad zbožnosti. Velice! je zarazilo Ježíšovo prohlášení: „Spíše projde velbloud uchem jehly než takovýto člověk do nebe …“ – Neutíkejme od těch slov …!

Petr byl první, komu to došlo: „Nojo, to je zvláštní, když jsi nám nabídl, že smíme být tvými učedníky, nadšeně jsme tvou nabídku přijali a tenhle člověk je divný, ten o to nestojí …
My jsme všeho nechali, Matouš nechal kšeft kšeftem, Jan a Jakub pověsili rybařinu na hřebík, Zacheus rozdal velkoryse půlku majetku …)
Ježíši, to znamená, že my na tom budeme v nebi lépe?“

Ježíš nás upozorňuje na nekvalitní zbožnost toho mládence, který se podle svých představ celý život připravoval na setkání s Mesiášem.
Petr s náboženstvím mnoho nenadělal, dokud nezačal kázat Jan Baptista.
Matouš, než se stal celníkem, se s náboženstvím úplně rozešel. Stejně Zacheus, Magdaléna …
Jenže tito lidé se mohli pro Ježíše přetrhnout, když si jich Ježíš všimnul.

Bohatý mládenec se od svého dětství snažil – „pracoval od rána na vinici“. Když dostal od Ježíše nabídku, nevyužil ji.
Matouš i Zacheus zřejmě páchali trestnou činnost už delší čas a o božím království začali uvažovat až když slyšeli o Ježíši. Byli si vědomi svých chyb. Bohatý mládenec žil v domnění, že celý život žije zbožně. Nechtěl si svou zbožnost porovnal s Mojžíšem, s proroky nebo s Ježíšem.

Podobenství o dělnících na vinici nám ukazuje, že „bohatí mládenci“ dostanou stejnou příležitost jako „celníci a nevěstky“. Denár je pozváním: „Pojď za mnou (pojď ke mně do učení), aby ses mohl stát Božím dítětem“.

I my všichni dostáváme do ruky stejné Evangelium, ale ne každý je stejně čte. Často z evangelia získá více ten, jež si je vědom svých chyb.
Někdo si přečetl evangelium jen pro informaci, někdo, když byl rok Písma, někdo má raději své pobožnosti. Někdo si v Písmu čte sice každý den – typ „bohatého mladíka“, ale mnoho mu to nepomůže.
Ježíš neřekl o mládenci „nevejde“, proto, že se nestal jeho učedníkem, ale proto, že mladík měl povrchní svědomí – podle svého. Nestačí, aby byl člověk upřímně přesvědčen, že jeho zbožnost je dokonalá a plní, co má. Potřebujeme si své názory s někým porovnávat a je na mé odpovědnosti, jestli si je porovnávám s Ježíšem – který, na rozdíl od všech lidí „viděl Boha“ – nebo s člověkem, řídícím se vlastním vkusem.
Mladík – stejně jako my – viděl Ježíšovy zázraky. (Ježíš nebyl nějakým potulným kazatelem, nebyl jako jiní učitelé duchovního života.)
Mladík mohl být nejen svědkem Ježíšových znamení, mohl je časem dělat také, aby lidé viděli, kde je cesta k Bohu. Jenže to mladíkovi nepřevážilo. Stačil si se svou dosavadní zbožností – ať už byla jakékoliv úrovně. Byl se svým bohatstvím (i duchovním) spokojen.

Bohatý mládenec odešel v přesvědčení, že byl celý život zbožný. O Ježíši si pravděpodobně myslel, že ten tesař je nějaký divný. Neřekl: „Jó, Ježíš má pravdu“.
 „Zachové“ se chovají jinak, umí dát Ježíšovi zapravdu: „Ježíš je člověk, jehož slova mají vysoký kurz, na tom náboženství něco bude a já jsem to dosud nechával plavat, hned se tím budu zabývat“.
Mládenec spoléhal na to, že bude za svou zbožnost patřičně odměněn, ale dostal stejnou odměnu jako Matouš – „jeden denár“.
Každý, kdo se setkává s Ježíšem, dostává denár – evangelium. Někdo z něho vyčte víc a někdo méně. Někdo z něho vyčte více, i když se možná méně modlí, ale kvalitně o evangeliu přemýšlí.
A to je smysl tohoto podobenství.
	Slavnost svatého Václava

	2014
Slavnost sv. Václava       Mdr 6:9–21       1 P 1:3–6, 2:21b–24       Mt 16:24–27       28. září 2014

První čtení nás zve k moudrosti. 

Každému dospělému je někdo svěřen, nám pokřtěným jsou druzí svěřeni ještě dalším způsobem. 

Před týdnem jsme v Letohradě měli výbornou přednášku učitele Zdeňka Hübnera o příčinách 1. světové války. Při diskusi jsme vzpomněli českou šlechtičnu Berthu von Suttnerovou (první nositelku Nobelovy ceny míru), která čtvrt století před válkou zasvětila svůj život úsilí o mír.
Kdosi se ptal: „Jak to, že se paní hraběnka dokázala orientovat v soudobých poměrech, jak to, že byla tak prozíravá?“
Jak to, že sv. Václav rozpoznal křesťanství jako jedinečnou nabídku i pro uspořádání státu?
Kde přišel J. A. Komenský ke své moudrosti?
Jak v řadě závažných případů T. G. Masaryk rozpoznal, co je správné?
Kde tito lidé a světci brali sílu stát za pravdou boží?

Ani znalost matematiky nebo cizího jazyka, ani lidskou moudrost nekoupíme nebo nedostaneme darem, natož moudrost od Boha …

Václavovi jsme vděční, že rozpoznal, o co je křesťanská civilizace výš než pohanská a odvážně se pro ni rozhodl. Ježíšova moudrost ho uchvátila, způsob vlády přijal na způsob Ježíšovy služby.
Navíc máme štěstí, že svatováclavské dědictví narůstalo a nabíralo na mohutnosti, jako když se potoky a říčky slévají do mohutného toku.
Je na naší zodpovědnosti, zda a nakolik bohatství křesťanské civilizace udržíme. 

Četl jsem si znovu „Vlastní životopis Karla IV.“ a znovu jsem žasnul, v jaké míře císař Karel Ježíšovu učení porozuměl, například o důležitosti Božího slova, moudrosti a Těla Páně pro život věčný. 

Na pár osobnostech, které jsem uvedl je vidět, že boží moudrost se netyká jen náboženského života v úzkém slova smyslu, ale pomáhá nám k prozíravosti a politické orientaci, k celkové životní moudrosti. 
Každý se můžeme nechat vychovávat a vzdělávat k boží moudrosti. Kdo o ni stojí, bude mu modlitba o moudrost z prvního čtení stát za poctivé promýšlení. Rozpozná cestu k moudrosti.

Úryvek z evangelia by na neznalého mohl působit pochmurně. Pokročilému zní vítězně.
Získání velkých hodnost něco stojí. Jestli ti, co usilují o pomíjivé hodnoty, něco k jejich získání obětují, pak nám není zatěžko dát přednost hodnotám nejvyšším.

Čtení z Petrova listu je vítězným zpěvem.

Je naší volbou, jaké učitele si vybíráme a nakolik je pro nás Ježíš Učitelem, o co stojíme, a co od Ježíše přijmeme. Zda se od něj naučíme myslet. 

Je důležité znovu a znovu říkat dětem a vnukům, co naše křesťanská civilizace světu dala.
Největší moudrostí a největším poznáním je vědomí, kým jsme pro Boha a kým je Bůh pro nás. Na tom stojí celý program západní křesťanské civilizace. 

Sám Bůh nás vyučuje:
„Jste mými dětmi. Jsem vaší Matkou a Otcem.“
Máme růst do Boží podoby. 

„Budu o vás pečovat, aby vám nic nechybělo. Poradím vám, jak žít, aby se vám dařilo.“ (Srov. texty o smlouvě s Izraelem, například Dt 29.–30. kap.)

Ježíš vyučil své učedníky.
„Řekl jsem vám o Otci všechno; budete-li se tím řídit, budete žít jako moji přátelé.“ (Srov. J 15:14)

„Všichni jste bratři. Boží rodina stojí na službě druhým.“ (Srov. Mt 23:8–12; Mk 10:43–45)

„Kdo rozpozná spravedlivého, získá odměnu spravedlivého.“ (Srov. Mt 10:41b)

„Kdo rozpozná proroka, získá odměnu proroka.“ (Srov. Mt 10:41a)

„Kdo rozpozná Ježíšova učedníka, dostane se mu odměny učedníka.“ (Srov. Mt 10:42)

„Kdo rozpozná Mesiáše, získá Mesiášovu odměnu.“ (Srov. J 15:7–10)

Kdo se bude potřebnému nablízku a nějakým způsobem mu poslouží, dostane nebeskou odměnu – věčný život. (Srov. Mt 25:31–40)

Kdo ve svém dítěti rozpozná Ježíšova sourozence a bude s ním podle toho jednat, dostane se mu daru poznání, že patříme do Boží rodiny. Naše jednání se dostane na novou úroveň – na úroveň důstojnosti královských dcer a synů. (Srov. Lk 9:48)

Kdo v manželství usiluje být s druhým „jedno tělo a jedna duše“, pochopí, co znamená Ježíšovo přání být s námi „jedno tělo a jedna duše“. (Srov. J 6:54–57)
Kdo o to bude usilovat, bude přijat do společenství „Nevěsty Beránkovy“. (Srov. Lk 12:35–38)

To je obsah a program následování Ježíše.

Ptáme-li se: „Ježíši, jak jsi unesl všechny pomluvy, naschvály, zášť, nenávist i lhostejnost lidí?“, slyšíme: „V Otcově porozumění a blízkosti mám jedinečné bohatství. To převáží všechnu hloupost a nepřátelství lidí. Žiji z Otcova přátelství.“

My nemáme Ježíšovo propojení s Otcem, ale Ježíšovo přátelství je nám velkým zdrojem krásy, útěchy a posily. To neznamená, že získáme necitlivost vůči veškeré nepřízni a trápení. 

Ježíš zůstal krásným člověkem, který se raduje s druhými, má účinný soucit s potřebnými, neutíká před utrpením a vždy dá přednost druhému před sebou.
Jeho přátelství a jeho moudrost nám ukazuje, jakou cenu má každý člověk pro Boha. Jaký smysl má náš život, jak cenná je služba druhému.
Jestli nás Ježíšovo přátelství okouzlí, pak máme co dětem ukazovat.
Ježíšův učedník může být zásadním přínosem pro společnost. Jako příklad mě třeba napadá Ivan Medek.
Ať pracoval jako muzikolog, umývač nádobí a šatnář (po podpisu Charty nebo první měsíce v emigraci), jako novinář, na ministerstvu nebo v hradní kanceláři, všude s úsměvem, pevností charakteru a bystrostí úsudku, budoval křesťanskou civilizaci.

Můžeme nabídnout společnosti víc než „Pražské Jezulátko do každé rodiny“ nebo církevní průvody po ulicích.
Ježíš ocení vše dobré z lidského života a „svým lidem“ nabídne budoucnost.

	2008
Slavnost sv. Václava       Mdr 6:9–21       1 P 1:3–6, 2:21b–24       Mt 16:24–27       28. září 2008

K prvnímu čteni:
Každému z nás je někdo nebo něco svěřeno. V každém případě máme mít vládu nad sebou. Komu není třeba moudrosti?
- - - - - - - -

S Ježíšovými závažnými slovy: „Kdo chce jít za mnou …“, jsou spjaty velice důležité věci: naše štěstí, neštěstí, radost, porozumění, utrpení i zármutek.
(Nikdy u nás nebyla společnost tak bohatá jako dnes, ale boží království nám nabízí ještě mnohem víc. Koho to zajímá, je do něj zván.)

Nedávno jsme se tímto Ježíšovým výrokem zabývali a tak už snad zbožně nevzdychneme: „Náš veliký světec svatý Václav umřel mučednickou smrtí s velikou láskou. Máme tedy v nebi velikého patrona naší země, který se za nás přimlouvá u Boha.“

Dáváme si pozor, abychom Ježíšova slova nevytrhávali ze souvislostí a správně jim rozuměli. Už jsme si říkali, že dnešní úryvek je reakcí na zatvrzelost apoštolů (kteří v určitých chvílích opakovali jako kolovrátek to, co se kdysi naučili v náboženství a nenaslouchali pečlivě svému Mistru). 

Ježíš nás upozorňuje na naše předsudky v náboženství. Než se staneme křesťany podle Ježíšova příkladu, čeká nás na sobě dost práce.
Ne každé trápení přináší dobré ovoce a vede ke svatosti. (Na světě trpí mnoho lidí. I v jiných církvích a náboženstvích. Trpí i mnoho nevěřících.) To by těch svatých muselo být velmi mnoho.

Mnoho utrpení je právě proto, že si žijeme podle svého a nestojíme o soužití s Bohem.

Ale vraťme se k prvnímu čtení, k nabídce moudrosti od Boha (texty jsou pro naši slavnost dobře vybrány).
Dnešní svátek – den naší státnosti – nám připomíná důležité věci pro život naší země i pro život osobní.
V letošním roce také slavíme 90 let od vzniku samostatného československého státu.
Poučit se můžeme i z „osmičkových“ výročí.
V r. 1938 nás nechali na holičkách naši spojenci.
V r. 1948 se části našich lidí podařilo prosadit bezprávný režim.
V r. 1968 naši zem okupovala vojska zemí, které se předtím chvástaly přátelstvím.
V r. 1988 jsme konečně začali trochu pozvedat své hlavy.
(V roce 1945 a 1989 jsme si naivně mysleli, že nám vnější svoboda všechno zajistí.)
Nejen tyto události ukazují, že existence státu něco vyžaduje od svých občanů.

Máme tedy svou trpkou zkušenost s neochotou jiných (spojenců) i s vlastní zbabělostí.
Napříště už nesmíme dopustit něco podobného. Nechceme být lhostejnými občany, nebo zbabělým státem, který se neumí zastat těch, kterým někdo svobodu bere (mám teď na mysli třeba Čečensko a Gruzii).

Kudy k tomu vede cesta?
Kristus nám něco nabízí. Kníže Václav jeho nabídku objevil a přijal.

Než jsme zakryli na stropě orlického kostela neumělou malůvku sv. Václava, varovaly některé hlasy, že zapomeneme na význam sv. Václava.
Pokud se ovšem nebudeme zajímat o Václavovu zkušenost s Kristem a nebudeme doma mluvit o jeho prozíravosti a objevu křesťanství jako programu pro naši zemi, ošidíme se.

Máme proč se hlásit ke sv. Václavu. 
To ovšem v historii vykřikoval kdekdo, i čeští nacionalisté za války.
Podstatné je, přijmout – jako Václav – křesťanský životní styl za svůj.

Soužití s druhými (i v rodině), udržení si svobody, osobní i naší země, je náročné. Zatím jsme to vždy v historii podcenili.
Dnešní slavnost nám nabízí pomoc, abychom už příště nebyli lhostejnými občany a zbabělým státem, který se neumí zastat těch, kterým někdo svobodu bere.

Aby to nebylo jen teoretické, připomenu několik věcí.
Řada lidí si dnes myslí, že pohanské kultury byly laskavější a na vyšší úrovni než křesťanství.
(Nejen etnografové, etnologové a religionisté vědí své …)
Sv. Benedikt, Patrik, Cyril a Metoděj, Vojtěch, František z Assii, František Saleský, Roger Schulz nešířili křesťanství mečem a ohněm.
Často připomínám, že každé slušné náboženství pozvedalo lidi výš a je pěkné, že se z jiných kultur můžeme ledacos naučit, ale také je máme čím obdarovat a rozhodně před nimi nemusíme mít mindrák. Stačí si třeba porovnat jednu z irských modliteb s keltským myšlením… 
Sv. Václav vyrostl v mocném vlivu pohanství a nejen dokázal rozpoznat přednost křesťanství, ale odvážně se pustit do jeho prosazování. Ne mečem a ohněm.

Pohanství dodneška nevymizelo, jen mluví jinou řečí. Prohlédnout nebezpečí pohanství je důležité. Velcí bohové vyžadují obrovské oběti. Malí bohové oběti menší.
Hitler obětoval na oltář Říše miliony vlastních mužů … o milionech dalších mrtvých ani nemluvě.
Miliony životů stálo pohanství komunismu v SSSR, Číně, Korei …
Dnes se nemluví o bohu války Marsovi a přece má své vyznavače a své oběti (na silnicích, v politice, mafiích, v etnických čistkách, bombardovaných vesnicích a obětech teroristů, v řádění fotbalových fanoušků …)
Místo bohyně Venuše zaujala erotika a nikdo nemusí pochybovat o mnoha obětech a otročení těmto silám…
Kolik různých obětí vyžaduje sláva sportu a zábavy …
Kolik poškozených lidí a zničených existencí má na svědomí všelijaké sázení, výherní automaty …
O velkých drogách mluvit nemusím.
Jak může okupovat prostor v rodině závislost na práci, alkoholu, na penězích, televizi, počítači …
Nakolik nás od péče o vlastní osobnost může odvést reklama, móda, nezdravá péče o zdraví …
Jak může ohloupnout člověka pouhé holdování zážitkům, k útěku před každým smutkem a před hledáním odpovědí na hlubší otázky života …
To vše je moderním pohanstvím.

Křesťanství nás zbavuje strachu a vede k radosti ze života jako žádná jiná kultura. My za krásou života navíc rozpoznáváme štědrost a přejícnost Dárce. Nechceme jen brát a přijímat, máme také zkušenost s radostí toho, kdo umí dávat. A hlavně chceme na přátelství Boha odpovědět svým přátelstvím.

Staré pohanství se snažilo manipulovat s božstvy a nadpřirozenými silami, získat co nejvíce za každou cenu. Staré čarování vyžadovalo dojít v ten a ten čas na určité místo a vykonat určité obřady k získání moci a nadvlády.
Novodobá touha po moci ve velkém – drancuje přírodu.
V malém – uctívá přírodní nebo domnělé síly, ve snaze je využít pro sebe nebo získat moc nad druhými. Novodobý pohan je závislý na pověrách, na fetiších, na vlivu planet, horoskopů, snů, vody, na různých energiích, na magnetických a nejrůznějších silách, přirozených a nadpřirozených.
Novodobý pohan už nevidí Stvořitele, už nepracuje na pokorném budování své osobnosti, nechce sloužit božímu království. Aby nemusel přiznávat svá provinění, všechno prohlašuje za dobré.

Je důležité také rozpoznávat pohanské prvky tlačící se do našeho náboženského života.
Porozumění Bohu a osobní přátelství s Bohem, nelze nenahradit zbožnými výkony, vyhledáváním soukromých zjevení, určitými modlitbami, svěcenou vodou, posvěcenými předměty, obřady a energií z nich získanou nebo vymítáním ďábla.

Kristus byl i jako člověk vzdělaný, moudrý, střízlivý, neokázalý v náboženském životě.
Jako nikdo jiný se uměl radovat ze všeho pěkného, jako nikdo jiný uměl vychutnat dary života.
Žil přátelstvím s lidmi a s Otcem nebeským.
Jako nikdo jiný rozuměl lidem. Nikdo pro nás nežije víc než on.

Vy jste dobří rodiče a víte, jak se vám změnil život, když se vám narodily děti – jak silně jste na ně od té doby začali myslet a jak je váš život spojen s jejich životy.
Ježíš nám svým životem ukazuje, jak silně je Bůh propojen s námi – svými milovanými dcerami a syny – a jak nám dává přednost.
Ježíšova obětavost až k potupné popravě je toho svědectvím.

To objevil sv. Václav před 11. stoletími. Půjdeme-li s ním za Kristem, získáme mnohem víc než kolik bychom si mohli obstarat sami.
	26. neděle v mezidobí

	2017
26. neděle v mezidobí       Ez 18:25–28       Flp 2:1–11       Mt 21:28–32       1. října 2017

K prvnímu čtení.
Kdekdo si dovoluje drze nebo pošetile soudit Hospodina …
Lidé neznající pořádně Písmo, tvrdí: „Ve Starém Zákoně je Bůh tvrdý, nanejvýše spravedlivý. Až v Novém Zákoně se Bůh zjevuje jako milosrdný.“
Hle, už staří Izraelci reptali vůči milosrdenství Hospodina.
18. kap. Ezechiela je velice osvobozující.

My už máme boží milosrdenství za samozřejmost. (Podobáme se dětem, pokládajícím péči rodičů za samozřejmost: „Vždy to tak bylo!“) Ale slova z Ezechiela nás mohou vyvést z míry. Je možné, že by například i současným teroristům mohlo být odpuštěno? (Lotři ukřižovaní s Ježíšem byli teroristé.)

K druhému čtení.
Klekat před Kristem je snazší než pokládat druhého za lepšího, než jsem sám. Koho máme pokládat za lepšího sebe? 

(Včera se Jana připravovala na bohoslužbu a po přečtení evangelia prohlásila: „Václave, to čtení je o nás dvou. Mně se nechce do uklízení, ale přemůžu se a uklidím. Ty, prohlásíš, že budeš uklízet, ale neuklízíš!“)

Kdo si přečetl celou 21. kapitolu evangelia, objeví se mu dnešní úryvek v jiném světle.
Ježíš se blíží „k Jeruzalému“ městu svatyně Hospodina. 
Ježíšovi posluchači slyšeli jeho podobenství poprvé. Čekali: „Copak bude Nazaretský říkat?“

 „To je jasné, který syn se nakonec zachoval dobře; to jsou ale primitivní otázky“, pohoršovali se ti, co na Ježíše číhali. Když Ježíš pokračoval, zjistili, že se chytili do vlastní pasti.
Jestlipak si dají říci? 

Kdepak, nebyli schopni od Ježíše cokoliv přijmout. Dávno si jej zařadili mezi nevzdělance, buřiče a svůdce lidí. Vylučovali, že by se od něj mohli něco naučit.

Ježíš jim pouze řekl, že nedali na Jana Baptistu.
Neurazil se. Přesto k nim mluvil dál.

Co myslíte, byl Ježíš na lidi ostrý? Málo vstřícný? Měl je víc přemlouvat, nadbíhat jim? Málo se o ně ucházel? Co měl ještě udělat a neudělal?
Všimněme si, řekl to, co bylo třeba říci. Nabídl jim dostatečné množství znamení, že přichází od Boha.

Jeho přátelství je nezměrné, ale něco málo od nás vyžaduje. Ne bezhříšnost, ale odpovědnost za to, co nám Bůh říká ve svém slovu.

Až jako student jsem začal číst evangelia  a děsil jsem se, jak často na Ježíše jeho odpůrci útočili a s jakou trpělivostí je Ježíš znovu a znovu varoval, aby se nedopustili toho strašného zločinu, ke kterému směřovali – k vraždě Mesiáše. (Velekněží často sloužili v jeruzalémské svatyni, znalci Tóry učili druhé, a přesto se s proroky míjeli.)

Co z Ježíšovy vyučovací lekce vytěžíme pro sebe? Nakolik procent se řídíme Ježíšovými slovy?
Hrozí i nám – „slušným křesťanům“ – postoj druhého syna?

Naučili jsme se zbožně mluvit a schovávat se za určitá náboženská tvrzení, chlácholíme si své náboženské svědomí („odvádím náboženské desátky: ráno a večer se modlím, v neděli chodím do kostela, dvakrát jsem nesl nebesa, jednou mi pan farář na Zelený čtvrtek umyl nohy …) a přesto mi Ježíšův životní styl může zůstat cizí. 

Hledal jsem (u sebe i u druhých – na druhých to snadněji vidíme), kde ty odmítající postoje začínají.
Jak já reaguji na upozornění druhých nebo na nové informace o Bohu? Jsem tím podrážděn?

Pubertální děti hledají vlastní pozici a snaží se vymezit vůči rodičům. Někteří pubertu nedokončili, zamrzli v ní. Podrážděně reagují na upozornění, co by mohli dělat lépe. 

My, vesničané jsme se naučili správně pokládat hrábě (aby nám nenatloukly), všichni si bereme deštník má-li pršet, naučili jsme se couvat autem …, ale neradi přijímáme něco nového v poznávání Boha nebo v životě církve. Přitom v dějinách církve přicházelo mnoho nového. 

Někomu zůstaly špatné návyky z dětství (vady řeči, chůze, drzost, nezdvořilost …) nebo z dřívějška. 
Kluk si „šlape na jazyk“, jako táta, ale rodiče nepočítali s tím, že by syn „šel na faráře“ a neposílali jej na logopedii. Až v semináři se někteří kolegové pracně učili správně mluvit.
Samozřejmě jsou horší vady – charakterové. Nenápadná je názorová, politická nebo náboženská nepružnost v myšlení, která nám brání otevírat se Duchu božímu. Ten nás přece chce uvádět do hlubšího a hlubšího pochopení božích názorů nebo postojů. 

V evangeliích čteme, jak se mnoho zbožných často posmívalo Ježíšovi, že je namyšlený, a že jeho učení o Bohu je pomýlené. Stále se s takovou namyšleností setkávám.
Zkoumám, kde to začíná.
Od některých lidí si nenecháme poradit. Často od nejbližších. 

Nepodobám se farizeům, kteří opovážlivě „určovali“ jak, kdy a v jaké míře může druhý obdržet milosrdenství od Hospodina?
I dnes se opakuje kritika božího milosrdenství z 18. kapitoly proroka Ezechiela. 

Ježíš trefně pojmenoval, z čeho ta pýcha vyvěrá (viz: J 9:41; Lk 4:24).

Brzy jsme zapomněli, že jsme teprve začátečníci, učedníci. Hrajeme si na Mistra.

Komunisté mně nedovolili studovat střední školu. Ale řemeslo mě něco naučilo. Táta doma neměl ani svěrák ani pilník, tak jsem ani nemohl machrovat. Na obrázku v učebnici byl v pohledu svrchu nakreslen pracovní stůl se svěrákem a před ním stopy, aby každý věděl, jak se postavit k práci. Druhý obrázek ukazoval, jak se drží pilník jednou rukou a jak druhou. Učili jsme se osvojovat si potřebné návyky. 

V každé hospodě jsou „odborníci na vše“ (světovou politiku, ekonomiku státu, vrcholový sport, na Evropskou Unii …) V kostelních lavicích sedí „Mistři nad Krista Pána a Ducha svatého“, a vše poměřují svou „pravověrností“.
Ale leckdo z nás může být usvědčen otázkou: „Vašnosto /Milostivá dámo, jaké máte, vzdělání v liturgii, v biblistice, …? Které knihy jste prostudoval/a, u jakých učitelů jste se vyučil/a? Jakou odbornou publikaci jste vydal/a?“ 

Ježíš těmto lidem také pokládal otázky (např.: „Od koho měl Jan pověření ponořovat?“ (Mt 21:25)
Budeme dnešní biblické texty ještě v týdnu promýšlet.

Přijali jsme pozvání s Ježíšem dobrořečit Otci za to, co jsme dostali od Hospodina a lidí.
Každý jsme si připravili osobní poděkování, abychom věděli, jak jsme bohatí …
Jen trochu budeme děkovat … – Ale Bůh pro nás už připravil dva bohatě prostřené stoly: „Stůl Slova“ a svatební Stůl „Hostiny Ježíšovy“.
Někteří bratři protestanté slaví „Večeři Páně“ jednou do roka – prý, aby jim nezevšedněla.
Jak to máme se slavením (týdenním) my? Nezevšednělo nám?

Přicházíme poděkovat za Ježíšovu péči, abychom neustrnuli v myšlení a při růstu jeho učedníků.
To, že jsme teprve začátečníci, nás neponižuje.

Nechceme být těmi, které nebaví práce na boží vinici.

	2011 (O Večeři Páně III. – Památka Večeře Páně)
Poznámky k neděli       25. září 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

III.  PAMÁTKA VEČEŘE PÁNĚ

Mluvili jsme o Ježíšově potřebě (on je obrazem božím) slavit s námi své přátelství (i rodiče rádi vidí děti doma u stolu a i děti se často těší domů).

Ježíšovo přátelství pro učedníky znamenalo nesmírně mnoho. Velice si považovali, že si je Ježíš vybral za své učedníky.
 „Nikdy jsme se nesetkali s tak moudrým člověkem. Navíc s někým tak pozorným, laskavým, upřímným a statečným, nikdo nikdy tak nevyprávěl o Bohu,“ vyprávěli učedníci.
Ježíš objevil učedníkům netušené obzory. S ním nově porozuměli Slovu Božímu, s ním uzdravovali nemocné a stavěli se proti všemu, co člověka poutá. Ježíš jim umožnil vyrůst ve veliké osobnosti. „Sedět s Ježíšem u stolu“, byl pro učedníky životní zážitek.
Když časem začal Ježíš mluvit o své smrti, učedníci to těžce snášeli (i my neradi slyšíme, říkají-li naši blízcí, že už tady dlouho nebudu). Co by si bez Mistra počali? Kým by bez něj byli?
Tvrdil jim: „Nebojte se, mám to promyšlené…“.
Pak nám všem, jednou pro vždy, daroval nádhernou slavnost přátelství a života.
Nikdo z nás nemusí litovat, že nežil v Ježíšově době.

Apoštol Pavel píše: „Já jsem přijal od Pána, co jsem vám také odevzdal: Pán Ježíš v tu noc, kdy byl zrazen, vzal chléb, vzdal díky, lámal jej a řekl: `Toto jest mé tělo, které se za vás vydává; to čiňte na mou památku´. Stejně vzal po večeři i kalich a řekl: `Tento kalich je nová smlouva, zpečetěná mou krví; to čiňte, kdykoli budete píti, na mou památku´. Kdykoli tedy jíte tento chléb a pijete tento kalich, zvěstujete smrt Páně, dokud on nepřijde“. (1 Kor 11:23–26)

Ježíš nás znovu a znovu zve na slavnost, o níž říká: „Konejte to na mou památku“.
Slovo „památka“ ale není vybídnutím ke vzpomínání na určitou událost nebo osobu.
Slavíme-li narozeniny maminky, nevzpomínáme na den, kdy se narodila, ale slavíme, kým pro nás je teď.
V nařízení o slavnosti velikonočního beránka stojí: „Ten den vám bude dnem pamětním, budete jej slavit jako slavnost Hospodinovu. Budete jej slavit po všechna svá pokolení“ (Ex 12:14).

O Velikonocích židé nevzpomínají pouze na vysvobození z Egypta, ale pokaždé znovu a znovu velikonoční slavností slaví Hospodinovu záchranu.
I Ježíši a jeho blízkým zpřítomňovala velikonoční slavnost, kým pro ně Hospodin je, a jak je stále drží a zachraňuje. Nešlo tedy jen o historické vzpomínání na slavnou minulost.

Ježíš ale udělal další krok, slavnost velikonočního beránka obohatil – svým milosrdenstvím a svou věrnou a odvážnou službou člověku a povýšil na největší modlitbu.
Navíc pozvání k této slavnosti rozšířil i pro nás – góje, nežidy.

Ani my tedy při Večeři Páně nevzpomínáme pouze na to, co se odehrálo ve večeřadle a pak na popravišti. Tam to vrcholilo, ale mnohé tomu předcházelo a navíc Ježíšovo přátelství pokračuje dál v nezmenšené míře, až za hrob (vzkříšením), trvá do dneška. „Kdykoli tedy jíte tento chléb a pijete tento kalich, zvěstujete smrt Páně, dokud on nepřijde.“ (1 Kor 11:26)
Smíme a máme konat to, co nám Ježíš daroval. Boží zachraňující péče k nám všem trvá, nepolevuje, nebyla a nebude odvolána.

Kdykoliv slavíte – „zvěstujete smrt Páně“.
Slovo „smrt“ je slovní zkratkou.
Římská liturgie stručně uvádí: „Proto na památku požehané smrti, slavného vzkříšení a nanebevstoupení Ježíše Krista …“
Modlitby východní církve při Večeři Páně jsou bohatší, připomínají šířeji, co pro nás Ježíš vykonal.
Naše nové eucharistické modlitby se východní liturgií inspirovaly. Ježíš nás obdarovává vším, co vykonal: každým svým slovem, každým gestem (od dotýkání se nemocných, mytím nohou, jeho úctou k ženám, pozorností dětem, sedal si k jednomu stolu s hříšníky, bavil se s pohany …). Pro nás se stal člověkem, dodnes nás těší, pozvedá, objevuje nám naší cenu, uzdravuje, křísí mrtvé, odpouští, dává nám svého Ducha, činí z nás děti Boží … Nabízí nám nový způsob života.

Výraz „smrt Páně“ – je tedy zhuštěním všeho, co pro nás Ježíš vykonal a stále koná.

Ježíš při svých posledních Velikonocích:
 1.	slavil židovskou slavnost Božího slitovávání (jako trvalý stav),
 2.	povýšil ji (svým přínosem),
 3.	ale navíc – a to máme pozapomenuté – Ježíš se také zahleděl na dovršení všech věcí, až bude dovršeno jeho království!
Až jej konečně přijmeme úplně za svého Pána. Až jemu, i sobě, dovolíme – aby nás mohl obdarovat všemi dary.

Ježíš se při poslední večeři zahleděl nazpět (k vysvobození z egyptského otroctví) i dopředu – na svůj druhý příchod.

Co myslíte, kolikrát je při mši řeč „o druhém příchodu Páně“?
Zkuste to vyjmenovat.
A hlavně – co pro nás druhý Ježíšův příchod znamená?

Pokusím se k tomu něco načrtnout.
Ježíšovo působení začíná důležitou informací: „Království boží se přiblížilo“ (například Mk 1:15)

Ježíš měl svůj sen, měl se světem svůj plán. Za Ježíšova života se jeho záměry zdařily jen částečně (a škoda, že doposud nebyly dovršeny). Klademe mu odpor a málo s ním spolupracujeme.
Ale Ježíš není snílek – jeho plány se naplní.
Na konci Lukášova evangelia čteme: „Velice jsem toužil jísti s vámi tohoto beránka, dříve, než budu trpět. Neboť vám pravím, že ho již nebudu jíst, dokud vše nedojde naplnění v království Božím.“ Vzal kalich, vzdal díky a řekl: „Vezměte a podávejte mezi sebou. Neboť vám pravím, že od této chvíle nebudu píti z plodu vinné révy, dokud nepřijde království Boží.“ (Lk 22:15–18)

První křesťané – na rozdíl od nás – věděli, co znamená „boží království“ a velice toužili, aby bylo už konečně dovršeno.
(O co prosíme v Modlitbě Páně: „Přijď tvé království“, copak si pod tím představujeme? )

Poslední kniha Bible, Zjevení svatého Jana, končí takto: „Duch i nevěsta praví: ´Přijď!´ A kdokoli to slyší, ať řekne: ´Přijď!´ Kdo žízní, ať přistoupí; kdo touží, ať zadarmo nabere vody života. Ten, od něhož je to svědectví, praví: ´Ano, přijdu brzo.´ Amen, přijď, Pane Ježíši!“ (Zj 22:17. 20)

První křesťané přijali slova: „Přijď, Pane Ježíši“, za svou modlitbu. A tak byli očekáváním Ježíšova druhého příchodu proniknuti, až si první generace myslela, že se Ježíš vrátí už za jejich života, a prodávali pole a majetky.
Později si uvědomili, že zřejmě slovo „brzy“ neznamená den, ani třicet nebo čtyřicet let nebo tisíc, ale že slovo „brzy“ má rozměr jistoty: „Jistě přijdu“. „Určitě“!

Kdykoliv první křesťané slavili Večeři Páně, vztahovali se k dějinné události Ježíšova života 
(ke známému pevnému bodu Ježíšových Velikonoc) – i k dalšímu pevnému bodu v dějinách (o kterém nikdo neví, kdy přijde, ale víme, že určitě nastane).

O tyto dvě jistoty se první křesťané opírali, na nich stavěli.
Proto si neustlali bezstarostně na zemi. Napomáhala jim k tomu i jejich nejistota pozemské existence (život byl tenkrát mnohem náročnější a nebezpečnější než náš) i občasné vlny pronásledování.
Později, po získání náboženské svobody, žili křesťané už v určité právní jistotě, v určité jistotě pozemské, ale těžištěm jejich života byla i nadále jistota věčného života v božím království. Pamatovali na slova „bděte a modlete se“ a žili bytostným očekáváním dovršení božího království.

My tento rozměr zanedbáváme (svádí nás i dnešní vysoká životní úroveň).
Ježíš ale do své Večeře vložil jistotu Božího království, které začalo, a bude dovršeno – a my můžeme touto jistotou žít a zachovávat ji v bytostném smyslu.

Co to znamená v bytostném smyslu?
Neustlat si na této zemi, jakoby nic jiného nebylo. Jako lidé bez perspektivy (řada lidí se bojí nejen smrti, ale i života). Jakoby nás nečekaly ještě ty největší dary.
Smíme žít s očekáváním nové země a nového nebe, nových darů, lepšího životního stylu (Ježíšova), nového porozumění, blízkosti a ochoty. Už teď se chceme naučit jednat na úrovni božích dětí a nebešťanů.
To neznamená, že neumíme vychutnávat krásu pozemského života. Naopak, za těmito dary rozpoznáváme dárce a jeho radost z dávání.

Pro hostitelku je největší radostí, chutná-li hostům. Pochvala je pro ni projevem ocenění.
Že by to Bůh měl jinak? I jeho těší, jsme-li rádi na světě, vychutnáváme-li si jeho dary a oceňujeme-li jeho práci, přátelství a velikost. Ale jeho štědrost není vyčerpána. Nemusíme skončit jako sytí občané, jimž stačí jen chléb a hry.
Opakem sytých jsou „blahoslavení chudí“, toužící ještě po jiných božích darech (než jen krás pozemských) a po přátelství samotného dárce.
„Chudí“ jsou ti, kteří očekávají, co nám Bůh ve své vynalézavé lásce ještě připravil.

Těšíme se, že budeme jednou velice překvapeni (i ti, kteří nevědí o Bohu zatím nic) krásou Boha a velikostí jeho přátelství. Už teď, tady můžeme něco z této krásy zakoušet. Ježíš nám mnoho zprostředkovává. Je nám s ním dobře. Zaručil se nám, že život a svět dopadne dobře. Nemusíme trnout strachy, nebo házet flintu do žita. Ježíšovo věrohodné životní svědectví nám umožňuje důvěřovat jeho slovu. Na něj je naprosté spolehnutí. Přesvědčili jsme se, že není mluvka.

Mnoho našich současníků se bojí smrti, vytěsňují myšlenku na ni a nesnášejí pohřby. Pokládají smrt za katastrofu.
Naším cílem je konečné setkání s Bohem, nemusíme se smrti tolik bát. 
Židé pokládají smrt za polibek boží. Už pro židy je Bůh ženichem, pro nás samozřejmě také.
Slzy nevěsty a její rodiny při svatbě, když odchází z rodného domu, je pochopitelný, ale nevěsta se těší na svého ženicha a na společný život. (Kdyby pokládala svatbu za neštěstí, svatbu bychom jí rozmlouvali.)
Není samozřejmostí objevit v Ježíši ženicha. Proto s ním chodíme „na rande“, setkáváme se s ním, snažíme se mu porozumět, zkoušíme s ním spolupracovat a slavit, aby pro nás smrt nebyla setkáním s nějakým cizím pánem. Je příjemné si zvykat na příjemného, skvělého a „záviděníhodného“ ženicha.

Kdosi řekl: „Dejte mi bod ve vesmíru a pohnu zemí“.
My jsme dostali dva body, které hnuly vším, vše posunují do nové roviny Božího přátelství.
Náš život se odehrává někde mezi dvěma stěžejními událostmi dějin mezi prvním a druhým příchodem Mesiáše.

Večeře Páně nás zve, abychom si uprostřed radostí a starostí života načerpali bezpečnost, pokoj a jistotu, kterou nám Ježíš poskytuje. Boží království začalo a bude dovršeno.
Když to objevíme, bude pro nás slavení Večeře Páně krásnější, zajímavější, konkrétnější a vznešenější. Sám Ježíš do ní tyto rozměry vložil a každému z nás je nabízí.
Zkusme příští Večeři Páně takto prožít a uložit si tuto lekci do své paměti.
	27. neděle v mezidobí

	2020
27. neděle v mezidobí       Iz 5:1–7       Flp 4:6–9       Mt 21:33–46       4. října 2020

Všechny Vás zdravím. Přežil jsem, lékaři mě zachránili hrobníkovi z lopaty. A Bůh – budiž pochválen – mně daroval další čas ke službě. 74 let je dost dlouhý věk, mnoho vzácných lidí se tolika let nedožilo. V nemocnici jsem zažil obdivuhodné věci. Mám se velice dobře …
Děkuji Vám všem, kteří jste mi přáli uzdravení. Půjde-li to dobře, budu moci o Vánocích sloužit.

Biblické přirovnání Izraele k vinici, je poklonou. 

Podobenství má (vždy) svou omezenou výpověď. – Opečovávaná vinice s dobrou révou nemůže nést špatné hrozny. Výše úrody může být ovlivněna zvenku (počasím, plísní, ptáky, liškami, zloději …), ale my – boží lid – můžeme odmítnout pracovat v poslání, které nám bylo svěřeno. Proto Izaiášovo podobenství mluví o svévolnosti a zkaženosti Izraelitů.

Mt 21. kap. líčí Ježíšovy závažné počiny. Velekněží a starší lidu na ně nepřátelsky reagovali. Ježíš jim vyprávěl podobenství „o dvou synech“ a „o zlých vinařích“. V druhém podobenství poznali, že Ježíš mluví o nich.
Ježíš k tomu dodal:
„Nikdy jste nečetli v Písmech: `Kámen, který stavitelé zavrhli, stal se kamenem úhelným; Hospodin to učinil a je to podivuhodné v našich očích´?
Proto vám pravím, že vám Boží království bude odňato a bude dáno národu, který ponese jeho ovoce.
Kdo padne na ten kámen, roztříští se, a na koho on padne, toho rozdrtí.“
Když slyšeli velekněží a farizeové tato podobenství, poznali, že mluví o nich. Hleděli se ho zmocnit, ale báli se zástupů, protože ty ho měly za proroka. (Mt 21:42–46)

Bylo by nebezpečné si nepřipouštět, že je řeč o nás.

(Velice důležité podobenství „o nárožním kamenu“ jsme si už vysvětlovali.)

Nejsme dobří vinaři, naše víno není vyhlášené a vyhledávané.
V nemocnici jsem se setkal, a teď v lázních se často setkávám, s „braním jména božího nadarmo“ (to je zlozvyk, ne hřích) a několikráte jsem zaslechl pohrdlivé řeči o církvi. To nejsou nenávistné projevy, ale nezájem o Ježíšovu věc. Nenabízíme dobré víno. Ani se nemohu přímo hlásit ke svému stavu. Jak se hlásit k církvi, která se okolo svátku sv. Václava v televizi opět předváděla formou pseudobarokních slavností (ty neřeknou nic mně, řadě nekatolíků, natož „nevěrcům“). 
Mnohokráte při těch bohoslužbách bylo vyslovováno jméno Boží i Ježíšovo v nepromyšlených modlitbách.
Kdyby na nás lidé viděli, že máme skutečnou úctu k Ježíšovi, nevyslovovali by svatá jména jako slovní vycpávku. Jestli úctyhodný muž jedná se svou manželkou s úctou, pak si na jeho paní nedovolí slušný člověk pokřikovat.
Slyším-li například (nejen) od kostelových lidí nesnášenlivé řeči o utečencích, mohu se pokusit (mírným tónem) vyprávět o naší spřátelené rodině, která utíkala z Palestiny do Egypta (před vraždícím Herodem).
Ano, ten druhý nemusí slyšet.
Biskupovi, který suverénně prohlásí, že bychom přijali jen křesťanské uprchlíky, se ale těžko říká, že Svatá Rodina nebyla pokřtěná. A že Ježíš v podobenství „O posledním soudu“ ve slovech: „byl jsem na cestě a neujali jste mě,“ nemluví jen o lidech „naší víry“.
Lidé nejsou hloupí, vidí, že nekonáme podle Ježíše.

Přečtěme si znovu Izaiášova slova:
„Obyvateli Jeruzaléma a muži judský, rozhodněte spor mezi mnou a mou vinicí. Co se mělo pro mou vinici ještě udělat a já pro ni neudělal? Když jsem očekával, že vydá hrozny, jak to, že vydala odporná pláňata?
Nyní vás tedy poučím, co se svou vinicí udělám: Odstraním její ohrazení a přijde vniveč, pobořím její zídky a bude pošlapána. Udělám z ní spoušť, nebude už prořezána ani okopána a vzejde bodláčí a křoví, mrakům zakážu zkrápět ji deštěm.“

Kolikrát jsme (někdy vroucně) odříkávali Žalm 80:
„Naslouchej, pastýři Izraele, ty, jenž Josefa jak ovce vodíš, zaskvěj se, jenž trůníš nad cheruby, před kmeny Efrajim, Benjamín, Manases!
Vzbuď svou bohatýrskou sílu a přijď zachránit nás.
Bože, obnov nás, ukaž jasnou tvář a budem zachráněni.
Hospodine, Bože zástupů, jak dlouho budeš dýmat hněvem při modlitbách svého lidu?
Chlebem slzí jsi je krmil, pít jsi jim dal slzy plnou měrou.
Pro sousedy jsme předmětem sváru, nepřátelům pro smích.
Bože zástupů, obnov nás, ukaž jasnou tvář a budem zachráněni!
Vinnou révu z Egypta jsi vyňal, vypudil jsi pronárody a ji jsi zasadil.
Připravil jsi pro ni všechno, zapustila kořeny a rozrostla se v zemi.
Hory přikryla svým stínem, její ratolesti jsou jak Boží cedry,
rozložila výhonky až k moři a své úponky až k Řece.
Proč pobořils její zídky? Aby trhali z ní všichni, kdo jdou kolem?
Rozrývá ji kanec z lesa a spásá ji polní havěť.
Bože zástupů, navrať se, shlédni z nebe, popatř, ujmi se té révy,
kmene, který pravice tvá zasadila, letorostu, jejž sis vypěstoval.
Spálena je ohněm, porubána, zachmuřil jsi tvář a hynou.
Nad mužem své pravice drž svoji ruku, nad synem člověka, letorostem, jejž sis vypěstoval.
Nikdy se tě nespustíme, zachovej nám život, ať můžeme vzývat tvoje jméno.
Hospodine, Bože zástupů, obnov nás, ukaž jasnou tvář a budem zachráněni!“

Umíme si ty texty porovnat?
Umíme rozpoznat příčiny a následky?

Ježíš nás nabádá, jak včas rozpoznat vlky, kance z lesa, divoké smečky toulavých psů, zmije a vlky v rouchu beránčím. Ani ve škole, ale ani v náboženství a kostele nás to nikdo neučí.
Naší předkové zažili divoké kance nacistické a komunistické. Víme, že byl umučen nejen Josef Toufar … Nehledáme příčiny násilného jednání, které postihuje nevinné, neptáme se, co jsme mohli proti zlu udělat a neudělali? Jen křičíme bolestí a z mučedníků děláme pouze lobbisty v nebesích.

Podobenství jsou vážným varováním.

„Pravím vám, že vám Boží království bude odňato a bude dáno národu, který ponese jeho ovoce.“

V nemocnici jsem zažil veliké věci. Doktoři dělají zázraky, kterými prodlužují lidské životy o tisíciletí. (Vzpomněl jsem si: „Kdo věří ve mne, i on bude činit skutky, které já činím, a ještě větší, neboť já jdu k Otci.“) 
Sestřičky svou péčí a laskavostí uzdravují. Příbuzní by o nás nepečovali lépe.
Děkujeme-li lékařům a sestrám, jen skromně a s úsměvem řeknou: „Není zač. Je to naše práce.“
Odpovídám: „Je zač děkovat, my si vaší služby velice považujeme. Ani úsměv se nedá zaplatit, natož vaše úžasná péče …“
Opět jsem si pozoroval, jak se my chlapi – když přijde žena – snažíme chovat lépe. Když přišla ráno sestřička na svou směnu, jako by vyšlo sluníčko. „Obyčejný“ mužský řekl: „Sestřičko, vy tak krásně voníte …“ – A já jsem hned mohl přidat: „Zbožní židé, pokaždé, když ucítí pěknou vůni, poděkují Tvůrci za to, že pro nás vymyslel příjemné vůně. A vy, sestřičko, k nám každý den přicházíte s a dobrou náladou, úsměvem a navíc nás obdarováváte krásnou vůni. Vidíte, že si toho všímáme, oceňujeme to a děkujeme vám.“
O Bohu toho asi mnoho zdravotníci nevědí, ale jsou božími posly – anděly. Nevedou o své práci pobožné řeči, nečekají odměnu na nebi. Je vidět, že jejich služba o nemocné, je těší. Žijí ze základní porce ušlechtilosti, která je každému dána nebo nějak nasákli z křesťanské kultury, ke které přispěli naši předkové ... 

V našem zdravotnictví je dosud každému bez rozdílu poskytována stejná péče. Moje operace stála půl miliónu. Pán na vedlejší posteli má 4 roky pomocnou srdeční pumpu za 4,5 mil. Kč. Při odchodu z nemocnice, by měli každému říci, kolik stála péče o něj (abychom věděli, jak jsme bohatí a jakou cenu má solidarita nemocenského pojištění). Líbilo by se mi, kdyby nám lékař řekl: „Pečlivě jsem vás léčil, i vy pečlivě a poctivě pracujte pro druhé.“ A kdyby nám sestra pověděla: „Snažila jsem se s laskavostí a úctou o vás pečovat, i vy se snažte jednat podobně.“

Apoštol říká, že máme s druhými jednat s velkorysou láskou, aniž očekáváme, že by nám ji druzí mohli splatit stejnou měrou (srov. Ř 13:8). Máme s tím krásné zkušenosti (které nám vynahrazují nevděk jiných).

Řekl jsem, že jsme špatní vinaři, neumíme udělat dobré víno.
Nevoníme lidem po Bohu. Nejsme přitažliví pro ty, kteří hledají Boha.
Bylo by škoda, kdyby z nás byl Ježíš zklamaný.
Bohu nejde především o naše hříchy (samozřejmě, že hřích přináší nějaké zlo), ale někomu říká: „Nejsi studený, ani horký, pobliju se z tebe.“

M. Gándhí o nás, křesťanech, řekl smutná slova: „Kdyby nebyli křesťané, stal bych se křesťanem.“
Potkával křesťany, ale ti pro něj byli příliš mdlí. Nenechal se pokřtít, ale byl velkým učedníkem Ježíše.

Volby jsou za námi.
Jak to, že řada kostelových lidí neumí rozpoznat „velké brambory od malých“?
Buď je to v kostele neučíme, nebo se jim nechce hledat, riskovat a přemýšlet.
V životě se hraje o mnoho, lidské životy mají velkou cenu. Je v našich možnostech ukazovat lidem hlubší smysl života.
Byl jsem se v Poděbradech podívat na památník Jiřího z Poděbrad. Připomněl jsem si jeho snahu o udržení míru v Evropě. Papež na jeho plány nepřistoupil, měl vlastní mocenské zájmy. Jiřího exkomunikoval …
Nechápu, jak kosteloví lidé mohou být proti Evropské unii. Co dělají pro mír a pro boží království na zemi? Židé se snaží uspíšit Meiášskou dobu. Nám nestačí se pyšnit tím, že Mesiáš už přišel. Pokud pro nás Ježíš není úhelným kamenem stavby božího království, nestavíme s Ježíšem, ale škodíme. Dokud nebudeme v životě a církvi vše poměřovat – na milimetr přesně – od Ježíše, mnoho se okolo nás a ve světě nepohne. Máme ale skvělou příležitost být užiteční nejlepší věci na světě.

	2017
27. neděle v mezidobí       Iz 5:1–7       Flp 4:6–9       Mt 21:33–43       8. října 2017

Bible přirovnává Izrael k řadě věcí. Také k vinici.
O vinici byla řeč i před týdnem.
Ovocné stromy pokládáme za vzácnější mezi stromy. Z nich je vinná réva nejušlechtilejší.
Vinice je výjimečnou zemědělskou půdou.
Vše má k něčemu sloužit.
Na pouštích není nouze o písek nebo kamení, za polárním kruhem není nouze o led a sníh.
Něco je vzácné. Charakter a ctnosti.

Všechno cenné, zvláště to, co je živé, vyžaduje patřičnou péči.
Ti, kteří dostali dar svobody, potřebují velkou péči, nejen osobní …

Izraeli věnuje Hospodin zvýšenou péči – protože Izrael je schopný a ochotný s Vinařem spolupracovat.
Jenže Izraeli jeho vyvolenost (oddělenost – vzpomeňme na podobenství o kvasu) a péče Hospodina občas v dějinách stoupla do hlavy …

K druhému čtení.
Mnoho lidí odkývá slova: „O nic nemějte starosti.“
Ježíš to vysvětluje: „O ptáky a polní kvítí je postaráno. Ptáci pracují, o mláďata pilně pečují, ale neschnou strachy, zda bude zítra nějaké potrava. Dokonce si zpívají. Nestarejte se příliš!“ (Srov. Lk 12:22–27)

K evangeliu.
Ke komu Ježíš mluví?
S jakým očekáváním, s jakým postojem oslovení Ježíšovi naslouchali? Hnulo s nimi od posledního vyučování něco k dobrému? – Ta možnost byla, jinak by k nim Ježíš nemluvil.
(Říkali jsme si, Ježíšův život se blíží ke konci, nesnášenlivost a nenávist těch, kteří jej nesnáší, narůstá.)

Podobenství je také proroctvím. Ježíš byl vyvržen z Izraele – popraven mimo město na popravčím vrchu jako odstrašující případ.

Je třeba rozlišovat hranice podobenství. Bůh – majitel vinice – nikoho popravit nenechal, nikoho nezabíjí.
Ježíš vyprávěl tak, aby mohl svou řeč dokončit, aby mu posluchači naslouchali. Smysl mohli pochopit.

Proroctví je varováním. Dodneška.
Máme se ptát, zda tato slova jsou určena jen židům nebo také nám.
Nepostihly nás také strašné katastrofy (nejen ve 20. století)?

Děláme ze života, v soužití – ve všech rozměrech – větší drama než bychom čekali.

Moudrý hledá příčiny neštěstí.
Církev se v některých obdobích také chovala velice pyšně. Náboženští vůdci prohlásili církev (sebe) za neomylnou a všechny, kdo neposlechli její mocné, vyvrhla „mimo svaté město“ (exkomunikovala je) a mnoho jich nechala popravit.
U Ježíše nikdy takové postoje nenajdeme. O těch, kteří by – něco z božích pokynů vynechali a tak učili lidi – o těch řekl, že budou v božím království nejmenší. (Srov. Mt 5:19) Ale nikdy je ze svého království nevylučoval. Nepopravil nikoho.

Podívejme se, jak daleko jde nenávist „vinice“. Těch, kteří mají vinici sloužit.
Jak to, že se neděsíme své pýchy?
Všimněme si nenávistných útoků nejpravověrnějších katolíků teď proti Františkovi. (Nenávist je charakteristickým projevem těchto postojů.)

Kde jsou příčiny neštěstí a katastrof, které jsme si přivodili.

Když lékaři varují před některými nemocemi, necháme se vyšetřit, aby nám případnou nemoc mohli co nejdříve léčit.
Velekněží a starší lidu naprosto vyloučili, že by měli něco společného se zákeřnými vinaři.
Nejednejme stejně, nevylučujme, že bychom my sami nebyli schopni náboženské nesnášenlivosti.
Nechme se vyšetřit – ta možnost existuje. (Nebyli jsme vedeni k modlitbám proti této rakovině pravé zbožnosti.)

Kořen té strašné choroby je v tom, že nepoměřujeme svůj život a učení církve podle nárožního kamene – od Ježíše.
O tomto nenápadném a základním podobenství jsme vícekrát podrobně mluvili. Zedníci měří „na milimetr“ přesně od základního kamene na rohu stavby. Čím má být stavba vyšší, tím pečlivěji měří. Od základního kamene, ne od nějakého kamene někde výše ve zdivu. Jinak se stavba naklání a bortí. 
Církev stojí na Ježíši, podle něj si máme vše pečlivě poměřovat. Ne podle sv. Augustina nebo sv. Tomáše Akvinského. Ti byli sice jedněmi z největších náboženských myslitelů lidstva, ale oni sami by nás opravili a ukázali na Ježíše.

Kdo se ovšem nezajímá o Ježíšovu moudrost, snadno se mýlí. Staví třeba na „tradici“.
(Jaká jména evangelia dávají Ježíši? (Slovo, Moudrost … našli jste pojmenování Ježíše – Tradice?)

Největším a trvalým reformátorem je Ježíš. Podle něj si máme formovat (porovnávat, poměřovat, upravovat a opravovat) své jednání, své mluvení i myšlení.
Ježíš zřejmě postavil řadu domů. (Zřejmě nebyl tesařem, ale stavitelem. Ti na venkově uměli postavit celý dům – „na klíč“ – i s jednoduchým nábytkem).

Text dnešního evangelia je jednoduchý na pochopení. Ale je náročný na naši poctivost, zda si připustíme sklony ke své náboženské pýše a nesnášenlivosti.

	2014
27. neděle v mezidobí       Iz 5:1–7       Flp 4:6–9       Mt 21:33–43       5. října 2014

Obraz vinice je v Bibli častý – ale není určen pro obveselení povrchních pijáků.
Je ctí pro Izrael (i pro Nový Izrael) být „vinicí Boží“. Vinice je krásná.
Však také její zbudování je pracné.
V našem kraji vinice nejsou. Je smutné vidět zchátralý sad, stavení nebo kostel.
Zpustlé domy, z kterých byli vyhnáni majitelé (po válce v Sudetech nebo později za komunistů), na nás působí skličujícím dojmem. Ale jestli některý dům pustne pro lajdáctví majitelů, je to ještě smutnější. Jestli se rozpadne rodina, je to nejsmutnější.
Nehospodařit s tím, co nám bylo dáno a předáno, je trestuhodné. S dary, pozorností a péčí se nešeredí.
Hospodin nebude nečinně přihlížet k ničení toho, co někdo dobře zbudoval. Váží si sám sebe, své práce a ví, že nám rozdává velice cenné dary.

Proč si někdo (z Izraele, někdo z nás) přestal vážit svého postavení před Bohem?

Jak má prorok vyburcovat lidi z povrchnosti a nezájmu? Zpívá smutnou píseň o vinici svého Přítele. Pronikne jeho zpěv do lidských srdcí?
Nebudujeme-li společenství v „Lidu božím“ (církvi) podle Ježíše, nejen zplaníme, navíc se proviňujeme proti Vinaři. Proniknou ta slova do našich srdcí?

V evangeliu si čteme podobenství o zlých vinařích. Je důležité si všimnout, kde se v evangeliu nachází, v jakých souvislostech je uvedeno. 

V čteních Matoušova evangelia jsme skoro na konci. K závěru se blíží nejen konec Ježíšova života, ale i konec letošního vyučování z evangelia.
Na konci školního roku nás zajímá vysvědčení našich dětí (nejde tolik o známky, ale o výbavu do života). Biblická čtení nedělní liturgie nám do konce letošního církevního roku mají pomoci si klást otázku, co jsem z letošního vyučování božího slova pochopil a osvojil si pro život. 

Z našich polí je sklizeno, víno je v sudech. Ptáme se: „Jaké bude?“
Dnešní první čtení nám klade otázku, jakým jsem vínem, jak můj život chutná mým blízkým? Mohu víno svého života přihlásit do vinařské soutěže? 

Podobenství o vinařích jde ještě dál: „Jak je možné, že ti, kteří mají spravovat vinici, hrůzně stojí proti majiteli vinice?“
Koho se Ježíšovo varování týká? Duchovenstva? Každého obřezaného a pokřtěného.

Všímáme si geniality Ježíšova vyučování.
Dobrý učitel umí dobré žáky zaujmout a vtáhnout je do hledání a poznávání (s lenochy a věčnými rejpaly se nemá smysl zdržovat). Ježíš měl při vyučování svou osnovu, metodu a používal originální obrazy. Nikdo z posluchačů nevěděl dopředu, kam Ježíš svými slovy míří.
(Ne vše z podobenství lze promítnout na Izrael. Podobenství má svůj určitý prostor a určitý rozsah působnosti.)
Přátele a nepřátelé – jak to bývá – dávali na Ježíšovy řeči pozor. Ti první, mu viseli na rtech, aby se něco dozvěděli, nepřátelé číhali na každé slovo, za které ho budou moci obžalovat, případně alespoň pomlouvat.
Lenoši říkali: „My mu nerozumíme.“
Ale oproti nim začátečníci (ženy a hříšníci – kteří se díky Ježíšovi obrátili a začali chodit na jeho „biblické hodiny“) říkali: „My mu rozumíme, mluví srozumitelně.“
Ti, co si mysleli, že všechno vědí, se – jako vždy – pohoršovali, že Ježíš bourá tradici posvěcenou jejich předky.

V podobenství o zlých vinařích nechtěl Ježíš prozradit, že je Mesiášem. Nevěřili by mu to, a mávli by nad jeho slovy hned rukou.

To, že bude Mesiáš popraven, Ježíš neříkal často a rozhodně ne každému. Tomu by nikdo nevěřil. Vždyť se na Mesiáše tolik těšili! 
Nevěřili tomu ani apoštolové (přesto, že byli Ježíšem řadu měsíců vyučováni).

Představte si, že by vám někdo o svatbě vašeho syna řekl: „Váš syn za 12 let svou ženu opustí.“
Nebo ty budeš svému muži zahejbat.
To bychom se naštvali jako Petr, když mu Ježíš řekl, že dřív než bude ráno kohout kokrhat, zapře toho, kterého vyznává jako „svého Mistra, Mesiáše a Syna živého Boha“. (Srov. Mt 16:16)

Říkali jsme si, jak za války přední americký soudce nevěřil Janu Karskému (důstojníkovi a diplomatu, který nejprve uprchl z Katyně, později také navštívil Varšavské židovské ghetto a dostal se do Anglie a USA, jako pověřený a očitý svědek „konečného řešení židovské otázky“): „Neříkám, že lžete, ale něčemu takovému nemohu uvěřit.“
Ano, bylo to nepřestavitelné…! 

Zkuste se ptát, zda se může šoa (holocaust) opakovat? Ptejte se!
Už to tu bylo – přesto, že si to nikdo nedokázal představit.
Podobná hrůza se opět může nějakým způsobem opakovat – přesto, že si to nedovedeme představit.

Ukřižování žida si nedovedl představit, ani Kaifáš: „To náš zákon nikdy nedopustí.“ (Kaifáše ten záměr napadl až na poslední chvíli.)
Kaifáš nikdy Ježíše za Mesiáše nepokládal. Nedovedl si takového Mesiáše představit. Ježíšovy názory ho pobuřovaly. Nedovedl si představit, že by slova nazaretského tesaře mohla být slovem Božím.
Svými názory si byl Kaifáš naprosto jist.

Podobenství má své hranice, Bůh sice hospodaření na vinohradu svěřil profesionálním vinařům, ale žádné poplatky z pronájmu nevybírá. Ani skrze proroky, ani prostřednictvím syna.
Ježíšovi posluchači sami prohlásili: „Naloží se zlosyny, kteří zabíjeli, podle práva …“
(Ježíšovi se podařilo posluchače vtáhnout do příběhu). 

Mohli Ježíšovi posluchači porozumět, kam Ježíš svým podobenstvím míří?
Co si myslíte? 

Buď Ježíš podcenil posluchače, nebo posluchači podcenili Ježíšova slova.
Jak je to ve škole? Dobrý učitel vyšší školy si omrkne studenty a pak se věnuje těm, které vyučování zajímá.
Když děcko lajdačí a vymlouvá se, že vyučované látce nerozumí, dobří rodiče seženou děcku někoho, kdo ho doučí. Nebo potomka pošlou na méně náročnou školu, aby se netrápil. 

Někdo o Ježíšových slovech a o naší historii přemýšlet umí. Jiný řekne: „Já jsem pro krátký kostel a dlouhou hospodu“. A: „Těším se na nedělní oběd.“

My se také těšíme na oběd, ale Ježíšova slova nám uvízla v srdci.
Nepodceňujeme je, a hledáme, co máme udělat, aby v budoucnu nikomu nedělní oběd nechyběl a aby krásná boží vinice nesla hrozny na dobré víno a aby bylo co slavit. 

O rohovém kameni jsme mluvili podrobně. Buď stavíme na Ježíši a na jeho názorech a od něj vše poměřujeme – především své názory, nebo si na jeho církev hrajeme a stavíme stavbu podle svého.

Ježíš nám naši práci schválí, zkolauduje nebo ne.

	2011 (Příprava k biřmování)
Poznámky na neděli       2. října 2011 – v Letohradě slavíme svátost dospělosti

Příprava k biřmování – Bohoslužba slova

Naše roční příprava na biřmování vyvrcholí. V neděli budeme slavit Vaši slavnost křesťanské dospělosti. 
Biřmováním nic neskončí, ale začíná. V neděli se nestanete naráz dospělými, dozrávání k dospělosti je procesem na celý život. Jednat dospěle vyžaduje činy, je to neustálá práce, svátostí biřmování budete k této práci vybaveni.
Každé přijetí božích darů (každá svátost, každé další setkání s Kristem) je otevřením dalších dveří k novému obdarování. Záleží pak na nás, jak každé nové poznání a každý dar, novou výbavu, využíváme.

Při dnešní bohoslužbě vyjdeme ze dvou biblických míst.
V prvním si připomeneme mladého Jákoba, odchází z domu, jde si hledat nevěstu (musí si ji vysloužit, zasloužit, potřebuje dozrát k odpovědnosti) odchází do služby (Dříve u nás často již 12leté děti odcházely do služby. Jákob byl ale zřejmě starší).
Vy jste v podobné situaci jako Jákob, pomalu odcházíte z domu a stavíte se na vlastní nohy.

Druhým místem z Písma bude setkání Ježíše s prvními učedníky. Vy jste v podobné situaci.
Chcete být Ježíšovými učedníky, chcete s ním zachraňovat druhé lidi.

Ale nejprve si trochu připomeňme, jak veliký kus cesty jste už ušli, co už znáte, jak velkou výbavu do života dostáváte.

Většina z nás měla veliké štěstí, od narození zakoušela velikou péči rodičů …
Později nám docházelo, že máme asi pro rodiče velikou cenu – když se o nás tolik starají a dávají nám přednost před sebou. Později jsme potkávali cizí děti strádající nezájmem rodičů. Dnes už víme, že láska našich rodičů není samozřejmostí.

Většina z nás měla navíc štěstí, že jsme odmala slyšeli doma, v kostele, i na náboženství, že existuje ještě někdo, kdo sice není vidět, ale kdo vymyslel celý svět. Kdo si přál i nás, těšil se na nás, očekával nás, a komu na nás záleží víc než našim rodičům a počítá s námi navždy. 

Jste dost chytří, abyste objevili, co je největším bohatstvím – máme-li okolo sebe lidi, kteří nás mají rádi. To není samozřejmostí. Budete v životě potkávat dost lidi, kterým se takového bohatství nedostalo …

Od dětství víte, že život není úplně lehký. (I děti mají svá trápení).

V úterý jsme navštívili Krakov – krásné královské město, po staletí budované. Ale také krutě zkoušené vojsky nejen tatarskými, ale i „křesťanskými“.
Předtím – v pondělí – jsem si dovolil vás provést oběma nacistickými likvidačními tábory v Osvětimi. (Kolik pokřtěných lidí asi přispělo k té zrůdné mašinérii? Ne všichni zabíjeli, někdo jen psal na stroji rozsudky smrti, někdo jen řídil lokomotivy vozící transponované do koncentráků, někdo jen odvedl dobrou práci na stavbě krematorií, někdo jen vyráběl Cyklon B na hubení hmyzu a potkanů…)
Je dobře, že se ptáte, jak se něco tak zrůdného mohlo stát a zda se něco takového může opakovat – budeme o tom všem ještě mluvit.

Vy, kterým ještě není dvacet let, procházíte nelehkým obdobím. Je pracné objevit své místo v životě, svou cenu, své povolání, svého partnera. (Sám bych se nechtěl do doby mládí vrátit.)
Ale nemusíte se příliš bát, miliony mladých lidí dobře obdobím hledání prošly.
My navíc víme, že na nic nejsme sami.

Připomenu – nám už známé – biblické vyprávění o Jákobovi.
Jákob utíká z domu, je tam nedýchatelno. Táta má raději Jákobova bratra, který Jákobovi dokonce vyhrožuje zabitím. (A Jákob sám se dopustil podvodu.)

1. čtení:
První noc na útěku měl Jákob sen. Hle, na zemi stojí žebřík, jehož vrchol dosahuje k nebesům, a po něm vystupují a sestupují poslové Boží.
Nad ním stojí Hospodin a praví: "Já jsem Hospodin, Bůh tvého otce Abrahama a Bůh Izákův. Zemi, na níž ležíš, dám tobě a tvému potomstvu. Tvého potomstva bude jako prachu země. Rozmůžeš se na západ i na východ, na sever i na jih. V tobě a v tvém potomstvu dojdou požehnání všechny čeledi země.
Hle, já jsem s tebou. Budu tě střežit všude, kam půjdeš, a zase tě přivedu do této země. Nikdy tě neopustím, ale učiním, co jsem ti slíbil."
Tu procitl Jákob ze spánku a zvolal: "Jistě je na tomto místě Hospodin, a já jsem to nevěděl!"
Jákob se tu zavázal slibem: "Bude-li Bůh se mnou, bude-li mě střežit na cestě, na niž jsem se vydal, dá-li mi chléb k jídlu a šat k odívání a navrátím-li se v pokoji do domu svého otce, bude mi Hospodin Bohem … ze všeho, co mi dáš, odvedu ti poctivě desátky."
A Jákob vykročil lehkým krokem a přišel do země synů Východu. (Srov. Gn 28:13–29:1)

„Víra“ je důvěřujícím vztahem. Nelze ji předat druhému. 
Proto Hospodin říká Jákobovi (i nám): „Slyšel jsi doma, že jsem tvému tátovi a dědovi byl pečujícím Bohem. Udělali se mnou dobrou zkušenost. I tobě nabízím své přátelství, ochranu a péči.“

A Jákob po procitnutí ze spánku řekl: „To bych byl blázen, abych tak výhodnou nabídku nepřijal…“

Vzpomínáte, co jsme si říkali o „Jákobově žebříku“.
Žebř (schody ziguratu) je možností poznávat Hospodina, žebř dosahuje až do nebe. Tak vysoko nedosahuje žádné jiné naše poznávání. 

V rodině, od prvních dětských krůčků, poznáváme svět. (Rodina je nejdůležitějším místem vzdělávání a výchovy.)
Pak od první třídy vystupujeme po dalších stupních vzdělávání …
V rodině, v kostele, na náboženství, můžeme slyšet: „Sám Bůh se nám dává poznat.“ 

Jákobe (Izraeli – křesťane, biřmovanče) můžeš vystupovat k poznávání Boha.
Naučíš se rozlišovat dobro a zlo, spravedlnost od nespravedlnosti. Naučíš se jak „chodit s Bohem“, co je třeba k přátelství a dobrým vztahům s lidmi i s Bohem).
Takové poznání nám školy nenabídnou.

Kdo jsou andělé vystupující a sestupující po žebři k Hospodinu?
Anděl je posel.
Učitelé všeho druhu, rodiči počínajíc, se nejprve sami něco naučili – vystupovali k poznávání a pak nás učili, jak se chovat a jednat.
Poslové boží jsou ti, kteří vystupují k poznávání Boha a pak sestupují k nám a vyprávějí, co „nahoře“ uviděli a objevili.
Posly božími jsou Abrahám, Jákob, Mojžíš, proroci … naši rodiče a další a další, kteří nám o Bohu pravdivě vyprávějí.

Kde najdeme „Jákobův žebřík“?
Je to celé poznání, které nám nabízí Hebrejská bible (Starý zákon).
Židé mají 613 moudrých rad k pěknému, bohabojnému životu. 

K bezpečnému silničnímu provozu nestačí výzva: „Jezdi ohleduplně“, potřebujeme řadu pravidel. K pěknému soužití nestačí rada: „Miluj svého bližního“, Hospodin nám ve své péči dává pro život řadu cenných rad.
Sám Ježíš mluví o jejich nezbytnosti. 

2. čtení (o začátku učednictví prvních apoštolů):
Druhého dne po Janově ponoření Ježíše do Jordánu byl Jan Ponořovatel s dvěma ze svých učedníků.
Spatřil Ježíše, jak jde okolo, a řekl: "Hle, beránek Boží."
Ti dva učedníci slyšeli, co řekl, a šli za Ježíšem.
Když se Ježíš obrátil a uviděl, že jdou za ním, otázal se jich: "Co chcete?" Řekli mu: "Rabi (což přeloženo znamená: Mistře), kde bydlíš?"
Odpověděl jim: "Pojďte a uvidíte!" Šli tedy, viděli, kde bydlí, a zůstali ten den u něho. Bylo kolem čtyř hodin odpoledne.
Jeden z těchto dvou, kteří slyšeli, co Jan řekl, a Ježíše následovali, byl Ondřej, bratr Šimona Petra.
Vyhledal nejprve svého bratra Šimona a řekl mu: "Nalezl jsem Mesiáše (což je v překladu: Kristus)." Přivedl ho k Ježíšovi. Ježíš na něj pohleděl a řekl: "Ty jsi Šimon, syn Janův; budeš se jmenovat Skála (Kéfas – Petr)."
Druhého dne se Ježíš rozhodl vydat na cestu do Galileje. Vyhledal Filipa a řekl mu: "Následuj mě!"
Filip byl z Betsaidy, města Ondřejova a Petrova; Filip zase vyhledal Natanaela a řekl mu: "Nalezli jsme toho, o němž psal Mojžíš v Zákoně i proroci, Ježíše, syna Josefova z Nazareta."
Natanael mu namítl: "Z Nazareta? Co odtamtud může vzejít dobrého?"
Filip mu odpoví: "Pojď a přesvědč se!"
Ježíš spatřil Natanaela, jak k němu přichází a řekl o něm: "Hle, pravý Izraelita, v němž není lsti."
Natanael mu řekl: "Odkud mě znáš?"
Ježíš mu odpověděl: "Dříve, než tě Filip zavolal, viděl jsem tě pod fíkem."
"Mistře", řekl mu Natanael, "ty jsi Syn Boží, ty jsi král Izraele."
Ježíš mu odpověděl: "Ty věříš proto, že jsem ti řekl: `Viděl jsem tě pod fíkem?´ Uvidíš věci daleko větší." A dodal: "Amen, amen, pravím vám, uzříte nebesa otevřená a anděly Boží vystupovat a sestupovat na Syna člověka." (Jan 1:35–48)

Dlouho jsem nerozuměl slovům: „… andělé Boží budou vystupovat a sestupovat na Syna člověka“.

Ježíš nepoužívá ve svém vyučování definice jako naše školy, ale obrazy a podobenství (modely).
Řekl: Jsem pastýř, kvočna, chléb, dveře, cesta …
Až když jsem víc porozuměl vyprávění o Jákobově žebříku, konečně se mi rozsvítilo. („Bez porozumění Starému zákonu neporozumíme Kristu“, řekl veliký biblista sv. Jeroným.)

„Hle, na zemi stojí žebřík, jehož vrchol dosahuje“ pouze(!) „k nebesům“. Jákobův žebřík je užasnou možností poznávat Boha, porozumět mu, ale Jákobovým žebříkem naše poznávání nekončí.
Ježíš je dalším žebříkem. Vyšším než ten „Jákobův“.
(Když náš žebřík nedosahoval, kam jsme potřebovali, chlapi na něj navázali další žebřík.
Vy už studujete na vyšších školách, které navazují na vaši dřívější školu.)

Ježíš nám ukazuje Boha tak, jak jej žádný jiný člověk nemůže znát. „Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.“ (J 1:18)

Máte štěstí, že se už léta s Ježíšovým žebříkem seznamujete.
Přeji Vám odvahu vystupovat po Ježíšově žebři vzhůru, přijmout Ježíše jako největšího Učitele boží moudrosti, jako nejbližšího Přítele, jako Mistra umění krásného života. – I to je vše procesem, postupným poznáváním a získáváním dovedností jednat podle Ježíše. („Víra“ je poznáváním, vztahem a spoluprací.
K porozumění Bohu potřebujeme znát jeho názory, ke spolupráci s Bohem potřebujeme vědět, jak si naši práci představuje.)

Dříve se říkalo: „Život je jako žebřík ke slepicím – krátkej a po … (pošpiněn trusem)“.
Ježíš nám nabízí nejvyšší žebřík – dosahující až do nebe!

Ukazuje nám, kým jsme. Skoro každý měsíc při farní mši křtíme a vysvětlujeme si, co Bůh obřadem křtu říká: „Jsi mou milovanou dcerou.“
„Jsi mým milovaným synem.“

Víme, že jsme z královského rodu, jen se potřebujeme naučit jednat se sebou a s druhými jako ti, kteří vědí o ušlechtilosti, důstojnosti a vznešenosti své i druhých. (Ani sebevětší selhání nás o ni nemůže připravit, neboť jsme ji dostali od Boha.).

Jestli přijímáme pozvání žít jako boží milované dcery a milovaní synové boží, pak je poznávání Boha nejen velice zajímavé a krásné, ale je také potřebné k tomu, abychom svým životem zpodobňovali boží lásku a péči ke všemu stvořenému a ke každému dobrému dílu člověka.

My se nemusíme spokojit jen s „Desaterem“ (ani židé se s ním nespokojí). Ježíš nám dal další moudré rady do života.

Nebe nevytváří nebeská muzika, nebeská kuchyně nebo zvláštní klimatizace, ale krása vztahů, nejen vztah Boha k nám, ale náš vztah k Bohu a k druhým nebešťanům. V nebi nemůže být nikdo, kdo nepřijal Ježíšův životní styl, jeho způsob jednání, mluvení i myšlení. Od Ježíše potřebovali získat jeho moudrost a ušlechtilé jednání Abrahám, Jákob, Mojžíš, proroci, Jan Baptista i Ježíšova matka se svým manželem, apoštolové a jejich rodiny. Všichni, kdo touží po nové spravedlnosti, všichni nebešťané.

Každému z nás je zdarma nabízeno Ježíšovo vyučování (učedník je veden jinak než student, to, co slyší, se snaží si osvojit v novou dovednost).

Přeji Vám odvahu vystopovat po příčelích Ježíšova žebříku, po stupních Ježíšova vyučování.

Jen Vás chci upozornit na jedno nebezpečí.
Při Ježíšově vyučování nejme schopni překročit ani jeden příčel na žebříku nebo přeskočit ani jeden schod. (Všimněte si, jak velký schod je pro malé dítě. Víte, že ve škole u některých předmětů neporozumíme další vyučovací lekci bez zvládnutí lekce předešlé.)

Dejme si pozor – jsme začátečníci! („Jste jen učedníci, nehrajte si na Mistra“, říká Ježíš.)

I apoštolové nám připomínají, jakých chyb se dopouštěli, některé Ježíšovy vyučovací lekce nezpracovali dostatečně a pak se jím to vymstilo – říkáme si o tom v kostele.

Prosím Vás, neberte si příklad z toho, co my starší děláme špatně.
Všímejte si Ježíšových „přikázání“, které opomíjíme.

Přejeme Vám, abyste byli pečlivějšími a věrnějšími Ježíšovými učedníky než my. Snad jsme Vám něco dali, ale těšíme se, že i my se od Vás něčemu naučíme.

Neobrátíme-li se pečlivěji a věrněji ke Kristu a jeho životní moudrosti, nezachráníme naši civilizaci.
Nechte se naplňovat Duchem Božím a jeho dary. Učte se s nimi hospodařit.

Snad nás Bůh ještě ponechá ve své službě s možností dorůstat …
- - - - - - - -

Nabízím Vám některé texty z Písma, které jsme v církvi dostatečně nezpracovali a nepřijali do svého života. V dalších hodinách pro mládež (zván je každý) nebo biblických hodinách se jim budeme také věnovat:

Jóel 3:1–2 1I stane se potom: Vyleji svého ducha na každé tělo. Vaši synové i vaše dcery budou prorokovat, vaši starci budou mít sny, vaši jinoši budou mít prorocká vidění. 2Rovněž na otroky a otrokyně vyleji v oněch dnech svého ducha.

Lk 1:35 35Anděl odpověděl Marii: "Sestoupí na tebe Duch svatý a moc Nejvyššího tě zastíní; proto i tvé dítě bude svaté a bude nazváno Syn Boží.

Mt 3:11 11Já vás ponořuji do vody k obrácení; ale ten, který přichází za mnou …, vás bude ponořovat do Ducha svatého a do ohně.

J 7:37–39 37V poslední, velký den svátků Ježíš vystoupil a zvolal: "Jestliže kdo žízní, ať přijde ke mně a pije! 38Kdo věří ve mne, `proud živé vody poplyne z jeho nitra´, jak praví Písmo.“ 39To řekl o Duchu, jejž měli přijmout ti, kteří v něj uvěřili. Dosud totiž Duch svatý nebyl dán, neboť Ježíš ještě nebyl oslaven.

J 16:12–13 12Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to neunesli.
(Proč neunesli? Protože máme i my – nejen apoštolové – mnoho předsudků!)
13Jakmile však přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy, neboť nebude mluvit sám ze sebe, ale bude mluvit, co uslyší.

J 14:26 26Ale Přímluvce, Duch svatý, kterého pošle Otec ve jménu mém, ten vás naučí všemu a připomene vám všecko, co jsem vám řekl.

(Duch nás naučí a připomene – ne udělá za nás – připomene a naučí.
Ptejme se, jak to dělá a co máme dělat my.
Duch nám nebude připomínat to, co neznáme.
Potřebujeme si udělat pořádek, potřebujeme vědět, co dělá Bůh a co je v našich silách – to za nás nikdo dělat nebude.)

J 14:23–24 23Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo, a můj Otec ho bude milovat; přijdeme k němu a učiníme si u něho příbytek. 24Kdo mě nemiluje, nezachovává má slova.

J 14:15 15Milujete-li mne, budete zachovávat má přikázání.

J 15:7. 10. 15 7Zůstanete-li ve mně a zůstanou-li má slova ve vás, proste, oč chcete, a stane se vám.
10Zachováte-li má přikázání, zůstanete v mé lásce, jako já zachovávám přikázání svého Otce a zůstávám v jeho lásce.
15Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce.

J 17:3. 6. 17 3Život věčný je v tom, když poznají tebe, jediného pravého Boha, a toho, kterého jsi poslal, Ježíše Krista.
6Zjevil jsem tvé jméno lidem, které jsi mi ze světa dal. Byli tvoji a mně jsi je dal; a tvoje slovo zachovali.
17Posvěť je pravdou; tvoje slovo je pravda.

J 7:37–39 37V poslední, velký den svátků Ježíš vystoupil a zvolal: "Jestliže kdo žízní, ať přijde ke mně a pije! 38Kdo věří ve mne, `proud živé vody poplyne z jeho nitra´, 39To řekl o Duchu, jejž měli přijmout ti, kteří v něj uvěřili. Dosud totiž Duch svatý nebyl dán, neboť Ježíš ještě nebyl oslaven.

Jan 16:12–14 12Ještě mnoho jiného bych vám měl povědět, ale nyní byste to neunesli. 13Jakmile však přijde on, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy, neboť nebude mluvit sám ze sebe, ale bude mluvit, co uslyší. A oznámí vám, co má přijít. 14On mě oslaví, neboť vám bude zvěstovat, co přijme ode mne.

Ř 8:26. (27) 26Tak také Duch přichází na pomoc naší slabosti. Vždyť ani nevíme, jak a za co se
modlit, ale sám Duch se za nás přimlouvá nevyslovitelným lkáním.
(27Ten, který zkoumá srdce, ví, co je úmyslem Ducha; neboť Duch se přimlouvá za svaté podle Boží vůle.)

Mt 13:26 26… kdo slovo slyší i chápe a přináší úrodu, jeden stonásobnou, druhý šedesátinásobnou, třetí třicetinásobnou."

	2008
27. neděle v mezidobí       Iz 5:1–7       Flp 4:6–9       Mt 21:33–43       5. října 2008

Oba texty o vinici (z prvního čtení i z evangelia) jsou důležité.
Podobenství je modelem.
Bůh zbudoval Izrael jako svou vinici! Ne jako bramborové pole, ne jako skleník na zeleninu, ne jako chmelnici, ne jak lán obilí, ale jako vinici.
Zvolení obrazu vinice si Izraelité váží. 

Hospodaření na vinohradu Bůh nesvěřil jen tak někomu, ale vinařům – profesionálům, odborníkům – Bůh si Izraelity velice vzdělával. „Na stolici Mojžíšově zasedli zákoníci a farizeové. Proto čiňte a zachovávejte všechno, co vám řeknou; ale podle jejich skutků nejednejte: neboť oni mluví a nečiní.“ (Mt 23:2–3)
Samozřejmě, že Bůh žádné poplatky z pronájmu nevybírá. Ani skrze proroky, ani prostřednictvím syna. Nesmíme všechno z podobenství promítnout na Izrael. Podobenství má svůj určitý prostor a určitý rozsah působnosti.

Ježíš nechtěl mluvit přímo o sobě, nechtěl podobenstvím sdělit, že je Mesiášem,  ale chtěl varovat lidi před tím, kam se řítí jejich vlak (který jede po špatné koleji už od dob proroků).
Nezapomeňme také, že podobenství vyprávěl před svým koncem.

Ježíš i proroci učili, že Mesiáš přichází kvůli vyučování. Proroci i Mesiáš říkají: „Obraťte se.“
Posluchači Ježíšovi se mohli dobrat smyslu toho, co důležitého jim Ježíš chce podobenstvím sdělit.
Kdyby Ježíš mluvil tak, že by posluchači hned poznali, že dědicem je Ježíš, ihned by se začali vztekat a už vůbec by Ježíšovým slovům nenaslouchali.
Podobenství jim mělo napomoci, aby domysleli jednání nájemců i co nájemce od hospodáře čeká, přesněji řečeno, co si nájemci za své jednání zaslouží.
 „Co myslíte, jak se hospodář zachová?“
A posluchači podobenství sami logicky prohlásili: „Naloží s nimi podle práva …“
Na to Ježíš prohlásil: „Počítejte s tím“.
Všimněme si, že Ježíš neřekl: „Vy mně zabijete a pak to s vámi dopadne špatně“, ale cituje Písmo: „Nečetli jste nikdy v Písmu, že kámen, který stavitelé odvrhli, stal se kvádrem nárožním …“ (Ž 118:22–23)
Podobenství nám ukazuje, jak svět nájemců (svět zbožných) hrůzně stojí proti samotnému Hospodáři.

Ježíšovo základní upozornění pro zbožné lidi – včetně nás – zní: „Kolik proroků zabili vaši předkové? Dávejte si pozor, abyste dobře zacházeli s Mesiášem.“
(Copak dnes pečlivě vážíme Ježíšova slova? Mluví se někde o nich? Vede se o nich někde v církvi řeč? Natož ve společnosti. Vidí na nás lidé zvenku, že Ježíše bereme vážně, že se řídíme jeho názory?)

Podobenství tedy platí i pro nás. Dříve než se setkáme s Mesiášem (ať už jím je kdokoliv) – potřebujeme se naučit zacházet s pravdou. Hledat ji, umět ji rozpoznat v hlasité konkurenci falešných mesiášů.
Pak se nemineme s Ježíšem, budeme si jej patřičně vážit a budeme s ním vycházet.

My – dnešní křesťané – příliš brzy stavíme Ježíši slavobránu a zatím nemáme odzkoušeno, jak se k němu zachováme tváří v tvář. Lacině a zbrkle si namlouváme, jak bychom se s Ježíšem snesli. Podobáme se zamilovanému párku, který je přesvědčen, „jak se láskou snědí“. 

Někteří velice rychle prohlašují: „Já se modlím a Bůh mě nevyslyší“ – a naštvou se na Boha, aniž vůbec připustí, že by chyba mohla být na jejich straně. „Bůh je přece od toho, aby mě vyplnil všechna má přání.“
Jiní dělají stejnou chybu, když nadšeně po prvním náboženském „zážitku“ prohlásí: „Bůh mě vyslyšel“, a mají za to, jakým vyvolencem jsou. Stačí maličkost a už si myslí, jak na ně Bůh čeká s vyznamenáním za jejich úžasnou lásku a milování Boha.

Jak to, že zapomínáme jak hroznou srážkou bylo setkání zbožných lidí s Ježíšovou zbožností. Pro většinu tehdejších zbožných lidí. Co nás opravňuje k tomu, že si myslíme, že jsme lepší než židé?
To není žádné strašení. Ježíš také nikoho nestrašil.

Něco jiného je citově se vylévat v kostele a objímat se s lidmi stejné krevní skupiny – a něco jiného je stát před Ježíšem, který vidí do člověka, „do poslední nitky“, je naprosto poctivý a nenechá se ošidit našimi zbožnými prohlášeními. 

Všimněme si ještě obrazu vinice z prvního čtení: „Zazpívám píseň svého přítele, píseň svého miláčka, o jeho vinici… Udělal všechno co měl a ona mu rodí pláňata.“
Je to básnický obraz, který dokáže vyjádřit víc než referát o pěstování vinné révy.
Na vinici se dobrý a pracovitý vinař, pokud je příznivé počasí, dočká vždy dobré úrody.
S lidmi je to ovšem jinak, my lidé se – na rozdíl od révy – můžeme vzepřít, můžeme nést špatné plody.
Např. učitel vyučuje více žáků stejným způsobem a někteří mu rozumí a jiní nerozumí.
Některým žákům se chce přemýšlet, jiným ne. Jedni s učitelem spolupracují, jiní myslí při vyučování na něco jiného a pak pomlouvají učitele.

Boží práce je dokonalá, ale my lidé můžeme nabídku Boha odmítnout.
Bůh dělá vše co má, ale my jeho úsilí někdy nevyužíváme, odmítáme, maříme, děláme naprostý opak. Odpovědnost za výsledek je pak na nás.

Někdo prohlašuje: „Já se snažím, já dělám všechno a Bůh mě přesto neslyší“ (mnoho lidí si to nedovolí takto prohlásit, ale takto si to myslí).
Tito lidé jsou přesvědčení, že „věří“ a přitom se bojí důsledně jednat a položit si otázku : “Kde je chyba, že mně Bůh nevyslyšel?“
Samozřejmě tento druh „věřících“ neřekne, že Bůh je vinen jeho nezdary.

Pokud by Bůh jednal jako člověk, mohli bychom chybu hledat u něj, ale pokud Bůh dělá vše, co má, pak mám hledat chyby u sebe.
Mám se ptát, zda se Boží názory shodují s mými názory – na to, co je dobré, zbožné, jak má vypadat modlitba a moje zbožnost.
Ježíš nás přece dost upozorňuje na naše chyby v modlitbě, ve víře. Nekritizuje pohany, ale lidi pravého „náboženství“ – tedy i nás.

My se při našem zpytování ptáme: „Modlil jsem se nebo ne ?“
„Ano, klečel jsem, až mě brněla kolena.“
A už si neporovnáme, jak má naše modlitba vypadat podle Ježíšových přestav. 

Jak to, že se o Ježíšova upozornění, o jeho vyučování, nezajímáme a že se Ježíšem neřídíme?
Copak jeho slova například o modlitbě jsou vzduch?
Opakujeme chyby těch, kteří se pohoršovali nad Ježíšem, jak si vůbec dovoluje pochybovat o úrovni jejich modlitby. Často jeho kritéria správné modlitby ani neznáme.
To nás ale neomlouvá. 
(Nedivme se, že pak řada našich dětí pošilhává po nekřesťanských náboženstvích. Jak by jim naše pokřivená modlitba mohla chutnat?)
Ale pak je mou hlavní chybou to, že se vůbec neptám, jak si moji modlitbu představuje Ježíš.
(Ještě jsem neslyšel, že se z toho někdo kál.)

Samotné odříkávání slov není nijak zázračné.
Záleží na každém, kdo se s Bohem setkává, co z toho setkání udělá, nakolik Bohu porozumí, jak s ním dokáže spolupracovat, jak poctivě žije a jaké ovoce ve svém životě nese.

Jeden dobrý „Otče náš“ může dát víc práce než 1 000 „Otčenášů“, jak se je modlíme my.
Kdo produkuje „Otčenáše“ ve velkém, vůbec nechápe, co Ježíš chce, přestože opakuje Ježíšova slova. (Omlouvám se za primitivní vyjadřování, používám je pro stručné vyjádření.)

Bůh nám vrchovatě přeje, takže rozhodující podíl na „úrodě vinice“ je už jen na nás.
Bůh nám nabízí své dary a na nás je, jak na sobě pracujeme. My jsme vinaři. Bůh je v podobenství jako majitel vinice.
Podobenství není alegorie. Proto si to vykládáme. Abychom mohli Ježíši porozumět a přijmout jeho rady do svého života.

Někteří lidé tvrdí, že v kostele stačí vystavit se působení krásy obřadů, otevřít se milostem, vypnout rozum a otevřít srdce.
Pak nechápu, proč Ježíš tolik vyučoval a proč Tóra znamená vyučování.
V manželství nelze vzájemné rozhovory nahradit tím, že se budeme jen držet za ruce. Manželské poradny nebo manželská setkání nelze nahradit návštěvou koncertů nebo pouhým zážitkem ze západu slunce nebo výletem k moři.

Vážíme si možnosti nechat se vyučit jak se s Bohem setkat. Je jen jeden prostředník.
To není výrok náboženské nesnášenlivosti. Žádný náboženský učitel ani žádný svatý neviděl Boha tváří v tvář. „Boha nikdy nikdo neviděl; jednorozený Syn, který je v náruči Otcově, nám o něm řekl.“ (J 1:18)
	28. neděle v mezidobí

	2020
28. neděle v mezidobí       Iz 25:6–10a       Flp 4:12–14. 19–20       Mt 22:1–14       11. října 2020

Texty jsou pro náš život zajímavější a důležitější, než by se na první pohled zdálo.

Všichni lidé (ze všech národů) jsou božími dětmi. A každý člověk je zván k hledání pravdy a k osvojování spravedlnosti a lásky, aby mohl být druhým lidem obrazem božím.
Někteří lidé se snaží život prožít dobře, ale jiní se proti Bohu vědomě staví.

Izaiášův text nekončí veršem 10a: „Ruka Hospodinova spočine na této hoře,“ pokračuje: „ale Moáb bude zašlapán, jako bývá šlapána sláma do hnoje, rozpřáhne tam potom ruce, jako je rozpřahuje plavec při plavání; Bůh poníží jeho pýchu i obratnost jeho rukou. Tvé opevnění, tvé nedobytné hradby svalí, sníží a srazí k zemi, až do prachu.“
Je důležité znát celý prorocký text – neboť Bůh nemlčí ke zlu. 
Je důležité znát celý Izaiášův text – jinak by se nám Ježíšovo podobenství mohlo jevit jako kruté. (K tomu se ještě dostaneme.)

Téměř každý je přesvědčen, že jedná dobře. 
Nejen v manželství často existují různé verze pohledu na věc. Někteří dokonce říkají: „Každý má svou pravdu.“ 

Kdo mě zaručí, že mám pravdu? Jak k ní dojít? Podle koho se mohu a mám řídit?
Nestačí být v pravé církvi. Židé v ní byli, na pravém místě a v pravý čas. Odmala se těšili na Mesiáše, ale Ježíš se jim nelíbil …

K porozumění Ježíšovi a podobenství o svatební hostině zapsané u Matouše je důležité si také přečíst Lukášovo podobenství o večeři (L 14:15–24).
V obou podobenstvích se objevují dvě skupiny lidí.
Do první skupiny patří přátelé krále, hostitele.
Ve druhé skupině jsou lidé z ulice.

Izrael je zvláštním lidem božím – přijal a přijímá nabídku božího přátelství (které si nijak nezasloužil). Vydal se na cestu, nechává se zasvěcovat do boží moudrosti a přijímá poslání sloužit druhým národům. 
Izrael nemá privilegia, ale je nesmírně obdarováván božími dary („kdo má, tomu bude dáno a přidáno“), aby i ostatní národy viděly, jak je Bůh štědrý a přijaly pozvání k životnímu stylu božího lidu a „ke štědré hostině na boží hoře“.
Do společenství lidu Božího jsme byli – nechť je B. pochválen – pozváni i my. (Ale víme, jaký rozdíl je mezi katolíkem a Izraelitou.) 

Ten, kdo ví, co znamená „strom života v Ráji“, ten ví, jakého bohatství se nám dostává. Díky Bohu můžeme studovat na nejlepší Univerzitě, sám Hospodin nás vyučuje správnému myšlení. Ale na každém z nás záleží jak daleko a jak vysoko dojde. 
Jak si přestaneme zjemňovat a formovat své svědomí Ježíšem, je zle.

Ježíšovo podobenství je proroctvím (varováním). Ježíš nemluvil do větru, královi přátele nepřijali pozvání na svatbu, zavraždili královy služebníky – proroky. V podobenství o vinici a pak ve skutečnosti zavraždili samotného prince.

Ježíšovi současníci byli mnohou generací po Mojžíšovi, vyučovanou Hospodinem. Věděli o zaslíbeních Hospodina i o varování – a přesto sešli z cesty, Na geniálních biblických příbězích o velkých osobnostech byli vyučováni, čeho se mají držet a čeho vyvarovat. Bylo v jejich silách porozumět boží spravedlnosti i slitovnosti. Postavili si hlavu a víme, jak dopadli. 

Kolikátou generací po apoštolech jsme my? Nám se dostává navíc Ježíšova vyučování.
Přehání Ježíš ve svých varováních? Na Ježíšově příběhu vidíme jak nesmírné je boží milosrdenství a tím více nás udivuje svévolnost některých pokřtěných. 

Jsme překvapeni, že královi přátele odmítají přijít na svatební hostinu. Přece vědí, že mesiášská hostina a mesiášský věk netrvá týden ale věčně. Jak to, že dávají přednost svým programům, vlastní důležitosti, opíjeli se svou mocí, důležitostí, slávou – postavením v církvi, bohatstvím všeho druhu? 

Ježíš nás učí, že si máme stále poměřovat své svědomí podle něj.
Znát boží moudrost a vytrvat v ní je základní přípravou a průpravou k životu mezi nebešťany.

Gn 11:1–9 vypráví o jednom ze čtyř základních typů lidských hříchů, který stále opakujeme – „stavění města bez Boha“. („Každý začal mluvit svou řečí – totiž: „Já,Já,Já.“)
Dlouho jsem si myslel, že je to příběh o pohanech. Ježíš nás ale učí, že i v církvi můžeme stavět „město bez Boha“. (Nejednou byl „Řím“ právem označen za nevěstku a bezbožný Babylón.)
Krčím se, když slyším o velkých selháních současné církve. Osobně se mě to dotýká a sám vyznávám, že nejsem lepší než církev, kdyby mě Kristus nedržel, kde bych byl.

O první partě (králových přátel) prohlásil: „Nikdo z nich z mé hostiny neochutná.“ Ale pak nechal pozvat „lidi z ulice“. – Ti patří do druhé skupiny lidí v podobenství.
Lidmi „ulice“, jsou marnotratní synové, kteří utekli vzdorovitě z otcovského domu nebo nezvládli těžké situace života a zatoulali se od Boha. Jsou „božími bezdomovci“.
Pozváni na hostinu, s vděčností přijali. Byli vědomi, že nejsou hodni takové cti a obrátili se.
Ježíš o nich před velekněžími, staršími z lidu a „zbožnými“ prohlásil: „Amen, pravím vám, celníci a nevěstky vás předcházejí do Božího království. (Mt 21:31)

V podobenství zapsaném u Lukáše, Hostitel řekl služebníkovi: „Je-li u stolu ještě místo, vyjdi za lidmi na cesty a k ohradám a přinuť je, ať přijdou, aby se můj dům naplnil.“

Co znamená „přinuť“?
Svědomí (které je hlasem božím) je „přinutilo“ přemýšlet. Dokázali si přiznat vlastní vinu, a když potkali velkorysou nabídku „střechy nad hlavou“ a prostřeného stolu, vděčně pozvání Hostitele přijali.
Bůh si umí získat naše srdce – pokud není zatvrzelé vlastní namyšleností.

Kupodivu i mezi „lidmi z ulice“ jeden odmítl na nabídnuté přátelství odpovědět svým přátelstvím ke králi.
Sedět u stolu s Bohem a nebešťany po celou věčnost pro někoho může být otrava.

Dá se zájem o Boha pěstovat?
Víme, čím ten zájem roste?
Umí to říci druhým tak, aby v nich narůstala touha po přátelství? Jsme milými a vyhledávanými přáteli nebo těmi, kteří „mají vždy pravdu“ a povýšeně mustrují druhé? (Zeptejme se jich, udělejme si průzkum.) Získáváme si přátele jen materiálními dary nebo jsme vyhledávanými společníky při hledání boží moudrosti?

Přátelství se nedá ničím vynutit.
Nám se dostalo veliké cti, byli jsme – nezaslouženě – přijati mezi boží přátele.
Berme velice vážně Ježíšova slova o těch, kteří nakonec šli za „svými“ zájmy. Nepřehlédněme, že mezi božími přáteli se vyskytuje velký počet zatvrzelých. Zkoumejme toto nebezpečí.
Ptejme se kde, a jak začíná?
Jak se ta „nemoc“ projevuje?
Dá se léčit?

Každý hřích otupuje svědomí, ale vědomý hřích umrtvuje svědomí ve velké míře – proto ti „původní přátelé krále“ jsou zatvrzelí a neobracejí se.

Prosme Boha o pomoc, abychom se s Bohem neminuli. (Všimněme si, že tyto prosby se v našich modlitbách mnoho nevyskytují. Lidí se nechávají vyděsit kde čím, ale Ježíšova varování moc vážně nebereme. – Čím to je?

Je smutné – pro Boha i pro nás – že některá přátelství nevydrží.
Zkoumáme, jak se to stane, že si s některými lidmi přestaneme rozumět.
I biblické příběhy popisují velká přátelství (nejen Jónatana a Davida, Ježíše a jeho učedníky) i smutné příběhy zrady.

Bohoslužby jsou omezené, ale Bůh nám slouží mnoha způsoby. Zkusme si doma s dětmi, nebo s partnerem říci, co přátelství obnáší, jak a čím se buduje, a co přátelství narušuje. Nejsme malými dětmi, máme své osobní zkušenosti a Ježíšovo vyučování.
Biblické příběhy nikoho z nás nestavějí na pranýř, zvou nás k přemýšlení, zda jsme tvůrci Ježíšova Pokoje.
S kterými lidmi bychom chtěli u boží Hostiny sedět?
Od kterých bychom se raději drželi dál?
Jak blízko bychom chtěli sedět u Ježíše?

Čím probouzet zájem u sebe a u druhých?

Otázek je mnoho.
Ale božích odpovědí je ještě víc, stačí se začíst …

Baví dnešní děti příběhy?
Nepohoršujme se, když je přitahují jiné příběhy než nás.
Stydím se, že jsem si ještě nepřečetl knihu „Harry Potter“.

	2017
28. neděle v mezidobí       Iz 25:6–10a       Flp 4:12–14. 19–20       Mt 22:1–14       15. října 2017

Hospodin nás učí pracovat i slavit. Na slavnosti se radujeme z toho, že máme jeden druhého, že jsme si navzájem bohatstvím, že si rozumíme a umíme spolupracovat na společném díle. Nabízí nám, že by s námi rád pracoval i slavil.
Naše slavnosti mají být předzvěstí a ochutnávkou radosti nebeské. O Večeři Páně to samozřejmě platí především.
Všechny naše slavnosti doprovází hostina. Společný stůj je velkým pojmem.
Škoda, že se Stůl Páně při liturgii většinou spíše podobá oltáři pro oběť. 
K Izaiášovu obrazu hostiny pro všechny národy Ježíš přidal podobenství o soudu (Mt 25:31–46). Podmínkou k ocenění není národnost nebo „náboženské vyznání“, ale rozhoduje lidskost každého.
Přidejme si k důvodu slavení při hostině u stolu nebeského obsah dobrořečení Ježíšovy Matky. 

K druhému čtení jen podotknu: Máme výhodu, že slovo „Bůh“ v naší řeči znamená „Bohatý“ (který ze svého bohatství rád rozdává). Připomínejme to často dětem.
My už hladovění a nouzi neznáme. 

Obrazy svatby, ženicha a nevěsty, manžela a nevěsty jsou nekrásnějšími přirovnáními vztahu Boha k nám.
(Nedávno mě jedna mladá nekostelová paní řekla: „Teprve až když jsem měla děti, jsem poznala, co je láska a jak je silná.“) Nezapomeňme, že Bůh k nám má mnohem větší vztah než všichni otcové, matky, ženichové a manželé dohromady.

Na svatbu jsou pozváni nejen dlouholetí přátelé krále.
(Je dobré si přečíst Lukášovu verzi tohoto podobenství.)
Dlouho jsem si nedovedl dost dobře představit, proč královi přátelé pozvání odmítli a dali přednost svým zájmům. Až po listopadu jsem viděl, že někteří lidé, kteří chodívali do kostela, se vytráceli.
Kdo neobjeví Boha jako osobního přítele, nechá se zlákat jiným bohatstvím.
Ale, pozor, jsou všelijaká lákadla i v církvi … Nebudu to popisovat, zkusme sami přemýšlet, co nás vzdaluje od Ježíše a jaká jsou dnešní pokušení. 

„Přece jídlo nedáme slepicím“, řekl král o připravené hostině. Pozvěte „lidi z ulice“, nejen ctnostné.
(Ostatně, je snad někdo bez hříchu?).
Ale svatba, královský pár a přízeň krále mají svou hodnotu; hosté svou přítomností neprokazují pozornost králi, naopak, král obdarovává svým zájmem je. 

Co znamenají „svatební šaty“? Odpověď z „náboženství“ zněla: „Milost posvěcující.“ 

Podle evangelia znamenají vnitřní stav člověka, který se obrací k Bohu (metanoia).

Svatební šaty dal král zřejmě všem. Ten, co přišel bez roucha, udělal stejnou chybu jako královi přátelé, kteří nepřišli. Přišel se jen najíst a napít, ale odmítl změnit svůj život a své názory na Mesiáše. Hříchů se chceme zbavit, ale měnit názory na Boha je nám velice zatěžko. A přece Ježíše dostal na kříž jediný hřích – pro náboženskou nesnášenlivost byl Ježíš ukřižován.

Změnit své názory je obtížné, nejen třeba pro nacisty a komunisty, ale i pro náboženské lidi. Vzpomeňme na zbožné, kteří tvrdě vyslýchali slepého od narození. Byli psychicky slepí.
Ježíš řekl: „Přišel jsem na tento svět k soudu: aby ti, kdo nevidí, viděli, a ti, kdo vidí, byli slepí.“
Farizeové, kteří tam byli, to slyšeli a řekli mu: „Jsme snad i my slepí?“
Ježíš jim odpověděl: „Kdybyste byli slepí, hřích byste neměli. Vy však říkáte: Vidíme. A tak zůstáváte v hříchu.“ (J 9:39–41)
Odmítají změnit své názory, nic je nepřesvědčí. 

Někteří nahnaní užasli nad pozváním krále, nad krásou „svatební síně“ a hostinou všeho druhu (nejen jídla a pití) považovali si postavení, kterého se jim dostalo.

A přece se i mezi těmi, kteří se pokládají za přátele krále, se najdou ti, kteří se s jeho názory nesnesou.
Některým nesedělo Ježíšovo kázání, někteří by k němu nešli ke zpovědi, nenechali se od něj uzdravit.

Je důležité si promyslet naše vlastní zábrany vůči pravdě Boží. Ochotu měnit své názory.
Svou duchovní pružnost. Otevřenost vůči Duchu božímu, který nám objevuje nová poznání.
Bůh je přece jiný a mnohem krásnější, než jak jsme jej dosud pochopili.

Otázka, zda se sneseme s Bohem a s jeho názory je podstatná.
Proto nás Ježíš tolikrát vyzývá, abychom prosili o dar Ducha.
Modlitba nás má dovést k ochotě se Duchu otevřít.
Změnit názor je mnohdy velice obtížné. Bráníme se „zuby nehty“.

Každý je Bohem vícekrát v životě zván.

	2014
28. neděle v mezidobí       Iz 25:6–10a       Flp 4:12–14. 19–20       Mt 22:1–14       12. října 2014

V prvním čtení slyšíme o hostině Hospodina pro všechny národy, v evangeliu o svatební hostině.

Před týdnem jsme slyšeli o útocích na boží království. Kupodivu největší a nejhorší nebezpečí vychází zevnitř. Ti, kterým byla svěřena vinice, mají snahu boží království okupovat pro sebe. Samozřejmě, že ve skutečnosti „vinaři“ neříkají, že zaberou boží království pro sebe (Neřeknou, jako ti z podobenství minulé neděle: „Zabijme dědice a dědictví připadne nám.“) 

Podobenství o hostině je také dramatické.
(V r. 2008 jsme o něm mluvili dost podrobně. Otázky, které si dovolím položit, nám mohou ukázat, nakolik podobenství rozumíme, co z Ježíšova vyučování jsme si osvojili a co jsme zapomněli.)

Ohromuje nás, že ti, kteří začínali jako královi velcí přátele, mají už své jiné zájmy? 

Úděsné ovšem je, že někteří, kteří se vždy králem oháněli a měli ho plná ústa, ztýrali a zabili jeho věrné služebníky.
„Ale to je strašné“, má vyjít z našich úst.
Nás to ale nijak nepřekvapuje, už „všechno známe“, tolikrát jsme to podobenství slyšeli…  Nepřipouštíme si, že by podobenství mohlo být vyprávěno právě kvůli nám.

Trochu předběhnu, překvapí vás, že host bez svatebního roucha byl svázán a uvržen do trestnice?
Vždyť říkáme, že nás Bůh miluje bezpodmínečně. Co to znamená?

Pomůže nám, když se opět trochu porozhlédneme, co našemu podobenství v evangeliu předcházelo.
Proč Ježíš někdy jednal „tvrdě“?
Nepřekvapuje vás vyhnání kupců z chrámu?
Bylo nespravedlivé.

A co říkáte na prokletí fíkovníku? (V Markově evangeliu je dokonce řečeno, že „nebyl čas fíků“.)
Mnoho zbabělých a líných tyto otázky nezajímají, s dětmi nediskutují. (Není divu, že se pak utíkají k Pražskému Jezulátku a korunkám Paladia země české.)
Co znamená: „Budete-li mít víru a nebudete pochybovat, učiníte nejen to, co se stalo s fíkovníkem“?

Když se hierarchie Ježíše ptala: „Jakou mocí to činíš?“, slyšeli: „S vámi se bavit nebudu!“ (Srov. Mt 21:23–27) 

Co, když jsou tyto vyučovací lekce důležité? Můžeme bez nich pochopit ty další?

Vracím se k podobenství o hostině.
To, že král zve hosty opakovaně, něco o hostiteli vypovídá.

Není zarážející, že královi přátelé přesto pozvání odmítnou?
(Mohlo by se to stát nám? Je výpověď podobenství obecně platná?)
Někteří přátelé přeběhnou jinam.
Z některých se dokonce mohou stát nepřátelé.

„Přeci připravené jídlo nevyhodíme, přece je nedáme slepicím“, řekl král. „Přiveďte lidi z ulice.“

Královi přátelé se přemluvit nedali. Lidé z ulice ano.
Co znamená: „Přinuť lidi z ulice, ať přijdou“? (Lk 14:23)
(Zdalipak někdy v modlitbě prosíme, aby nás Bůh přinutil?)

„Jak sis dovolil přijít bez svatebních šatů?“
Co host provedl tak hrozného, že bude vyvržen do „temnoty“?

Ježíšova svatba je největší možnou slavností.
Hříšníkům se poněkud klepou kolena.
Ne ze strachu, z toho, co nazýváme „bázeň před Bohem“. (Obtížně se to vysvětluje, tomu, kdo to nezná. Opakem je suverenita těch, kteří „vše vědí“.)
Ježíšova svatba je přichystána pro hříšníky. Ale ne pro spokojené hříšníky, nýbrž pro ty, kterým jejich hříšnost vadí a prosí o Ježíšovu pomoc. 

Královská svatba má velkou hodnotu, královský dům není tržištěm. Pozvání, přátelství, darované šaty, to vše jsou velké dary. Jinak ustrojeni chodíme do chléva a jinak do kostela.
Na královu svatbu nepatří „vyžírkové“, kteří se přijdou zadarmo najíst, napít a předstírat, že jsou královi přátelé.
Svatební šaty ukazují na zkušenost s Bohem ve křtu. Nové šaty dostali ti, kteří prošli ponořením do „rozbouřeného Jordánu“. Přiznali, že jsou smrtelně ohroženi zlem, prosili Boha o záchranu a dostalo se jim ujištění, že je Bůh bude vždy zachraňovat ze zla. Bůh jim nabídnul svou přátelskou náruč.
Díky těmto zkušenostem s Bohem se můžeme stávat novým člověkem. Svatební šaty ukazují, ke komu chceme patřit. Smíme patřit do množiny tvořící Ježíšovu nevěstu. Díky Bohu jsme změnili svůj náhled na život.
V tom chceme pokračovat.
V pohádce si princ vybral Popelku, protože království stojí na ochotné službě, buduje se prácí pro druhé. Na nový život a na svatební šaty jsme se nezmohli sami. Máme o ně pečovat.

Do božího království nebudou chtít všichni lidé.
Do božího království nemohou všichni, kteří se tam budou cpát. Náboženští snobové, hříšníci, kteří nezměnili svůj život, tam nesmí.
Křesťanská kultura se nesmí ředit. 

	2011 (O Večeři Páně IV. – Nová smlouva)
Poznámky na neděli       9. října 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

IV.  VEČEŘE PÁNĚ – NOVÁ SMLOUVA

Ježíš při poslední večeři říká: „Toto je nová smlouva …“
Jestliže nová, pak je třeba nejprve se v našem uvažování vrátit ke staré smlouvě.
Pro Židy je smlouva s Hospodinem základním pilířem jejich existence. (O Bibli by židé nikdy neřekli Zákon, ale SMLOUVA.) Smlouva pro ně znamená vztah, přátelství, spolupatřičnost.
Stará smlouva začala přibližně před čtyřmi tisíci léty vyvolením Abraháma: „Abrame, jsi schopný chlap, dosáhl jsi významného postavení, ale já ti nabízím ještě jiné možnosti …“.
A Abram je pro.
Abram, svobodný a rovný člověk (po určité zkušenosti s Hospodinem), se ptá: „Můžeme zajít k notáři“?
„Samozřejmě.“ 

Papír sežerou myši, Lomikar upře Chodům privilegia, dnes se často nedodrží slovo. Tenkrát uzavírali smlouvy účinným způsobem. V Gn 15. kapitole je popsán tehdejší rituál uzavírání smlouvy.
Smluvní strany procházely uličkou mezi rozseknutými půlkami zvířat a zapřísahaly se a zaklínaly: „Jestli nedodržím, co jsem si slíbil, ať se mnou Bůh udělá toto (a rukou na sobě kreslili svislou čáru od hlavy dolů), a navíc ať přidá toto (vodorovně si rukou přejeli před hrudníkem) “. Nakreslili tak na sobě kříž – ať jsem rozčtvrcen, jestli nedodržím, co jsem slíbil.
(Mimochodem: Bůh nad nikým nikdy „kříž neudělal“, to my … nad ledaským …)

K obřadu uzavírání smlouvy patřila hostina, lámání chleba (o tom bude samostatná řeč) a sůl. 

Hospodin nabídl Abrahámovi a jeho lidem zemi a syna (potomstvo) – obojí je dodneška pro Židy podstatné.
Ale už Abrahamovi pravnuci dali přednost faraónově nabídce: „Usaďte se v mé zemi“. (Každou chvíli lstivě nabízí nějaký farao nějaký „ráj“, „snadnější život“, který líčen lákavěji než nabídka boží a zdá se být na dosah ruky.)
Později byli Izraelité v Egyptě zotročeni a zakusili otroctví. Škoda, že se včas nevrátili domů, do země, kterou jim dal Bůh. 

Hospodin zůstal Izraelitům, přes jejich selhání, věrným přítelem, dodržel smlouvu a svůj lid z Egypta vysvobodil. „Nesl jsem vás na orlích křídlech a přivedl vás k sobě.“ (Ex 19:4b)
I této generaci navrátilců znovu nabídl smlouvu (přátelskou pomoc, aby neupadli zase do nějakého otroctví). V době Mojžíše už „notářský“ zápis vypadal jinak než za Abraháma.
Přečtěte si Ex 19:1–8, 24:1–11. 

Ze strany Izraelitů bylo při uzavírání smlouvy důležité prohlášení: „Budeme poslušni!“
„Poslušně budeme dělat všechno, o čem Hospodin mluvil.“ (Ex 24:8)
Přesto smlouvu v dalších dějinách porušovali.
To Hospodin smlouvu ze své věrnosti znovu a znovu s dalšími generacemi obnovoval. 

Smlouva Hospodina s jeho lidem je nerovnoměrná (mezi rodiči a dětmi je také přátelství nerovnoměrné, mezi manžely rovnoměrné). Hospodin (i rodiče) dává více. On se také zavázal, že svou smlouvu nevypoví ani v případě selhávání Izraele. (Jen prohlásil: „Nebudu mlčet k vašim nevěrnostem a v tom případě vás přestanu chránit, dokud nezměníte své jednání“.)

Smlouva má 3 kapitoly: o vojenské pomoci
o hospodářské pomoci
o přátelství („Nebudeme jen jako obchodní partneři nebo sousední králové, nabízím vám pevné přátelství. Víte co, já vás požádám „o ruku“, nabídl se Hospodin.“) 

Židé si Hospodinovy smlouvy váží. Nikdo jiný by jim něco tak výhodného a úžasného nenabídl. Kdo si už delší dobu nečetl text Hospodinovy smlouvy, prosím vás, přečtěte si ji v 5. knize Mojžíšově (Dt 28.–30. kapitolu).
Je to úžasná nabídka. Dodneška nebyla odvolaná a je nabídnuta i nám!

Jako židé každoročně, tak i Ježíš při svých posledních Velikonocích slavil s učedníky „platnost“ této smlouvy. Oslavovali přátelství s Hospodinem. Věrnost a trvalost Hospodinovy ochrany. Měli na paměti, jakým „inkoustem“ byla smlouva „podepsána“, čím byla potvrzena: „Mojžíš vzal krev, pokropil lid a řekl: ´Hle, krev smlouvy, kterou s vámi uzavírá Hospodin na základě všech těchto slov.“ (Ex 24:8)
Ježíš ale nezůstal u staré smlouvy. Šel dál, přidal ke staré smlouvě, ke starému přátelství, své přátelství na život a na smrt. A svou – Novou smlouvu, přesněji řečeno OBNOVENOU smlouvu – „podepsal“ svou krví.
„Když bylo po večeři, vzal kalich a řekl: `Tento kalich je nová smlouva zpečetěná mou krví, která se za vás prolévá.“ (Lk 22:20)

Jaký je rozdíl mezi „starou“ a „novou“ smlouvou?
Ve staré smlouvě stál na jedné straně Hospodin a na druhé Izraelité. Ti sice upřímně slibovali: „Budeme poslouchat“, ale pak selhávali.
Každý rok předstupoval velekněz před Hospodina v Den smíření s vyznáním vin. Pochopitelně se Izraelité cítili před Hospodinem pro svou nevěru dost stísněně.

My také o Velikonocích slavíme smlouvu a každoročně obnovujeme svůj křestní slib s vědomím svých vin, ale naše postavení se změnilo.
V Obnovené (Nové) smlouvě na naší straně provinilců (ne menších než židů) stojí navíc Ježíš – člověk podle Božích představ, člověk, který obstál. Jsme oproti starému Izraeli bohatší a silnější celou Ježíšovou láskou a péčí k nám, vším co pro nás a pro svět koná.
Naše postavení se změnilo. Je bohatší, nadějnější a radostnější než postavení lidí před Ježíšem. Ježíš – milovaný syn Boží – jde s námi, zaručil se za nás (ne Bohu, ale nám), že nás dovede do Ráje. S ním jsme silnější, odvážnější. Víme, že Ježíš svůj slib dovede do konce (památka na jeho druhý příchod).
Ježíšova OBNOVENÁ (Nová) smlouva se také liší rozšířením o pozvání pro nežidy (my pocházíme z pohanských národů). Vyvolení Židů samozřejmě trvá, ale i my jsme byli přijati mezi „Izraelity“: „Nyní tedy, budete-li mě skutečně poslouchat a dodržovat mou smlouvu, budete mi zvláštním vlastnictvím jako žádný jiný lid, třebaže má je celá země. Budete mi královstvím kněží, pronárodem svatým.“ (Srov. Ex 19:5–6 a Zj 1:4–6)

Židé při uzavírání smlouvy i při každoročním slavení o Velikonocích dávali najevo: „Jsme ti, Hospodine, vděční za tvé přátelství, chceme na ně odpovědět svým přátelstvím. Budeme se chovat jako tvoji vděční přátelé. Jsi milující a moudrý, rádi na tebe dáme, budeme tě poslouchat.“

My také při každém slavení Večeře Páně přicházíme slavit Ježíšovo přátelství s námi, přicházíme slavit Obnovenou (Novou) smlouvu.
Proto je důležité tu smlouvu znát. Mám vědět, co mohu očekávat a co se očekává ode mne, co mám konat. K čemu se zavazuje Hospodin a k čemu se zavazujeme my.

Rozlišujeme rozdíl mezi „inkoustem“ krve obětních beránků a daleko cennějším „inkoustem“ Ježíšovy krve. (Později si ještě řekneme, že Ježíšovu krev Hospodin nevyžadoval.)
My jsme se vylitím Ježíšovy krve nechali přesvědčit, že Ježíši můžeme absolutně důvěřovat. O tuto zkušenost jsme bohatší.

Každá smlouva se pochopitelně potvrzovala hostinou. Nejen jídlem, také se „zapíjela“. K tomu se samozřejmě vrátíme.
Ježíš vše geniálně promyslel. (Šidíme se, říkáme-li, že „pití“ není důležité pro všechny.)

Ježíš vysloveně vložil do své Večeře své přátelství a svou věrnost.
Slavit s Ježíšem a bratřími znamená osobně přijímat jeho přátelství i jeho spolupatřičnost s Bohem. A také poskytovat (a přijímat) přátelství druhým učedníkům Ježíšovým. Spolu s nimi vytvářet spolupatřičnost s Bohem. Na přátelství odpovídáme přátelstvím.

Chceme slavit Večeři Páně v plnosti jejího obsahu a významu.
Chci se vědomě přidávat k Ježíši, který naši nevěrnost, neposlušnost a nespravedlnost převažuje svou věrností, poslušností a spravedlností.
Ježíšův postoj si chceme osvojovat a postupně, krok za krokem, přijímat za svůj.

	2008
28. neděle v mezidobí       Iz 25:6–10a       Flp 4:12–14. 19–20       Mt 22:1–14       12. října 2008

Už před týdnem jsme naslouchali textům pro dospělé křesťany (těm, co váhají vstoupit do manželství, není dobré líčit hrůzy těch, co se rozvedli…).
Podobenství vyžaduje pokorné naslouchání.

Obraz svatby v Písmu má své výsostné postavení …
Je dobré si přečíst Lk 14:15–24 o pozvaných na hostinu.
Čteme-li si v Písmu, je dobré najít otázku, na kterou vyprávění odpovídá.
Dnes – jak to je s vejitím do nebe.
Stále se mi vnucuje otázka, zda Ježíš nepřehání …, chtěl bych tak slyšet něco jiného!

Překvapující je, že hostitel posílá své služebníky k „lidem na ulici“: „Koho najdete, přiveďte, dobré i zlé, bez ohledu na osobní kvality“.
My se většinou snažíme žít bez hříchu, dělat si zásluhy. Jindy zase říkáme: „Záleží na Bohu, na jeho milosrdenství“. Zůstáváme u svých představ o Bohu a zapomínáme na Ježíšovo vyučování, například na toto podobenství: „Ten, kdo odmítá nebe, je člověk“.
Neexistuje člověk, který během života nedostal nebo nedostane pozvánku. Buď za živa nebo ve chvíli umírání. V podobenství u Lukáše dokonce říká Pán služebníkovi: „Vyjdi za lidmi na cesty a k ohradám a přinuť je, ať přijdou, aby se můj dům naplnil.

Jak to, že přátelé nejen nepřijímají pozvání, ale dokonce královské služebníky zabíjejí?  To je děsivé! Proč patřičně nereagujeme. Kdyby nám hořela stavení, hned budeme utíkat domů!

Kde má nějaký narkoman zloděj nebo žebrák vzít svatební šaty?
Ty mu hostitel dal. 

Použijme obraz žebráka: Natlačili jej na svatbu, umyli ho, oblékli do pěkných šatů …
Kdyby šlo jen o jeden den nebo týden, žebrák by to vydržel, ale to má už natrvalo přestat žebrat a žit jiným životem? To má pracovat, když jemu se jeho způsob života líbí?
V parádních šatech mu nikdo nedá ani korunu.
Proto odmítá „svatební roucho“. Nechce se měnit.
Ze stejných důvodů odmítli pozvání na svatbu královi „přátelé“.
Měli svoje názory a představy o Mesiáši, s kterými nikdo nepohnul, ani proroci ani sám Mesiáš.

Ježíš si nic nevymýšlel, pokračoval v linii Mojžíše a proroků. Proto v první řadě mluvil o opravě názorů. „Vaše názory na program Mesiáše jsou nesprávné. Váš způsob myšlení a to, jak čtete Mojžíše a proroky, jsou nesprávné. Potřebujete si je opravit.“
To bylo obsahem jeho prvního kázání o změně myšlení.

Jenže pro nás co víme „jak to je správně“, je to těžko přijatelné. Jsme přece „dobří“.
 „Nač já bych měnil svoje myšlení, proč mám zkoumat, jestli dobře věřím?
Co mě stále pronásleduješ nějakými výčitkami. Nekradu, nevraždím, modlím se, chodím do kostela a ke zpovědi, dodržuji posty a něco navíc…“ 

Přáteli královými z podobenství byli Ježíšovi zbožní součastníci, my jsme jejich dědici, my máme od křtu své místo u Ježíšova stolu …
Nejsem nadšený z toho, že v podobenství všichni lidé tohoto druhu pozvání odmítli. 

Hříšníci jsou v jiné pozici než přátelé krále. Moc dobře vědí, že nejsou dobří. Ale oproti těm prvním pozvaným si pozvání váží. Až na jednoho (samozřejmě, že to nebude jeden jediný člověk).

Ježíš nám ukazuje veliký, nápadný, nečekaný rozdíl mezi jednáním obou skupin.

Obě skupiny jsou zvány na svatbu a obě skupiny (i tu natlačenou na svatbu) Ježíš nejprve vybízí ke změně myšlení. Bez tohoto prvního kroku nedojde k dalšímu kroku.

My bychom rádi opravili svoje jednání, ale myšlení ne.
Jenže jednání je důsledkem přemýšlení. A my, abychom se snesli s Bohem, potřebujeme mít správné názory na Boha, správný způsob myšlení.
Proto Ježíš zdůrazňuje, obraťte se – změňte myšlení.
My jsme „obrácení“ zaměnili za pojmem pokání (půst, odpírání, sebezápory, více modliteb a chození do kostela), ale to není „obrácení“ (metanoja) v biblickém smyslu, které požaduje Ježíš.

Ten „dotlačený“ na svatbu se bude klepat hrůzou. Ten, který nedbal na Boha, nechodil do kostela, až bude umírat a najednou uvidí, že po smrti přece jenom něco existuje, ten bude mít „nahnáno“, bude mít strach. Nepůjde do toho suverénně jako my zbožní,  kteří máme předplacené místenky v nebi (záruky šťastné smrti nabízí řada cestovních kanceláří a agentur pod zaručeným logem a se solidními cenami). Nijak nesnižuji úsilí o spravedlivý život!
Očekáváme – podobně jako kdysi židé – že nám v nebi staví slavobránu, nám, kteří přece milujeme, věříme a zpíváme krásné a zbožné písně.
Na každého z nás čeká otázka: „Jsi ochoten opravit svůj způsob myšlení?“
Drtivá většina „celníků a hříšníků“ řekne: „Co, já že mohu jít na svatbu? Prosím tě jak ?“
Nás má zarazit, že vejde tak málo pozvaných, kteří se zaživa setkali s křesťanstvím.
Ježíš to říká o židech a v jejich případě je to historický fakt, ale kdo nám zaručí, že se to netýká nás?
Evangelia nejsou dějepisem. Ježíš neměl v úmyslu pouze vyrábět historii. To, co se týká židů, se týká zrovna tak i nás. Na to si máme dát pozor.

Pro setkání s bohem potřebujeme určité předpoklady. Podobně jako v jiných oborech lidské činnosti a vztahů.
Setkali jste se někdy s barvoslepými? (Např. nemohou být strojvedoucími.)
Všimli jste si někdy zamilovaných, jak nevidí chyby toho druhého, ale ani svoje?
Zažili jste někdy rodinnou hádku vašich známých? Všimli jste si jejich častého zúženého vidění?
Kdo to viděl, snadněji se zamýšlí nad sebou: „Že bych já byl stejně omezený ve svém vidění?“
Tak uvažuje moudrý člověk.

Lidé s vadou vidění rozdílně reagují. Někteří nejsou schopni přijmout možnosti svého omylu, jiní vůbec nepřipouštějí možnost své chyby. Podobně reagujeme v nejrůznějších případech. Někteří lidé „mají vždy pravdu“.
Krádež se dá lehce dokázat, když nás chytnou s nezaplaceným zbožím v tašce, ale těžko přesvědčíte barvoslepého, že červené třešně vypadají jinak, než jak je vidí on. Těžko dokázat vadnou představu o Bohu. Koho ovšem zajímá, zda z jeho modlitby Bůh jásá?
Za zpochybnění zbožnosti se ovšem zkrvavovaly hlavy, dnes – po odebrali zbrojních pasů – se spokojujeme s účinným jedem pomluv.
Někdo je sám ochoten se nechat „přezkoušet“ (u očního lékaře, změřit si tlak nebo si zaplatit technickou kontrolu vozidla …), někdo si je naprosto a neochvějně jist svou zbožností.

Řada lidé o své „barvosleposti“ vůbec neví.
Zrovna tak je to s myšlením. Ježíš často mluví o psychické slepotě, o lidech, kteří sice čtou evangelium, ale nerozumí mu správně.
Ti, co nechtějí připustit možnost své psychické slepoty, nejsou ochotní přijmout tu první, kritickou Ježíšovu lekci: „Opravte své smýšlení“.
„Já myslím dobře!“ „Já to přece myslím tak dobře!“
„Ano, občas přinesu ze školy pětku, ale to je tím, že si na mě ten protivný učitel zasedl. Ale jiným dává jedničky.

Byli byste pro zavedení kontrolních testů v kostele?
Ne, že by se známkovaly a uveřejňovaly výsledky. Ale pro osobní kontrolu každého učedníka. Kdo z vás byste byl pro?

Bůh ví, že se manželé známkovat nenechají. Ani návštěvníci bohoslužeb. Jeho by ani nebavilo známkovat. Ježíš se nám věnuje, abychom se ke svatebnímu stolu dostali. To stačí. Ostatní je na každém z nás.
Každý máme zrcadlo, abychom se viděli, jak jsme učesaní, jak jsou dámy namalované nebo zda máme pěkně uvázanou kravatu.

Přednášel tu Orko Vácha. Velice milý člověk. Ale na studenty má své nároky. Pochopitelně, jinak byl by špatným učitelem.
Bůh má velice milé srdce, ale také má své nároky. V nebi nebudou žádné zmatky a nic nepečlivého. Jak to, že od druhých vyžadujeme pečlivost a od svých selhání utíkáme?

Ježíš neklade nemožné nároky. Je ochoten uzdravit každého.
Jenže neochota lidí uznat chyby v myšlení – v základních představách o Bohu – šla tak daleko, že „od toho nazaretského tesaře“ se nenechali uzdravit. Uráželo je, že si jim Ježíš dovolil říkat, že se musejí nejdříve pořádně naučit přemýšlet. Že jejich způsob myšlení a jejich způsob četby Bible je nesprávný.

Naučit se žít jako Boží synové a dcery něco stojí, to je vysoká úroveň.
Kdo chce, může přemýšlet o dnešním podobenství. V některých rodinách se o tom povede vážná řeč. 

Prvním pozvaným i (malé) menšině lidí z ulice hrozí, že prohlásí: „Co mne bude kdo otravovat, vždyť já přemýšlím dobře“.
Ti první se budou zapřísahat svými náboženskými výkony. Druzí se budou vymlouvat: „Jó, kradl jsem, ale za to mohou rodiče, okolí, ten a onen atd. Já jsem oběť, já jsem chudák. Jak mohu měnit své myšlení a svůj život?“

V Nazaretě se drtivá většina nemocných nedala uzdravit, protože jim Ježíšovo kázání šlo na nervy. Neměli ochotu připustit možnost, že nevidí správně a na Ježíše si vytvořili alergii.
Dnes se to opakuje, raději vyhledáváme duchovní směry, které přicházejí s „pozitivními“ přístupy.
Všimněme si, že Bůh nepoužívá reklamní sliby.

Kdo je alergický na Ježíšova slova, ten je alergický na Boha.
Dokud si nepřipustíme možnost špatného viděni, nezvládli jsme ani první Ježíšovu lekci.

Máme počítat s tím, že řadu věcí nechápeme, vadně vyhodnocujeme, že máme zkreslený pohled, že nejme ochotní připustit, že to „zelené“ může být ve skutečnosti „červené“.
Barvoslepému nemůže lékař pomoci. Ale Ježíš je ochoten pomoci každému, kdo touží po uzdravení své psychické slepoty. (Už jsme se podrobněji zamýšleli nad příběhem „slepce od narození“. )

Ježíš se nehádal. Upozorňuje, že hřích přichází proto, že nechceme hýbat se svým myšlením, se svou rozlišovací schopností a nechceme si nechat poradit. To je klíčové.
Nepomůže nám ani milionové konto, z kterého se budou každý týden sloužit zádušní mše za vysvobození naší duše z očistce.
Zavrženec neřešil klíčovou otázku, co potřebuje k soužití s nebešťany. Chybí mu ochota opravit si myšlení podle Ježíšova vkusu.
Každý jsme zván do nebe, někdo je nahnán.
Do pekla se nechodí za hříchy, ale pro tvrzení hříšníka: „Já vidím dobře, co bych měnil? Křivdíš mě Bože. Zasedl sis na mě.“
	29. neděle v mezidobí

	2020
29. neděle v mezidobí       Iz 45:1. 4–6       1 Sol 1:1–5b       Mt 22:15–21       18. října 2020

Pořád mně nejde z mysli Ježíšovo varování v podobenství o svatbě králova syna. Ve skupině králových přátel – do které patříme – je veliký podíl odpadlíků. (Z druhé skupiny, z lidí ulice, odmítl jen jeden, tedy malé množství.) Nevzpomínám si, že o riziku, které „královým přátelům“ hrozí, by se někdy v semináři, nebo jinde, mluvilo.
Bez Ježíše bych sám toto nebezpečí neobjevil. Podobně mně nepřišlo na mysl, že by mně(!) hrozil infarkt. 

Bylo by zbabělé utéci od Ježíšových slov: „Nikdo z pozvaných přátel z mé hostiny neokusí.“
Jak se „přátelům krále“ přihodí, že nakonec o svého krále nestojí? – To se nestane samo, jako když zajíc vběhne pod kola našeho auta. K rozpadu přátelství se schyluje delší čas.
Královi přátelé se časem zařídili po svém a už pro svého krále nepracovali.
Některým (kariéristům) stoupne do hlavy bohatství, které jim od krále plyne. Začnou být namyšlení na své postavení na králově dvoře, začnou zneužívat svou moc a své postavení, přestanou sloužit druhým, stanou se Mistrem sami sobě a umlčují kritiky svých jednání. 
„Všichni, kdo přišli přede mnou, jsou zloději a lupiči,“ prohlásil Ježíš o těch, kteří pronásledovali a zabíjeli proroky. 
Tito lidé mimochodem kazí své děti (srov. L 23:28).

Chyby druhých vidíme snadněji než na sobě (proto potřebujeme mít okolo sebe upřímné přátele, kteří se odváží nás upozornit na naše špatné postoje). 

Vidíme, jak fanoušci politických vůdců slepě věří svým idolům a ideologiím. Nechtějí znovu přepočítat jejich (a své) jednání. Písmo nás varuje před slepou vírou a vede nás k ověřování toho, co nám Bůh říká. Krutosti světa, nespravedlivosti života a mučivé otázky: „Proč milosrdný Bůh nezasáhne,“ cloumají s naším vztahem k Bohu jako neúprosná vichřice.
Cesta k věrnosti králi stojí na ochotě naslouchat a na pohotovosti se stále od krále učit.

Dnešní úryvek evangelia výstižně popisuje, jak vzdalování se bývalých přátel od Ježíše pokračuje. Jeho slova už je nezajímají. Jsou už na opačné straně; hned na Ježíše vymysleli další útok. (Ať na otázku ohledně daně Ježíš jakkoliv odpoví, použijí jeho slova proti němu.)

Teď si můžeme zkontrolovat svou úroveň učednictví u Ježíše.
Když Jan Pavel II. přišel s výzvou nové evangelizace, byl jsem z toho rozpačitý. Jak můžeme evangelizovat druhé, když sami evangeliu nerozumíme?
Uvedu jeden příklad za mnohé. Mnohokráte jsem od představených církve (kteří byli povolní tehdejšímu režimu) slyšel nabádání: „Musíme poslouchat světské pány, vždyť i Pán Ježíš nám říká: ‚Co je císařovo, dejte císaři.‘.“
To je snad nejvíce zneužitá věta Písma! Ježíš přece ta slova použil jako únikový manévr. Pokušitelům (i nám) říká: „Císaři dáváte dost (často víc, než byste měli), ale Bohu dlužíte sami sebe – máte být jeho obrazem.“
(O penízu daně jsme vícekrát mluvili.)

Teď jsem byl opět překvapen, že páni biskupové opět psali věřícím, že těm, kteří nemohou na mši, udělují dispens.
Jakého Boha hlásáme? Jak v neděli nesplníš svou náboženskou povinnost, máš smrtelný hřích.
Copak by babička řekla vnukům: „Nepřijedeš-li na moje osmdesátiny, neodkážu ti v poslední vůli ani korunu.“
Karanténu bez bohoslužeb v kostele vydržíme, ale potřebujeme se dovzdělat v porozumění Bohu, jinak naší rozviklané a dezorientované společnosti nemáme co nabídnout. Pan kardinál nás vybídl k modlitbě růžence – myslím si, že je to málo.
Troufneme si na víc?

Potřebujeme se dovzdělat, abychom v rodině uměli mluvit o Bohu. Jako by každý uměl říci, kým jsou pro něj rodiče, tak máme být schopni druhým lidem říci, jakým bohatstvím je po nás boží přátelství. 
Teď – když se držíme v karanténně doma – se můžeme vzdělávat a vyprávět si s nejbližšími.
Např., jak je to s naším kmotrovstvím. Mnoho z nás je kmotrem. Co to znamená, být kmotrem?
Někdo nás požádá, abychom byli kmotrem jejich dítěti. To je veliká služba, kmotr má pomáhat rodičům při uvádění dítěte do křesťanského způsobu života.
Měli bychom se ptát rodičů (ti jsou prvními anděly – posly od Boha – oni především jsou odpovědní za své děti před Bohem), jak chtějí vést dítě k Bohu a co čekají od nás. (Modlit se za kmotřence je málo, Bůh každému člověku přeje víc než my všichni dohromady.) Pokud rodiče nemají s Bohem osobní přátelský vztah, co mohu děcku – jako kmotr – o Bohu předat? V takovém případě si sám na náboženskou výchovu kmotřence netroufnu (zvláště pak, nebydlím-li ve stejné obci).

S některými dřívějšími přáteli jsme si přestali rozumět. Trápí mě to. Přemýšlím, proč to je a co jsem měl udělat lépe.
Při modlitbě nemáme myslet jen na sebe. Také Ježíše trápí, že mu někteří z jeho učedníků nerozumějí?
Bůh k nám má osobní důvěřující vztah. Stále na něm pracuje.

Aby si lidé spolu rozuměli, potřebují společný příběh, na kterém by si porovnávali hodnoty a měli stejné vzory a hrdiny.
Čím žije naše společnost, koho obdivujeme a komu se chceme podobat?
O čem mluvíme, když se scházíme s nejbližšími? Co nás pozvedá a co v nás živí naději, že život má smysl.
Vymyslet pokaždé dobré téma na neděli dá určitou práci.
Biblické texty na neděli nám pokaždé nabízejí lekci Ježíšova vyučování. Zážitek z jeho krásného přátelství si můžeme dopřát i doma, i když se nemůžeme účastnit bohoslužeb v kostele. Bůh nám slouží všude, kde jsme.

P.S. Agnieszky Hollandové, známé polské filmové režisérky, se kdosi ptal, jak se v Polsku žije její dceři, která je lesbička. „Škoda, že katolické Polsko není křesťanské,“ pravila.

	2017
29. neděle v mezidobí       Iz 45:1. 4–6       1 Sol 1:1–5b       Mt 22:15–21       22. října 2017

Před týdnem jsme slyšeli v Božím slově: Hospodin vystrojí hostinu lidem ze všech národů, to znamená i pohanům. Vyvolený – oddělený lid neznamená výlučnost. (O vyvolení je také řeč v druhém čtení.)
Nikdo si nesmíme osobovat nárok na Boží přízeň. Vylučování druhých je hříchem.
Písmo uvádí řadu velkých osobností – nežidů, kterých si Bůh váží (Melchisedechem počínajíc).
Perský král Kýros zvítězil nad Babyloňany a hned vydal nařízení, že se Izraelité mohou vrátit do své vlasti, obnovit chrám a Jeruzalém.
„Kýre, zavolal jsem tě, i když jsi mě neznal. Pro svého služebníka Jakuba jsem tě zavolal jménem.
Kýros ale není jen nástrojem Boha jako kladívko nebo kleště. „Jsi můj pomazaný – to znamená ovoněný“. Králové, kněží a proroci byli ovoněni – měli svým jednáním vonět po Hospodinu. Kýros tedy Hospodinu voněl: „Poctil jsem tě (i když jsi mě neznal).“ 

Po střetu velekněží a starších lidu s Ježíšem vyrazili do útoku farizeové. V minulých útocích na Nazaretského neuspěli. Svolali velkou poradu. Musíme Ježíšovi nastavit další léčku.
Co kdybychom se jej zeptali, zda schvaluje placení ponižující daně Římu?
Jenže nás už zná, nám by nedůvěřoval. Pošleme naše mladé učedníky, ty ještě neviděl. Co kdybychom s nimi poslali herodiány? 
To je dobrý nápad. Když Ježíš řekne: „Neplaťte daně“, herodovci jej mohou udat vrchnosti jako buřiče proti Římu a navíc své lidi popudí proti Ježíšovi. Řekne-li: „Plaťte“, rozhlásíme to mezi lidi, jeho popularita mezi nevzdělanými lidmi konečně klesne, lidé uvidí, že pro získání své moci se spolčí i s pohanským Římem.

Přehrajte si s dětmi tu scénu (jen dávejte pozor, aby někdo nefantazíroval a udrželi jsme se v hranicích evangelijního líčení).
Vyslanci farizeů Ježíšovi lichotili (jako některé naše modlitby), až se jim od huby prášilo.

„Ukažte mi ten peníz“, říká Ježíš. Na denáru byl vyobrazen císař s vavřínovým věncem okolo hlavy (to bylo jako naše svatozář) císař byl považován za božstvo a tak se sám cítil.
Chytili se, měli denár s rouhavým zobrazením císaře v kapse. Byli usvědčeni z pokrytectví.
(Ježíš všechny spory s protivníky vyhrál.)
Pozor, Ježíšova slova: „Dejte císaři co je jeho“, nejsou jeho návodem, jak jednat s mocí. (Mimochodem, tato Ježíšova věta byla v dějinách asi nejvíce zneužitá.)

Ježíš neřešil otázku politické moci okupantů. Přišel obrátit Izraelity k Hospodinu – srov. Mal 3:1–3 (Hospodin bude nejprve tříbit syny Léviho). Budou-li věrní Hospodinu, získají svobodu (tak je to ve smlouvě Hospodina s Izraelem.) Nadvláda pohanů je následkem nevěrností Izraele – to si může každý ověřit „u Mojžíše“.

Vládcům nezůstáváme v dějinách ani my křesťané dlužni (pokud nejsme proti pohanské vrchnosti). 
Ale trvale podstatná jsou pro nás Ježíšova slova: „Bohu zůstáváte dlužni sami sebe!“
Byli jsme povoláni být obrazem božím. 
Ne k obrazu politických vládců.
Vládcové se snaží své poddané manipulovat ke svému obrazu. 

Pozor, nejde jen o politiku, čemu a komu všemu nadmíru sloužíme? 

Izaiáš i Ježíš nám ukazují, co se Bohu líbí. Některý pohan je Bohu milejší než ten, který se tváří jako služebník boží a přitom Bohu vůbec nerozumí – nemá smýšlení Ježíšovo.
Bůh nás – na rozdíl od vládců – nezotročuje. Nabízí nám postavení nevěsty.

	2014
29. neděle v mezidobí       Iz 45:1. 4–6       1 Sol 1:1–5b       Mt 22:15–21       19. října 2014

První čtení přináší víc než jen zprávu o králi Kýrovi. Postavme si otevřenost tohoto pohana neznajícího Hospodina, proti vzdělaným židům nebo nám křesťanům.
Mnoho let byli judovci z jižního království varováni, že dopadnou jako severní království (to okupovali Asyřané). Zatímco izraelští a judští králové, velekněží a církevní funkcionáři neslyšeli proroky a naprosto selhali, pohanský král Kýros (Písmo jej nazývá Pomazaným od Hospodina, Mesiášem) byl otevřený Hospodinu. Byl poctivým a rovným člověkem dřív, než slyšel o Hospodinu.
Nevíme, jak Kýros přišel k nápadu dát zotročeným Judejcům svobodu. Nevíme, zda dal na radu nějakého moudrého člověka, nebo sám uslyšel nápovědu Hospodina. 
(Judejci se směli vrátit domů, z královské klenotnice jim byly vráceny chrámové předměty uloupené Babyloňany a z královské pokladnice dostali peníze na obnovení Jeruzaléma a chrámu.) 

Vícekrát se to opakuje, nejen v době Ježíšově, že slušný a poctivý pohan pracuje pro boží věc ve světě víc než „hlavy pomazané“. (Pilát usiloval Ježíše propustit, zatímco velekněží Ježíše dostali na šibenici. Škoda, že Pilát nakonec velekněžím podlehl.) 

Dnešní úryvek evangelia navazuje na čtení z minulé neděle. Část Ježíšových posluchačů, místo toho, aby přemýšlela o Ježíšových slovech: jak to, že královi přátelé nepřišli na svatbu, někteří dokonce zabili královy věrné … Zbožní lidé(!) se neptali, kdo jsou lidé z ulice pozvaní na svatbu, na perského krále Kýra nevzpomněli … Místo toho zbožní lidé(!) šli Ježíše lapat do pasti, aby ho mohli udat u okupantů nebo pomluvit u lidí. Jak to, že si přáli smrt člověka?

(Před týdnem jsem upozornil na příhodu s fíkovníkem. Co to znamená? Říkali jsme si: „Co, když je tato vyučovací lekce důležitá?“
Co jste objevili?) 

Víme, že si máme všímat chyb farizeů, abychom neupadali do podobných selhání. (Patříme do stejné skupiny, patříme mezi zbožné lidi.)
Po několik týdnů nám evangelium bude stavět před oči farizeje.
Ti se velice těšili na Mesiáše, horlivým dodržováním náboženských pravidel se snažili jeho příchod uspíšit. Na velké hříšníky měli zlost, protože ti, podle jejich náhledu, Mesiášův příchod brzdili. Podobně nesnášeli kolaboranty a herodovce.
Byli nábožensky horliví, zdobili se dobrými skutky, hledali zásluhy, například odváděli navíc i desátky z pažitky a koření. Ale náboženskou nenávist měli za ctnost.
Všimněme si, jak mluvili, jak úlisně Ježíši mazali med okolo pusy, aby vyhlídnutou oběť nalákali do své pasti. (Sami přece silně brojili proti Římu a těšili se na ozbrojené povstání proti okupantům. Rituálně se očišťovali, když se z města vraceli domů, myli si ruce na znamení, že s pohany a s pohanstvím nemají nic společného, ale neštítili se lží, přetvářky a násilí.)

Ježíš jim viděl nejen do kapsy (denár s „modloslužebným obrazem zbožštělého císaře“ měli u sebe), viděl i do jejich srdcí.
Ježíšova odpověď byla úhybným manévrem. Na zákeřné otázky nemáme odpovídat, nemáme Ježíšovu výbavu.
Věta: „Dávejte císaři, co je jeho“, je asi nejvíce zneužívaným místem Písma; kolaboranti a zbabělci všech časů jí zdůvodňují své postoje (byli jsme toho mnohokrát svědky). Císařům dáváme mnohem víc než je spravedlivé, Bohu zůstáváme dlužni.

Kde se u inteligentních, zbožných a vzdělaných lidí bere tak velký odpor proti Božím názorům?

Do myšlení farizeů můžeme proniknout, i když nám jsou historicky vzdálení.
Farizeové byli o své pravdě přesvědčení. 

(Na lidech, kteří mají jiné názory, si také můžeme všimnout, že jsou někteří přesvědčeni o své pravdě.
Neupíráme jim jejich inteligenci a vzdělání.)

Kdy to u farizeů začalo?
Hrozí něco podobného i nám?

Rozumný člověk využije preventivních prohlídek zdravotních nebo třeba svého auta.

Kde to začíná? Jan Baptista vyzýval všechny lidi bez rozdílu k zásadnímu obrácení se k Bohu.
Farizeové také přišli k ponoření, byli ochotní projít dalším rituálním ponořením navíc (rádi si přidávali další náboženská pravidla), ale mysleli si, že oni jsou Bohu milejší – ověnčili se svými náboženskými výkony a zásluhami. (Jan jejich myšlení prokoukl.) 
Tam se stala jejich první chyba, byli si jistí, že jsou u Hospodina. Vzdáleni jsou přece kolaboranti a děvky.

I naše první chyba začíná v podcenění Jana a jeho výzvy.
My si také myslíme, že Jan přišel jen proto, aby ukázal: „Hle, beránek boží, který snímá hřích světa.“
Jana přece my nepotřebujeme, my víme, kdo je Mesiáš. (Podobně si vzdělaní farizeové mysleli: „Proroky známe, víme, co řekli, teď se učíme od současných svatých rabínů. Přehlédli, že proroci jsou výše než rabíni. Podcenili Jana Baptistu. A pak Ježíše.

Farizeové si četli v Písmu o prorocích a jejich smutném údělu – o pronásledování od vlastních lidí. Ale o sobě si mysleli, že jsou lepší než jejich otcové, měli za to, že oni by proroky neodmítli.
Věděli, že Bůh přichází s novými věcmi, ale mysleli si, že je už nemůže ničím překvapit. Měli svůj pečlivě vybudovaný náboženský systém.
Svým učitelům naslouchali – ale ty učitele si vybírali sami, podle svého vkusu. Učitele, který neprošel jejich sítem, nebrali.
Byli uzavření, nepoučitelní. Proto nejen opakovali hříchy předků, dopadli ještě hůř – byli varováni víc než jejich otcové, byli varování Mesiášem.

Když naši předkové kupovali tabák do fajfky, nevěděli tolik o nebezpečí kouření jako my.
Když byl objeven rentgen, kdekdo, i děti si nechávaly opakovaně udělat rentgenové snímky třeba svých rukou a se zájmem si je prohlížely. Po čase se objevily zhoubné následky. My si na rentgenové záření už dáváme pozor.
V běžném životě se umíme ze svých chyb poučit.

Jak to, tedy, že z náboženských chyb se nemůžeme vymotat?

Stále podceňujeme Ježíšovo podobenství o jílku mámivém. 

Zákonické myšlení nám vyhovuje, hledat smyl přikázání je namáhavé.
Uvedu pár příkladů.
Josef II. začal stavět mnoho kostelů, aby byly dostupné. Církevní právo stanovilo, že každý, kdo má kostel v dosahu 6 km, „je povinen v neděli a zasvěcené svátky mši nábožně slyšeti“.
Potkal jsem člověka, který měl kostel daleko 6,5 km. Do kostela nemusel, byl omluven. Ale na 15 km procházku šel.

Zákonická zbožnost se ptá: „Byl to hřích nebo ne?“
Modlil jsem se? Modlil.
Bylo to sice „roztržitě“ – tak to byl jen lehčí hřích – ale modlil jsem se.
Ježíš nám ukazuje důležitost úmyslu:
„Ptej se, proč se máš modlit?
Co to znamená setkat se s Bohem, naslouchat mu, porozumět mu?
Víš, s kým mluvíš?
Každá modlitba nemusí být Bohu milá.“

Ježíš nevytýkal farizeům nedostatek modliteb.
Co jim tedy vytýkal? – zkuste to, prosím, sami nejprve pojmenovat.
Výsledek si ověřte až pak. 

Češi v předhusitské době začali číst Bibli. Všimli si, že nás Ježíš zve ke své Hostině a začali opět Ježíšovo pozvání přijímat. Také si všimli, že Ježíš říká nejen „jezte“, ale i „pijte z kalicha“. 

Češi dostali oficiální povolení k přijímání z kalicha. Na čas. V r. 1621 naše církev kalich pro laiky zatrhla. („Šalamounsky“ prohlásila, že v živém Těle Krista je přece i Krev. Tak to dopadá, když se stavba nestaví podle „základního kamene“, ale kličkuje se podle svatých rabínů.)

Znovu opakuji, farizeové (všech dob) si své učitele volí.
Učedník Ježíšův si považuje, že si ho Ježíš sám vybral a podle toho se ke svému Mistrovi chová. Nemá mu věřit slepě, má se ptát, může mít námitky, má „hledat a tlouct“, ale nesnižuje moudrost Mistra a Učitele. 

My máme oproti židovským farizeům ohromnou výhodu, že Ježíše pokládáme za nevyšší autoritu. Inteligentní, vzdělaní, horliví, vlastenečtí, farizeové, kteří vedli horlivý náboženský život, si nakonec způsobili duchovní rakovinu. Jejich zločin nám je velkým varováním.
Dobře, nerozpoznali v Ježíši Mesiáše, ale jak mohli nenávidět někoho, kdo měl jiné názory než oni?
Nepomohlo jim, že se k nim Ježíš slušně choval a snažil se je získat pro Boha.

My máme mnoho životně důležitých informací, Písmo máme doma, svátosti na dosah ruky.
Naši předkové byli podle našich představ zbožní; a přesto měli zanedbané poznání a neměli náboženskou odvahu postavit se zabíjení milionů Božích děti v minulém století.
Jaké bude 21. století?
Jakými učedníky budeme my?

Izaiášův text o Kýrovi je převratný – Bůh se přátelí i s lidmi z jiných národů a jiných náboženství.
Má rád každého člověka, ale z poctivých, rovných a nepyšných lidí má velkou radost, jsou mu blízcí, jsou schopni pracovat pro lepší svět.
Příhoda s denárem je silně varující. Ježíšovo vyučování je náročné – přichází přece z nebe. Co jiného než převratné informace lze od Mesiáše čekat?

Vidíme, že život není snadný, nalézání pravdy je náročné.
Nemám inteligenci Václava Kaluse ani Miloše Zemana. Nemám za sebou velké náboženské výkony. Tím víc potřebuji vyučování boží moudrosti. Život nečeká, nechci, aby mi ujížděly další vlaky.
Dávno mou základní modlitbou je prosba o pomoc v porozumění Bohu.
Jsem vděčný každému, kdo má se mnou trpělivost a rozdělí se mnou o své vidění Ježíšových názorů. V žádném oboru nejsme schopni sami toho mnoho objevit.
Mám rád modlitbu:
„Otče náš,
ty, který jsi milosrdný, smiluj se nad námi
a vlož do našich srdcí porozumění
a umění naslouchat,
učit se a vyučovat,
střežit a konat
a láskou naplnit všechna slova učení své Tóry.“

(Trochu se směju, když o mně někteří poněkud povýšeně říkají: „No jo, Vacek má rád židy!“
Jak bych neměl rád Abraháma, Izáka, Jákoba, … Mojžíše, proroky … a jejich paní. Ježíšovy rodiče, jejich předky, apoštoly a jejich rodiny…
V našich kostelích máme obrazy a sochy většinou židů a jen pár křesťanských světců a římských vojáků.

	2011 (O Večeři Páně V. – Modlitba chvály)
Poznámky na neděli       16. října 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

V.  VEČEŘE PÁNĚ – MODLITBA CHVÁLY

Večeře Páně má veliký a krásný obsah – celé bohatství života s Bohem. Aby pro nás Ježíšova slavnost byla pochopitelná, uchopitelná a stravitelná, popisujeme si jednotlivé významy, které do ní Ježíš geniálně vložil a uspořádal.

V minulé kapitole jsme si říkali, že Večeře Páně je slavením přátelství (smlouvy) Boha se svým vyvoleným lidem. Ježíš, jako lidský syn a zároveň boží syn, je mostem, spojovacím článkem mezi námi a Bohem. Ježíšova smlouva (přátelství), kterou uzavřel s námi (a s dalšími generacemi postupně uzavírá) je věčná. A nezrušitelná, neboť stojí nejen na věrnosti Boží, ale už i na dokonalé věrnosti jednoho z nás, který obstál. Ježíš je náš bratr, jeden z nás. Proto jsme si řekli, že naše postavení je bohatší, nadějnější, snazší, než před Ježíšem.

Večeře Páně je oslavou, kterou Boha také chválíme a děkujeme mu. Je zač a proč.
Pokusím se ukázat, jaký je rozdíl mezi chválou a děkováním.

V této kapitole si všimneme chvály. Nejprve obecně, až se dostaneme ke chvále při Večeři Páně.

Žalmista nadšeně říká: „Všechno tvorstvo chválí svého Stvořitele“ svou existencí, krásou a důmyslností – neuvědoměle. Kráva se pase, telí, dává mléko, ptáci zpívají, slunce i chromozomy odvádějí svou práci – ale nemyslí na svého Tvůrce.
Člověk má tu výsadu, že si uvědomuje sebe sama i svého Tvůrce, a dovede svůj obdiv Stvořiteli vyslovit.
Z obdivu a vděčnosti vychází modlitba Izraele. V žalmech chválí Hospodina krajina, počasí, i všechno, co dýchá a roste.
Veškeré „němé tváři“ člověk propůjčuje svá ústa k vědomému obdivu Boha. Jsme korunou stvoření a mluvčími důmyslného a nádherného Božího díla – to je pro nás čest – na to bychom neměli zapomínat. Vzpomeňme sv. Františka, chválícího Boha za bratra slunce, sestru vodu …

Židé se už v dětství učí rozlišovat dobro a zlo, rozpoznávat spravedlnost od nespravedlnosti a chodit s Bohem. Aby ani v dobách nepřízně nepřehlédli přejícnost Hospodina a uměli ji oddělit od nepřejícnosti lidské. 
V takových obdobích Izraelité říkali: „Víme, že majetek není všechno. Abychom v soužení (s křesťany) nezatrpkli, budeme si více všímat darů Hospodinových.“
Od té doby zbožný žid stodvacetkrát za den pochválí Hospodina za něco pěkného. „Buď pochváleno jméno Nejvyššího za dnešní západ slunce (ani nemusíme platit gójům vstupné za takovou krásu). Buď pochváleno jméno Nejvyššího za mou manželku, za naše děti…, za …“ 
Proto říkáme, že umění žasnout je základní výbavou „člověka před Bohem“.
Učíme se tomuto umění. Děti, které si neumí všímat lásky rodičů, jsou chuďoučké a nedorostou-li k jejímu ocenění, budou mrzáky.
Rodiče vedou děti svou láskou a modlitbou k podstatnému rozměru života – k vnímání darů, jejichž Dárce není vidět, ale jehož obdarování můžeme rozluštit, zpozorovat. (Bůh totiž dává tak, že „jeho pravice neví, co dává levice“ – to aby nikoho nezahanboval a nesvazoval vděčností. Mnoho lidí ani neví o osobní Boží štědrosti a bohatství života pokládá za náhodu a úsměv štěstěny.)

Všímám-li si, že mě má někdo rád, roste moje chuť do života, narůstá mi vědomí vlastní ceny. Mohu mít ve větší míře rád sám sebe. A čím více mám rád sám sebe (to nemá nic společného se sobectvím), tím víc mohu mít správně rád jiné.
Prvním krokem k životu (to je stálý proces) je pokorná ochota mít sám sebe rád tak, jako mě miluje Bůh.
Ježíš přišel, aby nás uzdravil z naší dlouhodobé odcizenosti sobě, druhým i Bohu.
Od zakoušení Boží přejícnosti je pak už jen krok k ocenění dárce a k vděčnosti.

Samozřejmě nestačí Boha chválit jen slovy. Známe Ježíšova upozornění o souladu slov a života.  Základní odpovědí (modlitbou) Tvůrci je pěkný život. Člověk je Bohem zván, aby se připojil k jeho dílu.
Nejsme slepí, okolo nás není jen dobro. Zlo se pokouší strhnout kdekoho. Dobré je napadáno zlem. A kdekdo je sváděn a přidává se ke zlému. Máme se zlem svou smutnou zkušenost. Nejen, že jsme utiskováni zlem, máme také osobní podíl na zlu ve světě. Jednou sloužíme životu a za chvíli životu škodíme, všelijak jej maříme. Ale díky věrnosti Boží znovu a znovu povstáváme. I za to Boha chválíme (v nouzi poznáš přítele).

Když my lidé chceme vyjádřit svůj úžas, svou vděčnost, často se nám nedostává slov.
Chválíme-li Boha, brzy nám slova dojdou; kdopak z nás je básníkem? A hlavně, kdo z nás může říci, že naše slova jsou v souladu s našimi skutky, že náš život je patřičnou chválou velikosti a krásy Boží? Kdo žijeme na úrovni odpovídající vznešenosti Nevyslovitelného?

Ježíš nám vychází naproti. Přišel, abychom viděli, jak se dá jednat s Bohem a jak se dá jednat s člověkem.
Přišel, nás posílit ve službě životu. Představme si, jak se přetahují dvě party a na jednu stranu se přidá silák …
Ježíš potvrdil svým pozemským životem starou pravdu: „Každé dílo chválí svého tvůrce“. Víme, jak mnoho si váží lidského života. (Náš život dokonce povýšil na vyšší úroveň – na život božích synů a dcer.)
Ježíš měl a má radost z pěkné práce, rád se smál, zpíval, hrál si s dětmi, tancoval, dovedl ocenit dobré jídlo nebo pití, měl úctu i k ženám špatné pověsti, nepovyšoval se nad „zbožné“ ani nad kolaboranty. Uměl slavit i odpočívat. Vše z lidského života pro něj bylo modlitbou.
Tak Ježíš charakterizoval svůj život: „Já jsem tě, Otče, oslavil na zemi, když jsem dokonal dílo, které jsi mi svěřil.“ (J 17:4)

Ježíš zve nás! ke své modlitbě. Ke své oslavě Otce nebeského, k největší modlitbě, k největší slavnosti Izraele – ke slavení svých Velikonoc.
Vítáme Ježíšovo pozvání a považujeme si jej. K Mistrovu životu smíme připojit svůj život, k jeho chvále naši chválu.

S Ježíšem tedy naše lidská modlitba nesmírně získává.
Při Večeři Páně není nejdůležitější to, co konáme my, ale to, co koná Ježíš – on je „milovaným synem“. Jeho slova, jeho život, jsou hodny Boha. A my, nedokonalí lidé, smíme stát vedle něj – Syna Božího!

Slavnost Večeře Páně je největší modlitbou. Zásadně jiné kvality. Proto se také při této modlitbě chováme jinak než při jiných modlitbách (k tomu se ještě vrátíme, až budeme mluvit o postojích při Večeři Páně).

Jestli rozumíme Ježíšově pozvání a obsahu jeho chválení Otce, pak víme, že smíme a máme přinášet k Večeři Páně celý svůj život (třeba to dobré z uplynulých dní).
Až si to osvojíme, pak bude mít Ježíšova slavnost vliv také na můj život.
Snad z Ježíšova života, z jeho postojů, něco odkoukáme, snad nás jeho blízkost učiní postupně lepšími. Ježíš bude ovlivňovat a proměňovat naši práci a spolupráci s druhými, výchovu dětí, odpočinek, sebevzdělávání, naši ochotu i laskavost …
Ježíšův postoj k životu bude měnit naše chování k životnímu prostředí, zesílí pomoc potřebným, bude zlepšovat naše naslouchání i mluvení, naše myšlení i snahu porozumět…, bude přetvářet všechnu naši lidskou činnost. Nic, co Bůh vymyslel, nám nebude připadat podřadné (ani pavouci nebo mouchy). Nebude nám chybět úsměv, radost, chuť pracovat a zpívat, tančit a hrát si. 
Svět a život nám byl přece dán, abychom jej dotvářeli, spolupracovali s Bohem a s druhými.
Abychom byli ve světě dobrými hospodáři a strážci. Abychom sloužili životu a byli všemu stvoření obrazem božím. 

Svým přičiněním, přemýšlením a umem smíme přispívat ke světu srozumitelnějšímu, krásnějšímu, laskavějšímu a bezpečnějšímu.
K tomu nikdo jiný nepřispěl větší mírou než Ježíš. Ukázal nám na svém životě, jak jedná Bůh s člověkem. Ukázal nám, jak vypadá Boží království – jak se k sobě mohou chovat lidé, kteří důvěřují Bohu a přijímají jeho uspořádaní vztahů k druhým. Jaké v božím království panují vztahy a pravidla, jak se v božím království žije – jak vypadá život člověka, který ví, že je milován, doprovázen a podporován Bohem.

Při jedné mši pro děti se jeden kluk snažil postavit stejně jako já. Několikrát si pohledem srovnával můj postoj a svůj, jestli má stejně vztažené ruce jako já …
My se smíme stavět vedle Ježíše, chválícího otce Nebeského… – abychom jej následovali.
V JEŽÍŠI nás pozvedá, hostí a obdarovává Bůh. To nás ovlivňuje a proměňuje. Máme potřebu se k němu přidávat, podobat se mu. Ježíš je strhující!

	2008
29. neděle v mezidobí       Iz 45:1. 4–6       1 Sol 1:1–5b       Mt 22:15–26       19. října 2008

V prvním čtení bychom neměli přehlédnout vstřícný přístup Hospodina ke králi Kýrovi!
Bůh bere pohanského krále(!) za ruku, vyvolil si jej, poctil, zavolal jeho jménem, … i když se o Hospodina dosud nezajímal … To není samozřejmost.

Jak to, že některým pohanům nebo hříšníkům věnuje Bůh větší pozornost než lidem zbožným?
Námanu Syrskému, kananejské ženě, Samařance, Zachovi, Matoušovi …

Co je jádrem události z evangelia?
Zbožní lidé (farizeové) vytáhli do útoku proti Ježíšovi: „Je to neznaboh, bourá pilíře naší zbožnosti (porušuje sobotu zákeřným způsobem – uzdravováním, snižuje naše náboženské autority …)“
Ježíš nemlčel, nenechal si vše líbit, šel do sporu. V sobotu v synagóze zavolal invalidu a ptal se představených zda ho smí uzdravit. „Dobrý hospodář má přece i v sobotu pečovat i o dobytče …“
Byli poraženi.

Svolali poradu s herodovci (dosaďme si tam státní úředníky vládnoucí strany). Zbožní Izraelité sice herodiány nenáviděli, ale Ježíše ještě více. (Láska i nenávist spojuje a dodává sílu.)
Společně vymysleli chytrou léčku. Úlisně začali: „Mistře, víme, že jsi pravdomluvný, učíš podle pravdy, nebereš ohled na mocné a uznávané (to je litanie!), mohl bys nám poradit?
Máme platit daně nebo ne?
Nebudeme-li platit, přijdou Římané a zničí chrám. To by byla příliš veliká cena.
Ovšem platíme-li, pak z našich peněz pohané stavějí pohanské chrámy a my chceme být věrni Bohu.
Také z peněz nás – daňových poplatníků – financují ty své nemravné hry v cirku.
Jak to udělat? Co si o tom myslíš, co by bylo lepší? Co je menší zlo?
A ještě to má další těžkost: na minci je rouhačský císařův obraz …“

Měli to mazaně vymyšlené, ať Ježíš řekne, co řekne, mají ho v hrsti.
Řekne-li: „Neplaťte“, herodovcii jej sbalí a šup s ním do vězení za podněcování k sabotáži vůči státu. Prohlásí-li: „Plaťte“, farizeové rozhlásí, že je kolaborant.

Ježíš spory vyhrával.
Do některých ale nešel. (Např. nevystoupil veřejně proti vraždě Jana Baptisty?!)

Ježíš na protivníky ale vyzrál: „Ukažte mi ten peníz“, dělal hloupého (peněz tenkráte bylo málo).
To nedomysleli, tvářili se se, že se štítí obrazu zbožštělého císaře a přitom jej měli v kapse …

Ježíšův výrok nečekali. Ale Ježíš jej použil jako únikový manévr!! To nemáme přehlédnout.
Příliš často byla tato věta zneužívána. (Žádné katolické veličenství si nesmí dělat, co chce, například posílat vojáky do války.)

Samozřejmě, že po vyklouznutí kořisti přišli za Ježíšem znovu. („Přistihli jsme ženu při nevěře. Ale ona je sociální případ, manžel se na ní dopouští domácího násilí …“ Zase, ať Ježíš řekne co řekne, jsou připraveni využít jeho odpovědi proti němu.)

Proti těmto „zbožným“ tedy stojí pohanský král Kýros, kterého si Bůh váží, přesto, že král ještě osobně Hospodina nezná.
Kdyby mi tak jednou Bůh řekl, že si mě váží, to by pro mě mnoho znamenalo.
Hlavně mně ale nesmějí na úmrtní oznámení psát, jak věrný jsem byl služebník Kristův a nějaké ty slavobrány do nebe.
Když občas utrousím smutnou poznámku na adresu písní typu: „V zemi věrných Čechů“, někomu se zdá, že se mi stále něco nelíbí a že shazuji zbožnost našich předků …(Inu, v 19. století ještě katolíci nečetli Bibli.)
Na pohanském králi Kýrovi a dalších pohanech, které Bůh ocenil, je něco, co se Bohu líbí. A na zbožných lidech, kteří o Bohu mnoho slyšeli, chodili do kostela, rádi se modlili, bylo naopak něco, co působí, že Ježíši nerozuměli. (Tak je to i s námi.) Něco, co na první pohled nemá s náboženstvím nic společného, ale co vytváří předpoklad, nějaká osobnostní vlastnost, ladící s Bohem.

Než jsme začali číst v Bibli, naučili jsme se číst ve slabikáři. Neumím-li „slabikovat“, nemohu číst Bibli.
Podobně potřebuji – než si začnu číst Bibli – pořádně přemýšlet (mnoho lidských řečí má „hospodský“ charakter, postrádá logiku a pokoru a přetéká všeználkovstvím). Jinak, přesto, že budu mít sluchové ústrojí pořádku, bude o mě platit proroctví Izaiášovo:
„Budete stále poslouchat, a nepochopíte, ustavičně budete hledět a neuvidíte. Neboť obrostlo tukem srdce tohoto lidu, ušima nedoslýchají a oči zavřeli, takže nevidí očima a ušima neslyší, srdcem nepochopí a neobrátí se – a já je nemohu uzdravit.“ Srov. Mt 13:14–15
(Pak následuje podobenství: „Jak úrodnou půdou chceš být, o jaký výnos stojíš?“)

To, co určuje, aby si mě mohl Bůh vážit, abych byl použitelný, aby přeskočila jiskra také ode mne k Bohu, je něco úplně obyčejného. Selské myšlení a vnitřní poctivost, která umí dát za pravdu „padni komu padni“.

Ježíš nám radí: „Učte se od synů tohoto světa, udělejte si přítele z pomíjivého majetku. Postoje a vlastnosti, které užíváte v zaměstnání potřebujete i ve vztahu k Bohu. Pečlivé, přesné a poctivé myšlení a jednání potřebujete i ve vztahu k Bohu.“
Připomínám tím probranou lekci: „O nepoctivém správci“, který vytuneloval firmu. Byl šikovný a dával si pozor, aby neudělal chybu (hloubková revize účtu nezjistila žádnou chybu).
„Škoda, že jsi nepoctivý, tak šikovného ekonoma bych potřeboval.“
 „Buďte v dobrém usilování, i ve vašich vztazích – i k Bohu – tak opatrní jako tento podvodník.“
Máme tedy podobně vážit každé slovo, které říká Bůh. I každé svoje slovo. Máme brát vážně Boha, když on nás bere tak vážně. – Stačí se podívat na Ukřižovaného.
Ježíšovo slovo má vysoký kurz. Ježíš nepřeháněl.

Událost s penízem daně tenkráte odkryla falešnou zbožnost těch, kteří Nazaretského pomlouvali, že lidi odvádí od Boha. Jsme rádi, že víme, jaké charakterové vlastnosti jsou potřebné k přátelství.
	30. neděle v mezidobí

	2020
30. neděle v mezidobí       Ex 22:20–26       1 Sol 1:5c–10       Mt 22:34–40       25. října 2020

K Poznámkám z r. 2017, přímý odkaz zde, připojuji pár vět.

Vrátil jsem se z lázní. (Lázně nejsou rekreací, ale „továrnou na zdraví“, vstává se už brzy ráno a pak následuje řada procedur. 

Koronavirus nás vede k hledání nápravy. Je co napravovat … 
Vzpomínáte, jak na jaře byli lidé obětaví, vůči druhým laskaví a vděční – na balkonech tleskali zdravotníkům. Zdá se, že teď mnohým došla energie, některým se nechce pracovat, jiní hledají, jak pro sebe získat výhody od státu …

Zahlédl jsem v televizi rozhovor redaktorky s mladou dámou věnující se lidem duchovně strádajícím a 46letým knězem. Dáma byla milá, mluvila srozumitelně a zasvěceně, ale kněz („úspěšný mladý muž“) říkal jen nesrozumitelné náboženské fráze.
Naši současníci nejsou duchovně tupí, ale jsou pochopitelně nábožensky bezradní a nepoučení. Oficiální česká církev ovšem žije svým podivným muzeálním životem a míjí se s ostatními lidmi. Nezná jejich otázky a sama nic nového nehledá. Jako by nebyla ve službách Ježíšova programu, jede jen ve vyjetých kolejích.

Izraelitu (žida i křesťana) charakterizují dvě dávné nejpřednější micvy, je zván k milování Boha a lidí. Tím není řečeno, že jiní lidé toho nejsou schopni – mnoho lidí si osvojilo lásku k lidem a pokládají ji za projev lidskosti. My si ale všímáme, že nás Bůh miluje první – to je pro nás velikým bohatstvím. Od začátku pro nás žije, z lásky nás stvořil (sestupuje k nám), láskyplně nás opečovává a k lásce nás zve. 

Naše náboženská výchova ale byla poněkud postavena na hlavu. (Nestěžuji si, měli jsme pěkné dětství.) Ale byli jsme vychovávaní dost přísně, nutili jsme se a byli nuceni k „výkonu“, abychom si boží lásku zasloužili. Stále jsme byli podezřelí a nikdo nás moc nechválil. Pubertu jsme si nedovolili. Víc jak půl století jsem žil pod „božími přikázáními“. Poslušnost byla hlásána jako největší ctnost! 

Nikde jsem neslyšel námitku, že nikomu nelze přikázat, aby měl rád druhého.
A nikdo nás neupozornil, že máme mít rádi také sami sebe. To jsme si nedovolovali – jsme přece hříšníci! Neměli jsme zdravé sebevědomí.
Bylo nám především zdůrazňováno, že Bůh je jako přísný pozemský vládce, který dobré odměňuje a zlé trestá. A naše překlady Bible tím byly dost ovlivněny.
(Jsem Bohu vděčný za jeho spravedlnost! Každého, kdo ubližuje druhému, volá k odpovědnosti.)

Až v pozdním věku (až v 21. století) se mně dostalo náhledu, že nám Bůh nerozkazuje, ale svou laskavostí a velkorysostí v nás probouzí obdiv, úctu a vděčnost a my se mu toužíme podobat (proto ho k tomu prosíme o pomoc).
„Zachránil jsem vás z ponížení otroků, z nebezpečí smrti, vyvedl jsem vás ke svobodě, miloval jsem vás a budu vás milovat láskou věčnou jako svou drahou nevěstu …
Až mě poznáte, zamilujte si mě celou svou bytostí …
Budu o vás tak pečovat, že vám nebude nic chybět. Proto si nepřikrádáte z cizí peněženky, z cizího talíře, z cizí cti a z cizí postele …, nemáte to zapotřebí.“
Je rozdíl, vyřkne-li Bůh nad vrahem tvrdý ortel: „Kaine, buď proklet!,“ nebo jestli nad ním naříká: „(Nešťastníku), co sis to způsobil, budeš proklet. Půda ti nebude rodit, špatné svědomí ti nedá spát … Proč jsi na mě nedal? Nepopravím tě, dávám ti čas k nápravě, ke změně myšlení, aby ses obrátil ke svému bratru a rád nad ním bděl.“
Jsem nesmírně povznesen tím, že se dají biblické texty číst tímto způsobem. Víte, že říkám, že v rodině není třeba rozkazovat, tam si vycházíme vstříc.
To naši předkové nevěděli – a přesto z nich vyrostli ušlechtilí lidé. 
Nepopírám všechna místa v Bibli, kde je řeč o trestech – vím, že někteří lidé potřebují „pevnou ruku“. 
Psycholog Scott Peck mluví o čtyřech stupních duchovního vývoje. Známe poměry v některých věznicích, gangech a dalších místech šikany. Někteří lidé potřebují k životu „pevnou ruku“, aby nepoškozovali druhé a sami sebe. Neměli jsme všichni stejné výchozí podmínky, ne každý dojde stejně daleko a vysoko jako druzí.
A každý procházíme určitým vývojem.
Narozené dítě ještě neví, co je to láska, je na matce závislé. Vnímá péči matky, dožaduje se jí a pokládá ji za samozřejmost. Až časem v dítěti roste vděčnost a touha se podobat svým vzorům.
Ve vztahu k Bohu je to podobné. Ne všichni objeví dar života a krásy světa jako osobní dar.
Škoda, že naše překlady Bible milující náruč boží zkreslují. Místo Manželské smlouvy mluví o Zákonu, o přikázání, o boží pomstě ... Přes toto určité zkreslení vnímáme Boha jako nejlepšího rodiče.
Díky jeho nesmírné péči se změnilo i naše rodičovství.

Dnes jsme mnohem vzdělanější i v rodičovské výchově než naši předkové, jsme velice bohatí a dětem se můžeme věnovat mnohem více než rodiče před sto lety. Žádná generace se nemohla dětem věnovat tolik jako vy.
Od Boha se učíme jinému rodičovství, než jsme byli zvyklí. 
Bůh se nám věnuje nesmírně mnoho.
Láska je nakažlivá a naše srdce se může stále rozšiřovat.
Mojžíš zasvětil svůj život Izraelitům. Korunní princ Jónatan dal ve všem předost pastýři Davidovi. Matra, sestra Lazarova, nosila Ježíšovi na stůl to nejlepší, co měla ve svém domě (láska prochází žaludkem). Marie visela Ježíšovi na rtech, aby jí neuteklo jeho jediné slova.

Žijeme touto krásou. Kdo ji objeví, je puzen šířit povědomí o láskyplném Bohu.

Příští neděli budeme číst Ježíšovo důrazné varování: „Nikomu neříkejte Otče, Mistře a Učiteli.“
Co mu na tom titulování tolik vadí?
Doporučuji rozpravu u dominikánů: soundcloud.com/dominikanska8/.

	2017
30. neděle v mezidobí       Ex 22:20–26       1 Sol 1:5c–10       Mt 22:34–40       29. října 2017

Izrael je nesporně veden k praktickému soucitu.
Když neposlechl a byl nemilosrdný k potřebným, šel do otroctví.
My jsme nejbohatší společností, jaká zde kdy byla. A přesto jsme za posledních pár roků vyslechli mnoho surových slov i na adresu emigrantů nejen přistěhovalců. Kolik odmítání – dříve, než jsme viděli jednoho z nich – už dopředu jsme slyšeli i od křesťanů?
Tak si do této naší ostudné situace vyslechněme evangelium.

Ježíš mluvil se zbožnými židy – farizei, kteří měli nemalé znalosti Tóry: Jeden byl vzdělaný (biblista), který si chtěl Ježíšovy znalosti proklepnout.

My tu odpověď také umíme odříkat. Otázkou ale je, nakolik jí rozumíme.
Proč běžně používáme – i před dětmi – slovo „přikázání“?
Mít někoho rád se dá přikázat?
(Proč o tomto slově nevedeme debatu?
Někdo namítne: „Nezdržuj, to není důležité. Podstatné je splnit nedělní povinnost účasti na mši svaté.“)

Když jsem začal například objevovat a zakoušet, že bohoslužba je setkání s Milujícím, začal jsem se jinak zajímat o boží slovo, chtěl jsem mu víc a víc porozumět. Porozumění mně přinášelo čím dál větší radost, setkání s Bohem mi začalo náramně chutnat.
Jak jsme mohli mluvit o povinné účasti na bohoslužbě?

Přednášku vynikajícího profesora jsme nikdy nevynechali.
Ježíšovy znalosti jsou závratné, jeho slova jsou životně důležitá.
Jeho osobní přátelství ke každému z nás je úchvatné. Nikdo nás nemá tak rád, jako on.
Kdo to objeví, už nikdy se nemusí do setkání s ním nutit.

Objevím-li něco nového, třeba, že Bůh nám nic nepřikazuje, ale „z lásky nás stvořil a k lásce nás zve“, je to elegantnější, než jsem si dříve myslel.
Když jsem si všimnul, že Ježíš nemluvil o Zákonu, ale o Tóře (Učení), bylo to mnohem příjemnější.
Když jsem objevil, že Bůh nejprve Izraelitům říká: „Až mě poznáš (mou péči, štědrost, věrnost …), zamiluješ si mě celou svou bytostí“, došlo mi, že tak je to i s láskou dětí k rodičům. Nejprve rodiče milují své děti …, a to pak přinese své ovoce, odezvu (pokud jsou děti alespoň trochu slušné). A byl jsem nadšen ze způsobu, jak s námi Bůh jedná a mluví. (Za všechna místa o prvotní lásce Boha k člověku uvedu alespoň jedno: 1 J 4:10.)

Mateřská láska je ve velké míře vložená rodičům do srdce, i pohanům (a v nějaké míře i řadě živočichů).
(Kdo v životě nezažil, že mu rodiče dávali přednost, má to s poznáváním Boha těžší.)

V čem se v lásce k Bohu liší židé od pohanů?
Čím se v lásce liší křesťané od židů? („Přikázání“ k Bohu i k člověku jsou starozákonní.)

Poznání židů o Bohu je větší než to pohanské. Bůh o sobě Izraelitům vypráví a ukazuje se jim jako Otec, jedinečný král, nejlepší Hospodář (srov. Ex 34:6), dokonce jako Ženich. Židé tak mohou ve větší míře zakoušet osobní přátelství Boha než pohané.

Pro nás je Ježíš úplným a neslýchaným zjevením boží lásky. „Hebrejská bible“ má výjimečnou krásu, ale evangelia jdou ještě dál.
Už hebrejské texty mluví o boží věčné lásce k Izraeli – přesto, že se Izrael opakovaně choval jako prodejná děvka – je zván a přijímán jako boží nevěsta.
Ježíš nám svým životem ukazuje, že jej nic nemůže od jeho lásky k nám odradit.
I nám „bohovrahům“!, se může dostat možnosti smilování a odpuštění. 

Bůh na nás netlačí, ale přitahuje nás svou láskou. Kdo to ocení, snaží se na boží lásku odpovědět svou láskou k Bohu a lidem.
Ježíš jednou – jakoby mimochodem řekl o jedné hříšnici: Mnohé hříchy jsou jí odpuštěny, protože projevila velikou lásku. Komu se málo odpouští, málo miluje“ (Lk 7:47).
Ale Ježíš nikdy nemluvil „mimochodem“, každé jeho slovo je veledůležité.
To neznamená, že máme hodně hřešit, stačí si všímat, jak mnoho nám je dáváno a odpouštěno. 
- - - - - - - -

Od našich mladších farníků vzešel dotaz, jak je to s postoji v liturgii (v různých kostelích jsou různé, někde klečí někde stojí).
Zopakujme si něco o slavení Večeře Páně,  abychom rozuměli celému liturgickému konání a nevycházeli jen ze svých názorů nebo jen vlastního vkusu. Abychom například věděli, proč při Modlitbě Páně stojíme a proč neklečíme. (To není otázka povelů nebo svévolného nařízení.)

Nepokládáme za samozřejmost, že o nás Bůh stojí a mluví s námi. A že nás vybavil možností Bohu porozumět.
Setkání s druhým má svou kulturu. Učíme se mu.
Kdo se nechal Slovem božím vyučit modlitbě dobrořečení, objevil zdroj k setkávání s Bohem a s lidmi skrze dary, kterých se nám od něj a lidí dostává.
Být obdarováván, být středem pozorností druhého, je příjemné, nikdy nám to nezevšední.
Vede nás k vděčnosti a k růstu vztahu s dárcem. 
Modlitba dobrořečení není obtížná, i analfabet si ji osvojí. Je živá, nehrozí u ní roztržitost v modlitbě.

Mezi soukromou modlitbou a společnou je rozdíl.
(Společné konání nás učí spolupráci s druhými. )

Večeře Páně je vrcholnou modlitbou, slavností dobrořečení. Největší slavností v dějinách lidstva.
Podstatou slavení je setkání přátel. Jedinec slavit nemůže.

Bohoslužba je službou Boha nám.

Přicházíme společně Bohu dobrořečit za jeho dary – a on má pro nás už připraveno další obdarování. 

Při liturgii nám Bůh prostírá dva bohaté stoly: Stůl vyučování své moudrosti a Stůl Ježíšovy svatební hostiny. Tím vším se nám znovu a znovu vyznává ze svého vztahu.
To on nás zve. On se na nás těší víc než my na něj. (Dárce mívá ze setkání více než obdarovaný. O Bohu to platí absolutně.)

Na slavnost se připravujeme, hostitel myslí na hosty, na nás. My se snažíme udělat radost hostiteli.
Naše slavnosti mají určitá kulturní pravidla. I liturgie je pro zasvěcené.

(Prvního stupně dobrořečení jsou schopni i pohané – vděčně děkují Tvůrci.
Druhý stupeň dobrořečení vyžaduje další intelektuální práci: naslouchat slovu božímu, promýšlet je a odpovídat na ně.
Slavení svátostí je třetím stupněm dobrořečení.)

Ježíšovi učedníci prošli ponořením Jana Baptisty k obrácení k Hospodinu. Ježíš je učil biblicky myslet. Vedl je k hlubšímu porozumění Bohu. (Víc a víc je nořil do Ducha božího – tak probíhal „křest Duchem“.)
Až když byli vyučeni, až při posledních Velikonocích, když byli v nějaké míře, uvedeni a zasvěceni – slavil s nimi Hostinu Beránkovu.

Do dobrořečení (k poděkování, prosbě, pozdravu, pochvale, k projevům úcty … nás uváděli po většinou rodiče, …
Učitelé nás vedli k porozumění vyučovacím předmětům.
Ve škole jsme 90 % vyučování strávili nasloucháním. (Podobně to má platit v modlitbě, naslouchání je prvotní a podstatné, až když porozumím, pak teprve mohu říci něco smysluplného.)
Další lidé nás učili tanci, společenskému, skautskému nebo vojenskému vystupování.
Liturgie je prastarou slavností. Má židovský základ – je rodinnou slavností.
Trochu jinak byla slavena v 1. století, jinak v 18. a jinak ve 21. století.
Jinak ji slaví Afričané, jinak Eskymáci …, ale vždy jde o slavnost Ježíšovu.

Příště budu pokračovat.

	2014
30. neděle v mezidobí       Ex 22:20–26       1 Sol 1:5c–10       Mt 22:34–40       26. října 2014

K 1. čtení.
Za dobu od Mojžíše k Ježíšovi se z barbarských Hebrejů stal nejsoucitnější národ. Izrael dostal nejsoucitnější náboženství. (Ježíš nás nežidy adoptoval do Božího lidu. Pavel VI. řekl: „Duchovně jsme Semité.“)
Úryvek z Exodu nás má nalákat, abychom se začetli do povznášejících textů Druhé a Páté knihy Mojžíšovy, které mluví o pravidlech praktického soucitu k potřebným tenkrát neslýchanému.
Čtěte tyto texty i dětem a vnoučatům, nejsou obtížné k porozumění. 

Objevujme dětem, jaká sociální pravidla židé dostali, jak jsme s nimi dál pracovali a kam potom nás křesťany Ježíš dovedl.
Nezapomeňme ale nejprve dětem říkat, jak se Hospodin o Izrael staral, jak je vysvobodil z otroctví egyptského, jak se jim na poli rodilo tolik, že měli z čeho rozdávat. 
Ukazujme dětem cestu, odkud a kam jsme v soucitu a milosrdenství došli.
Změna smýšlení a pozornost ke slabšímu něco stojí. Jsme rádi božími dětmi, ale je nám někdy obtížné přijmout, že i druzí jsou Božími dětmi. (Někomu, zvláště protivným, to nepřejeme…)
Nic není samozřejmého, každá vymoženost něco stojí. (Placená mateřská dovolená u nás není dlouho. V mnoha zemích ji vůbec nemají. Ne všude mají taková pravidla bezpečnosti práce jako my. Díky dodržování dopravních předpisů jsme se ještě v autě nevybourali. Určitě vás a vaše děti napadnou další příklady.)
Čtěte dětem nahlas biblická přikázání o otrocích, o péči o chudé, o bezpečnosti (až s dětmi půjdete okolo lešení – ukažte jim, jak je vymyšlené, aby se dělníkům bezpečně pracovalo …)
Objevujme dětem velikost naší židovsko-křesťanské kultury, aby objevili její krásu, vážili si jí, a s hrdostí ji přijaly za svou.

K 2. čtení.
Potřebujeme vzory. (Dnešní společnost vyhledává především komedianty.) Jaké dnešní osobnosti známe? 
Pro koho je vzorem apoštol Pavel? Známe své křestní patrony? Co se nám na nich líbí? (Psovi dáváme jméno, abychom ho odlišili od ostatních psů a mohli ho zavolat. Naše jméno je programem. Vysvětlujme dětem, proč zvířatům lidská jména nedáváme. Pes na své jméno slyší, ale o programu nic neví. Dětem vybíráme jméno podle programu, nasměrováváme je. Dávat zvířatům lidská jména je nedostatkem fantazie.)
Je pro nás největším vzorem rabi z Nazaretu?
(Také vám vadí, když jeho – nám drahé – jméno lidé berou jako slovní vycpávku?) 

K evangeliu.
Na Ježíše utočil kdekdo ze zbožných a z hierarchie. Po léčce farizeů s „penízem daně“, vytáhli proti Ježíšovi saduceové. Mysleli si, že Ježíši dokážou převahu své moudrosti a logiky a znemožní ho příkladem o nemožnosti vzkříšení (saduceové ve vzkříšení nevěřili) Mt 22:23–33.

Farizeové se nad prohrou saduceů – svých protivníků – pohrdavě usmáli, vykasali si rukávy a poslali na Ježíše znalce Tóry – zkušeného profesora, aby ho přezkoušel. 

Profesor oslovuje Ježíše s úctou: „Rabi“.
(Někteří Ježíše titulovali stejně, ale nebyli upřímní, snažili se ho lichocením oklamat …)
Je to jako když náš Profesor říká asistentovi na vysoké škole: „Pane kolego.“
„Které přikázání je v Zákoně největší? 

Který ukazatel cesty je pro život nejdůležitější? Které pravidlo, hledisko je nejpodstatnější?
Ježíš na to pak dokonale odpověděl.

(Kdo si navíc vyhledá odpovídající text v evangeliu Markově – objeví, nebo si znovu připomene, za co Ježíš pana profesora pochválil. „Kdo hledá, nalézá. Kdo má, bude mu dáno a přidáno.“) 

„Přikázání“ milovat Boha a lidi je řečeno pokročilým. Nařídit přátelství a lásku nelze. Máme-li dobré rodiče nebo prarodiče máme je spontánně rádi. Kdyby babička byla ježibaba, nemohli bychom ji mít rádi i kdyby nám to poroučel celý svět.

Opakuji, že Hospodin nejdříve pečoval o Izrael a až si ho zamilovali, po nich „něco chtěl“.

(My jsme se od něj naučili novému přístupu k dětem. Nejprve je obklopujeme svou láskou, pozornostmi a péčí. Vymazlujeme je (ne rozmazlujeme) a až později od nich postupně něco vyžadujeme. Malé děti vedeme k určitému chování, něco jim vysvětlujeme, ale až později jim dochází celý smysl.

Kdo s Ježíšem nějakou dobu chodí, pozoruje Ježíšovo přátelství, tomu je jeho odpověď srozumitelná a příjemná.
Bůh říká (nepřikazuje): „Budu tě mít tak rád, že si mě zamiluješ celou svou bytostí.
Objevíš svou cenu a důstojnost. Budeš si považovat život, budeš ho šetřit, sloužit mu.
Objevím ti, že mít rád druhé je povznášející, má smysl.
Naučím tě umění vytvářit s druhými tak cenné vztahy, že si budeš přát, aby trvaly navždy.
Budeš sice plakat, když tě o blízkost přátel připraví smrt, ale neboj se, poslední slovo mám já, ne smrt, říká Bůh.
(Ten, kdo nemá přátele, kdo nedosáhl pěkných vztahů, nemá po kom truchlit. Je sice ušetřen pláče, ale neměl milovaného, možná nebyl milován.)

Nemůžeme dát druhému něco, co nemáme. Bůh po nás nechce něco, co jsme nedostali.

Děti jsou rádi na svatbě. Libí se jim nevěsta ustrojená za princeznu, líbí se jim jejich vlastní rolička (zvláště družiček), mají rádi sladké, intuitivně se jim líbí všechna ta sláva … Svatebnímu slibu ale ještě nerozumí, nechápou slzy dojetí u dospělých. Až časem, až dorostou, pochopí (a budou možná trochu překvapeni), že nejdůležitější ze svatby je svatební slib. A jeho naplnění. Až jednou snad pochopí, že největší láska je ta, která vydrží až do smrti (po jejímž trvání toužíme, aby pokračovala věčně).
Samozřejmě je pro nás nesmírně důležitá Ježíšova nabídka, že nám na věčnosti dopomůže v našich vztazích dorůst. To je pro nás velikou úlevou, neboť nás silně mrzí, že si úplně a ve všem s nejbližšími dosud nerozumíme.
Nikdo jiný nám nic podobného, včetně věčnosti, nemůže nabídnout. 

Je důležité poznat smysl života, přikázání, předpisů, pravidel. Jednoho jejich společného jmenovatele, cíl.
Např. smyslem a cílem dopravních předpisů je: Jezdit bezpečně a ohleduplně.
Tento nadhled dává vyšší smysl jednotlivým pravidlům. Nejsou samoúčelná a neomezují nás zbytečně, naopak slouží životu.

Je důležité porozumět božím „přikázáním“. Rozpoznat, že slouží životu, budují přátelství, přinášejí nám zážitek a krásu ze života. Vytvářejí ušlechtilou noblesu jednání královských dcer a synů.

Otázka: „Které přikázání je největší?“ může mít hluboký smysl pro hledajícího, pro poctivého a pečlivého.
V Lukášově evangeliu přichází za Ježíšem se stejnou otázkou jiný profesor. Ten je jiného typu. (Mluvili jsme o tom někdy dříve.)
Ježíš odpověděl, stručně, jasně a krásně.

Mohli bychom si k „Miluj Boha, sebe a druhé“ přidat tu krásnou větu (abychom ji nezapomněli):
„a pak budeš mým lidem, zvláštním vlastnictvím, Budeš mou chválou, věhlasem a okrasou, budeš svatým lidem Hospodina, svého Boha“. (Srov. Dt. 26:17–19)

	2011 (O Večeři Páně VI. – Děkování)
Poznámky k neděli       23. října 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

VI.  VEČEŘE PÁNĚ – DĚKOVÁNÍ

Se zalíbením se Bůh dívá na své stvoření. S nadšením Bůh vytvářel svět, rád pracuje a pochvaluje si své dílo. 
I my odpovídáme: „Bože, to je nádhera. Jsme rádi, Bože, že jsi, i za to, jaký jsi. Co bychom si bez tebe počali? Všechno jsi moudře vytvořil, nenechal ses otrávit naší hloupostí, tvrdohlavostí, lhostejností, povrchností a zlobou“.

Snažíme se na Boží péči odpovědět nejen slovy. Už víme jak, Ježíš se nás ujal, od něj víme, co dělá Bohu největší radost. Ježíš nám zprostředkovává Otcovu přejícnost a moudrost a zároveň ukazuje, jak si Hospodin představuje svobodný lidský život.
Kariéra v zaměstnání je málo, jsme také dětmi božími i svých rodičů. Můžeme být dobrým partnerem, tátou, babičkou, tchýní i dobrým zetěm, odpovědnými občany, příjemnými sousedy, horlivými farníky, podřízenými a nadřízenými…, učedníky Kristovými.
Bůh nám svěřil svět a to nejcennější, co má – děti. Svěřil nás jednoho druhému. Máme dotvářet svět podle jeho plánů. Navíc nás povolal k vynikajícímu úkolu: pomáhat jiným objevovat boží zájem o člověka a o svět.

Minule jsme mluvili o modlitbě chvály. 120krát za den Izraelita chválí Hospodina. Od probuzení do usnutí. I my máme ranní a večerní chvály, a řadu dalších krásných modliteb, ale nad to máme největší, jedinečnou, výjimečnou modlitbu – Večeři Páně. Večeře Páně je modlitbou chvály a díkůvzdání.

Ježíš nás zve – nás, povrchní a svéhlavé – k oslavě svého Otce. Říkali jsme si, že jen s Ježíšem jsme schopni životní oslavy Boha, která by odpovídala boží velikosti.

K základním komunikačním prvkům naší kultury patří prosba a poděkování.
Večeře Páně je nejen chválou, je i poděkováním. Jaký je rozdíl mezi chválou a děkováním?

My Češi rozlišujeme asi čtyři druhy sněhu: mokrý, zmrzlý, prašan a ještě nějaký. Eskymáci prý rozlišují několik desítek druhů.
Hebrejština nemá slovo „poděkovat“. (To neznamená, že Židé neznají vděčnost, jen ji jinak vyjadřují, než my.) Izraelita při modlitbě nestaví do popředí své Já. Neříká: „Bože, já ti děkuji“, ale svou vděčnost popisuje jiným způsobem: „Buď pochváleno jméno Nejvyššího“. (Žid nikdy nevysloví slovo „JAHVE“, ale opíše jej, třeba: „Jméno Nejvyššího“.)
Hebrejské „beraka“ má několik významů, kterými Židé podle okolnosti rozlišují: chvála Bohu, (po)žehnání lidem, dobrořečení Bohu, také pozdrav (obsahoval požehnání).

Řečtina zná slovo poděkování – eucharistia.
Nový zákon je psán převážně řecky. Slovo děkovat je v něm několikráte použito. 
První křesťané žili v prostředí řeckořímské kultury. Děkování bylo pro ně velice důležité, proto Večeři Páně brzy nazvali díkůvzdání – EUCHARISTIA. 
Je vidět, že přesně porozuměli Ježíšovu životnímu děkování i podstatě a principu Ježíšovy Večeře.

Slovní bohatství češtiny rozlišuje chválu a poděkování, proto rádi svou odpověď na boží přátelství vyjadřujeme dvěma výrazy: chvála a poděkování.
V našich modlitbách při Večeři Páně se hojně používá „chvála“ i „díkůvzdání“. 

Jaký je rozdíl mezi chválou a poděkováním?
Můžeme pochválit: „To byl dnes oběd!" Nebo: „Děkuji ti za oběd".
Ptám-li se, co je víc, ženy často říkají: „Pochvala“. 
Myslím si, že poděkování je víc. I nepříteli můžu pochválit, ocenit, že se mu něco povedlo.
Poděkování je projevem vděčnosti. (O Husákovi nebo Herodovi řeknu, že byl velice šikovný politik. Ale poddaní naříkali: „Nemáme jim zač děkovat“.)
Vděčnost a děkování je projevem kultury vztahů. 
(O nevděčnosti dokonce říkáme, že je hříchem.)

Nakolik rozumíme vztahům v Boží Trojici, natolik můžeme ledacos odkoukat pro naše vzájemné vztahy (jsme stvořeni k božímu obrazu). Čteme Ježíšova slova: „Otče, prosím tě“, „Otče, děkuji ti“. Takové jednání se nám líbí u kohokoliv. Ježíše teprve obdivujeme; pro jeho ušlechtilost, umění ocenit druhého, všímat si jiných, pochválit, poděkovat. To se nám nejen líbí, chceme se od něj tomuto umění naučit, přijímat je za své.

Večeře Páně je vrcholnou modlitbou – je Ježíšovým (i naším): „Díkůvzdáním Otci“.
Můžeme si všimnout, že modlitby při této slavnosti směřují skoro vždy k Otci – skrze Krista.

Jaký je záměr Večeře Páně?
Ježíš nás pozval k chvále a děkování Otci. S námi, svými bratry a sestrami, chce oslavit Otce nebeského, jeho velikost a přátelství.
My jsme přijali Ježíšův život za svůj životní styl a světonázor. Zasvětili jsme se Bohu , chceme jej svým životem chválit, oslavit, posvětit („posvěť se jméno tvé“), děkovat mu.

Víme, že kdybychom učinili bez Ježíše, jen my sami, cokoliv, jsou naše chvály a poděkování vůči Bohu nedokonalé, nicotné. Kdybychom jakkoliv klečeli, nebo leželi tváří v prachu, kdybychom se nechali přibít na kříž, jsme před Bohem méně, než žížala před člověkem.
Přibere-li ovšem Ježíš naši modlitbu ke své modlitbě a naše poděkování ke svému díkůčinění, náš život ke svému životu, pak je naše modlitba a náš život povýšen. S Ježíšem má naše modlitba jinou úroveň, jinou váhu, s ním je hodná velikosti Boha. 

Znovu připomenu – my se s Ježíšem úplně jinak cítíme před Tváří boží, než kdybychom před ním stáli sami. S ním má náš život úplně jinou hodnotu a význam.
Bůh je tak pozorný, že mu každý člověk stojí za pozornost. Ale my bez Ježíše jsme nemožní, sami ani nevíme, jak Boha správně oslavit, nevíme, co jej těší. Bez Ježíše jsme bezradní. Bez něj jsme pohany.
A jakkoliv jsou pohané zbožní, v ledasčem se s Bohem míjejí. Jakkoliv se (obdivuhodně) snaží svými lidskými silami poznat Boha, přece jen lidské „oko“ k Bohu nedohlédne a naše ruka k němu nedosáhne.

Víme o své bídě. Ztratili jsme Boha z očí, odcizili se mu. Dobře víme, že naše představy o Bohu jsou nedokonalé a zkreslené. (Jakpak si asi slepci představují moře, hory, slunce nebo měsíc?)
Často si Boha představujeme příliš podle sebe, dokonce jej někdy pokládáme za horšího, než jsme sami (promítáme si do něj trpkou zkušenost s lidskými autoritami zneužívajícími příliš často svou moc).
Proto se Bůh stal člověkem, aby nám ukázal svou pravou a krásnou tvář. Přišel nás osvobodit od strachu a všeho, co nás poutá a ponižuje. Syn boží se k nám přiblížil. Stal se naším přítelem a bratrem. Získal si naše srdce, zamilovali jsme si jej. Svobodně a bez nátlaku jej přijímáme za svého Pána. Chceme se mu podobat. Chceme se od něj učit.

Vítáme možnost s ním děkovat Otci, přijímáme pozvání k oslavě jeho přátelství k nám. Na jeho přátelství odpovídáme tím, že jej přijímáme za svého Bratra a Pána, myslíme na něj jako na svého Bratra, chceme slyšet jeho slovo – slovo našeho Bratra, chceme jej – našeho Bratra – milovat a zachovávat jeho přikázání,  jako přikázání našeho Bratra. Chceme se podobat Synu nebeského Otce, být Ježíšovými bratry a sestrami  a dětmi Božími.

Ježíš, který je světový, veliký a opravdu slavný (svou obětavostí), se raduje, že se mu povedlo získat naše srdce. Těšíme se vzájemně jeden z druhého.
A Bůh se těší ze zdaru svých plánů. Slaví s námi. On sám má potřebu slavit s námi porozumění a souznění (rodiče také mají potřebu slavit se svými dětmi).
Proto říkáme, že jen s Ježíšem jsme schopni splnit svou vynikající životní úlohu.

(Znovu budeme ještě mluvit o tom, jak modlitba musí stát na našem životě, aby nebyla přetvářkou, klamáním a nalháváním sobě i Bohu.)

	2008
30. neděle v mezidobí       Ex 22:20–26       1 Sol 5c–10       Mt 22:34–40       26. října 2008

Sociální péče o potřebné v Izraeli byla na vysoké úrovni. Které jiné náboženství mělo lepší?

Textu evangelia lépe porozumíme, přečteme-li si tuto událost v Markově podání (Mk 12:28–34), kde Ježíš tazatele nakonec pochválil.
A pak je užitečné se podívat na zdánlivě stejný text: Lk 10:25–37.

Evangelia jsou inteligentně pedagogicky napsaná. Setkání zákoníka s Ježíšem není v evangeliích dvěma verzemi jednoho příběhu, ale dvěma příběhy s odlišnými tazateli. Z každého z nich se můžeme něco naučit.
V obou případech zákoníci přišli s tenkráte často diskutovanou otázkou o nejdůležitějším přikázání.

„Milovat Boha celou bytostí je největším přikázáním.  Je nad všechny oběti a celopaly“. 
Všechno ostatní je druhořadé. To je důležité promyslet i do našich poměrů.
Modlitba i bohoslužba mají vycházet ze správného vztahu s Bohem. Mám vědět, proč do kostela chodím.

Chci-li najít příčinu kteréhokoliv hříchu, potřebuji se ptát: „Kým je pro mě Bůh?“
K příteli bych se nechoval tak, jak se někdy chovám k Bohu. (Nenamlouvejme si, jak Boha milujeme.)

U nás katolíků se převážně klade důraz na 6. přikázání (to je v biblickém textu na jiném místě). 

Proč si své názory nekontrolujeme s Ježíšem, na co on klade největší důraz?
Copak naše přátelství s Bohem už je samozřejmostí? (Např. my katolíci si většinou nevztahujeme na sebe podobenství o svatební hostině a zlých vinařích a další texty Písma.)
Copak porozumění a přátelství nejsou pracnou záležitostí? Copak jsme je už naplnili?

Už před časem jsme si všímali Ježíšova varování – ještě nebezpečnější než hřích je namyšlenost zbožního člověka, který si myslí, jak si s Bohem rozumí.
„Běda tobě, Korozaim, Betsaido, Kafarnaum … Sodomské zemi bude v soudný den snesitelněji než tobě“. (Srov. Mt 11:20–24)
Nepřehlédněme, že zbožní lidé se dopustili na Ježíši strašlivějších hříchů než sodomští (v Sodomě nešlo jen o sex, ale o znásilnění). Sodoma byla hrozná, ale Ježíše by neukřižovala (to říká autorita).

Naštěstí víme, odkud se vychází na cestu k nejdůležitějšímu přikázání.
Abych mohl Boha a jeho přátelství objevit jako největší krásu a na jeho přátelství mohl odpovědět svým přátelstvím, k tomu je třeba, abych se nechal uzdravit od své slepoty. „Přišel jsem na tento svět k soudu, aby slepí viděli a kdo vidí, oslepli.“ (srov. J 9:39–41) Neboť je pravda, že trpím stejným druhem očního zákalu jako Ježíšovi zbožní současníci (srov. 23. kap. Matoušovu) a bez Ježíše bych se s Bohem lehce minul. 

„Nejsi daleko od Božího království, umíš i protivníkovi uznat v čem má pravdu“. 
Už jen tato věta stojí ze důkladné promyšlení …
Zákoníka v Markově evangeliu Ježíš pochválil.

Zákoník z Lukášova evangelia – „od Samaritána“ zůstal v útočném postoji až do konce. 
Jiné je umět něco odříkat nebo hlásat, a jiné je něčemu porozumět a přijmout do svého jednání.

Opět jsme u základních předpokladů slušnosti a poctivosti – umět uznat pravdu.
Jestli víra v novém zákoně znamená dát za pravdu Ježíšovi, pak toto umění začíná tam, když umím dát za pravdu manželce, dítěti i nepříteli – když má pravdu. Pak dokážu uznat poctivost nazaretského tesaře a neminu se s Mesiášem.

Někdy se vrátíme k přátelství, k sympatiím a nesympatiím.
	31. neděle v mezidobí

	2020
31. neděle v mezidobí       Mal 1:14b–2:2b. 8–10       1 Sol 2:7b–9. 13       Mt 23:1–12       1. listopadu 2020

Děkuji (dobrořečím) doktorům, že mně včas odhalili (a léčili) smrtelnou nemoc, sám bych na ni nepřišel.
Děkuji Ježíšovi, za varování před velkým nebezpečím, hrozícím „pravověrným“. Sám bych na toto ohrožení nepřišel.

Ježíš (nám?) sloupům místních církevních obcí říká: „Běda Vám.“
Proti zlodějům nebo nevěstkám Ježíš nepoužil své nejostřejší slovo: „Běda vám.“
Vysvětluje nám, z čeho to nebezpečí pramení a co způsobuje.
Jeho slovům z 23. kap. Mt, dám přednost před texty ke Slavnosti Všech svatých. 

K prvnímu čtení.
Slovo král je zdevalvované, ale můžeme říci: „Bůh jedná královsky.“
Ctít, vzdávat úctu jeho Jménu, znamená jednat podle jeho přání a pokynů.
Je zlé, že jsme Manželskou smlouvu (Hospodina s námi) a boží učení (Tóru) zaměnili za Zákon, který vykládáme bezduše, mechanicky a ne podle úmyslu Ženicha.
Nejednáme podle srdce (lásky k božímu Jménu).
Hospodin v Talmudu říká: „Studujete-li Tóru, jako byste mě korunovali králem.“ My raději korunujeme sochy a obrazy. Opovrhli jsme moudrostí Izraelitů našich starších bratrů Lidu božího.
Některým lidem upíráme jejich postavení před Bohem. 

K druhému čtení.
Pokrevní pouto je velikým darem, krásným poutem lásky rodičů a předků ke svým potomkům. Tento poklad máme pěstovat jako veliký odkaz. Máme být věrní obětavosti rodičů, kteří pro nás žili a žijí. Každý vztah se má čistit a budovat. Kdo jiný nám bude nablízku, ocitneme-li se v nouzi? To neznamená, že nemůžeme mít další přátele, ale je bláhové a laciné měnit sourozence a příbuzné za vzdálenější. Naše srdce je dost pružné, aby se do něj vešli další přátelé.
Naše pokrevnost skrze oživující a zachraňující krev Ježíšovu a Ducha Božího je ještě silnější poutem. 
Všímat si těch, kteří nás mají rádi, je projevem spravedlnosti. 
Apoštol Pavel nás za svého pozemského života neznal, ale teď nás už zná a má k nám osobní vztah. Lidské srdce se běhen času rozšiřuje a na věčnosti zřejmě narůstá do nekonečna. 

K evangeliu.
Úryvek z 23. Matoušovy kapitoly nás zve k promyšlení celé kapitoly.
Zdalipak jste někdy – například na pouti – slyšeli výklad k těmto Ježíšovým slovům?

Dětem nahraďme slovo Zákon a vysvětleme jim, co znamená farizeismus (dnes klerikalismus), význam filekterií a třásní cicit (Ježíš je nosil).
Pohoršujeme se nad náboženskou namyšleností některých zbožných židů, ale jsme daleko horší. Představeným neříkáme Rabbi, ale Monsignore, Vaše Eminence, Excelence, Svatosti – a oni nám podrží. Filakteria (s řemínky) nenosíme, ale rádi jsme rozšířili množství odznaků moci a úřadu – podle vzorů mocných tohoto světa. Místo prodlužování třásní jsme si vymysleli množství „čabrak na cirkusové koně“. Ladí to namyšlenému oku, je v čem se předvádět, co fotografovat a filmovat. 

Bratři protestanté se před půl tisíciletím vrátili k Písmu a měli odvahu se toho balastu zbavit.
My se neptáme, proč Ježíšovi vadí některé tituly a náboženské parády.
Jakou úctu k němu máme? Za koho jej pokládáme, že prosazujeme své názory a svůj vkus?
Nepustíme ho ke slovu – zahltíme ho množstvím slov svých modliteb. 

Za minulého režimu jsem zažil zašlé zbytky „parády knížat kněžských“ a oproti tomu veliké kněžské osobnosti v civilu. Polákům jsem říkal: „Vaší církvi hrozí pompa.“ I my jsme se k ní navrátili. 

„Kdo je z vás největší, budiž vaším služebníkem. Kdo se povyšuje, bude ponížen, a kdo se ponižuje, bude povýšen.“ 

Patřil jsem k těm, kteří rádi vyměnili řadu oslovení duchovních „Důstojný Pane“ („Veledůstojný“, „Nejdůstojnější“) a titulaturu prelátů za: „Otče.“
Ale už v semináři jsem nahlédl na nebezpečí tohoto oslovení a pak jsem si – při čtení Písma – všiml Ježíšova zákazu nadřazených titulování. (Mnohokráte jsem to vysvětloval a jsem ochoten to komukoliv zopakovat.
Ježíš nikdy nemluvil do větru. I poslední strašné skandály s manipulací moci okolo sexuálních zneužívání duchovními a krytí pachatelů dávají Ježíšovi za pravdu, že si nikdo nemá na autoritu hrát. (Proto jsem vám doporučoval vyslechnout debatu u dominikánů: soundcloud.com/dominikanska8/.)
Jediným zdrojem autority v božím království je nezištná služba.
Ježíš má vše promyšlené a je nejlepším psychologem.
Konečně se osvobozujeme od nadřazenosti duchovních vůdců. Dlouho jsme lidem tlumočili „boží vůli“. 
Ještě v semináři nás učili, že Boží vůle k nám pochází skrze rozhodnutí představených. Až v hrůzách posledních válek si sami svěcení kněží tuto roli zpochybnili. Ale církev je velkým kolosem, který se dlouho a dlouho pohybuje setrvačně.

Touha po moci je velice nebezpečná a hrozí v nějaké míře každému. Máme snahu manipulovat s kdekým a s kdečím. Kdo o ní neví, ať si své jednání zkonzultuje s někým moudrým.
Prosím vás, upozorněte mě, když se vám bude zdát, že někoho manipuluji nebo nespravedlivě soudím.
Rozum máme k posuzování (dnešní nerozlišování pravdy od lživých zpráv je velkým neštěstím), ale nad nikým nemáme vynášet opovážlivé a konečné soudy. 

Z povýšenosti vyrůstá samolibost. Už snoubencům říkám: kdo neumí přiznat chybu, omluvit se a napravit ji, je nedospělý.
My jsme se zaměřili jen na nepáchání hříchů. Ale Ježíšovo „Běda vám“ patří těm, kteří nedbají na Mojžíšovo: „Všechno, co vám říkám, budete bedlivě dodržovat. Nic k tomu nepřidáš a nic z toho neubereš. Nic nepřidáš a nic neubereš.“ (Dt 13:1) (Tak nesmí jednat ani lékař, konstruktér nebo soudce).
Už staří Izraelité byli s Božími pokyny seznámeni a všichni je přijali. 
Stále si je připomínali nasloucháním Tóry a učili tak své děti.
Ježíš nás učí, že už pouhé prohození pořadí je závažným proviněním. „Opustili jste spravedlnost, milosrdenství a věrnost.“
Přidávání počtu modliteb, postů a sebezáporů je nebezpečné, vede k pocitu, že jsem zbožnější než druzí. Odvádí nás od podstatného, promýšlej, co má boží slovo na mysli, když něco říká.
Např., co znamená: „Nikomu neříkej Otče. Vy všichni jste bratři.“
Co znamená: „Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci! Stavíte náhrobky prorokům, zdobíte pomníky spravedlivých a říkáte: ‚Kdybychom my byli na místě svých otců, neměli bychom podíl na smrti proroků. …‘ “
Nikdo nebude trestán za hříchy jiných (ani za selhání v Ráji nebo Kainovu smrt), ale kdo se nepoučí z jejich selhání a bude jednat stejně, je vinen. Kdo si nalhává, že je lepší, snadno se proviní podobným hříchem. (Známe reakci Nazaretských na Ježíšovu otázku, zda přijmou Mesiáše.)

Kdy zpracujeme tuto Ježíšovu vyučovací lekci a kdy ji my – lid boží – přijmeme do svého života?

	2017
31. neděle v mezidobí       Mal 1:14b–2:2b. 8–10       1 Sol 2:7b–9. 13       Mt 23:1–12       5. listopadu 2017

Kdo objeví moudrost, štědrost a milosrdenství Boha, rád přijímá jeho rady a pokyny.
Svévolníkova cesta nevede daleko, nejpozději končí smrtí.

Nenechme se mýlit některými přísnými slovy předježíšovské bible. (Jen neznalý si myslí, že Bůh v Bibli před Ježíšem je pouze spravedlivý a až v Bibli po Ježíšovi je už milosrdný.)
Bůh se zastává pronásledovaných, opovrhovaných a utiskovaných. Nemlčí ke zlu. Na bezohledné (i Izraelity) je někdy třeba zvýšit hlas. 

Apoštol Pavel se s Ježíšem nikdy nesešel, ale přijal od něj v jednání s lidmi něžnost matek.
Věděl, že Ježíšovým předním kouzlem byl úsměv a milosrdné slovo (i pro děti, ženy a hříšníky).

Izraelité neměli šlechtu, ale někteří přece jen přijali určité povýšené manýry. Lesk je svůdný.
Historie parádivé a mocenské církve potvrzuje, že Ježíšovo varování nebylo zbytečné. 

Opravme si: „učitelé Tóry“
„zvlášť dlouhé třásně“.

Izraelité byli vedeni k cudné zbožnosti.
Obřízka byla osobním a neveřejným znamením smlouvy Hospodina.
Modlitebními řemínky si židé připevňují tfilin (krabičky s textem z Tóry) (Srov. Dt 6:4–9).
Tfilin si židé vážou doma nebo v synagóze, ne na veřejnosti. Modlitba je intimním rozhovorem s Bohem.
Ale náboženští pokrytci předváděli širokými modlitebními řemínky svou „zbožnost“.
Třásněmi cicit, které koukaly zpod šatů, se židé veřejně hlásí k dodržování spravedlnosti boží (Nu 15:37–40). Dlouhými třásněmi dávali farizeové okatě najevo, že dodržují všechny předpisy smlouvy.
Ježíš je proti předvádění, srov. Mt 6:1–4.
(Nikomu nemáme podlézat a nad nikoho se nemáme povyšovat. Každý člověk má od Boha skvělou důstojnost, kterou nám nikdo nemůže vzít. Všichni lidé jsou dětmi jednoho Otce. A běda tomu, kdo ji někomu upírá.)
	
Ježíš vytýkal povýšeným i podstatnější věci než náboženskou parádivost a náboženské předvádění.
(Ale neřesti někde začínají. Nezdravé prosazování vlastní osoby na úkor druhých často začíná v předvádění se.)
Pro následování Ježíše potřebujeme znát, kvůli čemu některým lidem Učitel říkal: „Běda vám!“ Potřebujeme to znát pro vlastní bezpečnost, abychom to jednou neuslyšeli o sobě.

Ježíš strašně u některých narazil tím, že:
 –	o Bohu mluvil jinak, než oni
 –	nedodržoval „tradici otců“ 
 –	odpouštěl hříšníkům 
 –	údajně rušil „Mojžíšova přikázání“ z Tóry.

Život stojí na spravedlnosti! (V křivdě, bez spravedlnosti, se žije těžko a hořce.)
Ale kde bychom my hříšní podle spravedlnosti skončili?
I my dokážeme být milosrdní. Rodiče jsou milosrdní a odpouštějí dětem, natož Bůh. 

Ježíš zná boží přístup k člověku, k hříšnému člověku. Bůh přece nechce smrt hříšníka, ale aby žil, aby se obrátil a napravil. Proto se Ježíš k hříšníkům choval milosrdně. „Nalomenou třtinu nedolomí a doutnající knot neuhasí, až dovede právo k vítězství.“ (Mt 12:20) Ale zbožní na tento program Mesiáše zapomněli.

Zaměřme se na tři případy Ježíšova milosrdenství: hříšnice v domě farizea Šimona, Samaritánky (která neměla „svatbu v kostele“) a ženy cizoložné. Všem třem hříšnicím Ježíš prokázal milosrdenství.
(Ježíšovým jednáním si můžeme poměřit jednání Františka a výtky Ježíšových protivníků s výtkami protivníků Františka.)
„Mistře, tato žena byla přistižena při činu jako cizoložnice. V Tóře nám Mojžíš přikázal takové kamenovat. Co říkáš ty?“ (J 8:4–5) 
Když Ježíš odmítl popravu ženy, „spravedliví“ zuřili.
Samozřejmě – legalisticky viděno – měli pravdu (jako ji mají i Františkovi odpůrci): „Ježíš si dovoluje porušovat „přikázání“ Tóry!“
„Popírá Písmo svaté! To je skandál!
– A přitom prohlašuje, že Písmo je základním kamenem naší víry. Je to pokrytec a lhář.“ 

„Ohrožuje manželství, rodinu a morálku. Nerozlišuje hřích a ctnost, ohrožuje spásu hříšníků, když jim dovoluje setrvávání v hříšném stavu a nevede je k nápravě. Mnoho lidí bude uvedeno v omyl. Povede to k rozpadu našich manželství…“ 

Ježíš znovu a znovu zdůrazňoval, jak důležitý a podstatný je záměr Zákonodárce, duch a smysl slov Tóry.
Jak určující je úmysl Boha (i lidského jednání).

„Mesiáš vás bude ponořovat do Ducha a ohně“, pravil už Jan Baptista. 

„Běda vám zákoníkům běda! Svazujete lidi břemeny, která nemohou unést, a sami se těch břemen nedotknete ani jediným prstem.
Běda vám! Stavíte pomníky prorokům, které zabili vaši otcové …Tak dosvědčujete a potvrzujete činy svých otců…
Běda vám zákoníkům! Odstranili jste klíč k poznání, sami jste nevešli, a těm, kteří chtěli vejít, jste v tom zabránili.“ (Lk 11:46–54)

Slova: „Vzali jste klíč poznání“, jsou zásadní!

Znalci Tóry a vyznavači tradice otců, potratili Ducha Hospodinova, nedonosili jej dalším generacím a ty jej už nehledaly. Klesli a snížili se na legality.
I apoštoly Ježíš rázně káral. Např.: „Nevíte, jakého jste ducha“, když chtěli potrestat Samařany. (Lk 9:54–55)

O klíč k poznání, k odemknutí Písma, máme usilovat.
(Sami si šperhák – paklíč – nevyrobíme.) 

Někdy příště si k tomu snad povíme více.
Zatím tu velice závažnou větu o klíči k poznání můžeme každý promýšlet.

	2011 (O Večeři Páně VII. – Hostina s „Lámáním chleba“)
Poznámky k neděli       30. října 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

VII.  VEČEŘE PÁNĚ – HOSTINA S „LÁMÁNÍM CHLEBA“

„Ježíš vzal při večeři chléb, stejně i kalich s vínem…“
Při slavení Večeře Páně jsme pozapomněli řeč hostiny, společného jídla.
Mše se stala postupem času spíš jen nádhernou podívanou a soukromou modlitbou. Ti v lavicích už nebyli spolustolovníci a přátelé u stolu. Zůstávali v hledišti s nadějí na pár drobtů. Krásné obrazy a sochy je uchvacovaly, muzika v nich činila své, ale skrze matné sklo latinské liturgie k nim po staletí neproniklo to podstatné – být přímými účastníky hostiny Pánovy (snaha Cyrila a Metoděje – rozumět liturgii – byla zapomenuta).

Náboženské obřady Izraelitů se odehrávají především v rodině. A k jejich náboženským slavnostem téměř vždy patří hostina (mimo kajících obřadů). O židovské velikonoční slavnosti to platí především. Má jedinečnou atmosféru (zapomeňme na obrazy evropských malířů „Večeře Páně“), je nestrnulou rodinnou slavností velikého obsahu (naše štědrovečerní večeře se s ní nedá srovnat), ve které se samozřejmě počítá s dětmi, i ty mají při slavnosti svou roli.

Lidé se dříve daleko více vzájemně potřebovali a setkávali. Dodnes se vzájemná blízkost potvrzuje společným jídlem. Kterépak naše setkáni s blízkými nesouvisí s pohoštěním?
Izraelité neoddělovali tělesné od duchovního a celý život propojovali s Dárcem života. I nám je společné jídlo více záležitostí ducha než jen těla. U společného stolu nejde jen o nasycení těla. Všemi smysly máme okoušet dobrodiní a krásu božích a lidských darů. Už dítě začíná vnímat přízeň a vztah rodičů skrze jídlo a další příjemné pocity. V modlitbách nad jídlem neděkujeme jen za potravu.
Ke stolování patří dobrá nálada, jídlo a pití, radost ze setkání, povídání (to puritánští seveřané zakazovali při jídle mluvit). Při jídle se nečtou noviny. Ani duchovní četba! Když jídlo, tak jídlo, když rozjímání, tak rozjímání.
Je neúctou nebo nepozorností přehlížet, nevychutnat a nepochválit dar a nepoděkovat dárci. 

Jídlo má svou jedinečnou řeč (co to s námi udělá, když už jen zavoní jídlo …).
Společné jídlo vytváří příležitost být tu jeden pro druhého. Při stolování nemusíme mít prostřeno na stříbře a zvedat malíček při pití kávy.
Hostina je slavením přátelství: „Jsi mi cenný. Rád tě vidím. Chceš si přibrat, sladíš? Mohu ti nalít?“ Jsem tu pro tebe. 
Kdo neumí stolovat, nepochopí smysl liturgie.

Mít chleba (jídlo) znamená žít. Rozdělit se o potravu může někdy zachránit život.

Různé kultury používaly různé rituály sbratření. „Lámání chleba“ je prastarý rituál Předního Východu. Dodneška vítáme nejvzácnější návštěvy chlebem. A občas zaslechneme: „Když dojde na lámání chleba“. Ke stolu, k jídlu nezveme jen tak někoho.

Dříve se nemuselo vysvětlovat, že chléb je z mouky mnoha zrn. Každý viděl, jak se pěstuje obilí, mele se, jak se peče chléb. Nemuselo se vysvětlovat podobenství chleba – „dají-li se zrna dohromady a zřeknou-li se sebe“, „nechají-li zrna se sebou něco udělat“, vznikne nová kvalita – chléb. Je rozdíl jíst zrní (také se jedlo, třeba opražené) nebo pečivo.
Podobně vzniká mezi jednotlivci (stejných postojů) společné přátelství. S druhými se dá vytvořit větší a nové dílo, než na jaké se zmůže jedinec.

Pojíst z jednoho chleba bylo srozumitelným gestem. V nejstarších dobách zakládal rituál společného „lámání chleba“ silné pouto přátelství a vzájemné odpovědnosti. V nejstarších dobách až s povinností krevní msty. 
V Izraeli byla později krevní msta nahrazena novým pravidlem: „oko za oko, život za život“, ale vážnost a působnost obřadu lámání chleba nadále zůstávaly.

Mnohokrát je v Bibli řeč o „lámání chleba“. Aby dostatečně vynikla síla a závaznost tohoto gesta, uvedu i negativní příklad.
Vzpomeňme na zločin deseti Jákobových synů. Nejprve chtěli svého bratra Josefa zabít, nakonec jej prodali do otroctví. Za každý z těchto skutků jim hrozil trest smrti. Aby nikdo nic neprozradil, především otci Jákobovi, lámali spolu bratři chléb.
Jak to bylo, když jsme jako malí kluci tajně kouřili? Stávalo se, že nás vyčmuchal na tajném místě nějaký mrňous. Co se v takových případech dělá, aby to nepráskl?
„Chceš taky kouřit?“
Samozřejmě! Chce být jako ti velcí kluci.
„Tak a teď jsi taky kouřil, nesmíš to říct.“
Většinou řekl. Spolupachatelství nezakládá odpovědnost. To Josefovi bratři věděli, nevykouřili spolu dýmku, ale! lámali chleba. Ten obřad „držel“.
Izraelité používali „lámání chleba“ při každé rituální hostině.

K většině obětování patřila odedávna u mnoha kultur (i pohanských) hostina.
Jak vypadaly oběti starých Izraelitů? Jen u celopalů (u obětí za hřích) bylo spáleno celé zvíře. 
Při obětech díkůvzdání to bylo jinak. Krev zvířete, jako princip života, vraceli Dárci života. Přední pravou nohu s lopatkou odevzdali chrámovému personálu (levité a kněží neměli půdu, byli živi z naturálních dávek při obětování). Na oltáři byly spáleny jen ledviny a střevní tuk. Ostatní maso se upeklo ke slavnostní hostině pro obětující. Představovali si to tak: Hospodin jejich oběť – vděčnost – přijal a zve je, coby své přátele, k hostině.
Oběť v Izraeli byla projevem vděčnosti. Dostal jsem, proto, jako projev vděčnosti, něco přináším. Dostaneme-li čokoládu, rozlámeme ji a nejdříve z ní nabídneme dárci.
Oslavenci, přinášíme dort nebo bonboniéru (často jako projev úcty a vděčnosti). Oslavenec dar přijme, kousek si vezme a nabídne gratulantům. 

Hostina patřila podstatně! k oběti. Nebylo obětujícího, aby se neúčastnil hostiny. I dnes Bůh zve své přátele ke stolu. Hostinou se vyjadřuje, vytváří a obnovuje vztah. V Bibli často odpuštění vrcholí hostinou.

Ježíš byl Izraelita, měl rád život, uměl pracovat i slavit. Židovská velikonoční hostina pro něj byla hlubokým a nádherným rituálem. (Bylo by dobré seznámit se s obsahem a významem židovských Velikonoc. Bez těchto kořenů obtížně porozumíme řeči o Bohu.) Ježíš geniálně použil formu společného jídla k vyjádření svého vztahu, svého přátelství a blízkosti k lidem všech budoucích generací.

Naše kostely vyšly ze synagogy a z jídelny. 
Škoda, že křesťané v době svobody (od 4. století) začali stavět své kostely podle bazilik.  V našich kostelech už nesedíme kolem stolu, ale jako v autobuse. Těžko se v nich vytváří „společenství jednoho stolu“. Až v některých nových kostelech je půdorys uspořádán reflektorovitě kolem stolu Páně.

Škoda, že čeština má dvě slova pro kostel a církev. V řadě jiných jazyků se říká: „Půjdeme do církve – do společenství – „mezi lidi (Kristovy)“. Neříká se „půjdeme do budovy“. Ruské přísloví říká: „Církev nedělají kamenné zdi, ale srdce lidí“.
(Slova jsou důležitá a nepečlivost nás svádí z cesty.)

To vše souvisí s dávným potlačením významu hostiny při Večeři Páně.
Ztratil se nám důležitý prvek, který Ježíš do své slavnosti vložil – vytváření společenství (společenství stolu). To je jeden ze základních Ježíšových záměrů.
Dříve na vesnici žili lidé velice pospolu. Společně slavili. Např. svatby se účastnila celá vesnice. Společná slavnost a samozřejmě hostina vytvářela silná pouta. Nemohu jen tak špatně mluvit o někom, kdo mne pozval na svatbu. Na další svatbě byli zase všichni. Samozřejmě všichni také přišli na pohřeb. Tak se vztahy vytvářely a udržovaly.

Ježíš vždy vytvářel pěkné lidské vztahy, vždy přiváděl lidi dohromady. Ježíš jako žid mnohokráte lámal placku chleba se svými přáteli, na znamení přátelství. Při hostině svých posledních Velikonoc opět lámal (podle jejich tradice) chléb, ale víme, jak význam tohoto gesta povýšil.
Ježíš nás zve na hostinu s největším kalibrem přátelství – „na život a na smrt“. Láme nám chléb svého přátelství, uzdravuje, vytváří a znovu a znovu obnovuje naše křehké vztahy.

Ježíš u poslední večeře neřekl: „Dobře poslouchejte, teď vám řeknu něco velice důležitého“ („Amen, amen, pravím vám“), ale řekl: „Jezte a pijte“.
Neřekl: „Klanějte se“, ale „vezměte, jezte a pijte …“
K hostině patří jídlo i pití. Na hostinách jíme a pijeme.
S ostatními hosty si připíjíme a ťukáme si: „Na zdraví“. (Židé připíjejí: „Na život“, byli často pronásledováni).
Ježíš nás zve k přípitku: „Na život (věčný)“. „Na věčné přátelství“. A my víme, že jeho víno je nedostižnou značkou a pevnost jeho přátelství je vyzkoušená…

Představme si, že by někdo na hostině jen seděl u stolu a pouze zpíval, ale nejedl by. To bychom se jej ptali, co mu je, byli bychom nešťastní, kdyby si nebral z pohoštění.
Kdo se neúčastní hostiny při Večeři Páně, pouze poslouchá, zůstává na povrchu. Šidí se, podobá se člověku, který by jedl z pomeranče jen slupku a vlastního plodu by se netkl.

Večeře Páně je hostinou hříšníků. Toto poznání je pro nás nesmírně osvobozující.
Nejsme zváni ke stolu za odměnu. Ježíš nevzal dort ani pouťové srdce, ale každodenní chléb.
Kdo není hříšník, nemá u Večeře Páně co dělat. Co by tam pohledával?
Jistě, v každé hospodě najdeme hříšníky, kteří se dnes dokonce vytahují i tím, co nespáchali. My jsme jiný typ hříšníků, naše viny a chyby nám vadí, toužíme žít jinak. Nepřicházíme k Ježíšově hostině samozřejmě. To Ježíš nás – hříšníky – velkoryse zve k hostině, která uzdravuje a vyživuje.

Smíme a máme přijmout Ježíšovo pozvání k hostině. (Vypít s druhým kávu nebo zajít na skleničku není hostinou, pouze pohoštěním. Stejně dát někomu bonbón nebo sušenku není hostinou).
Ježíš nám nabízí jídlo a pití. (O významu krve bude ještě řeč.)
Snažme se pochopit Ježíšův záměr, proč to takto vymyslel. Škoda, že zůstáváme většinou jen u jídla a tvrdíme, že pití není důležité.
Nepodceňujme Ježíše a neopravujme jej – to dost dobře ani nejde.
Teologové umí zdůvodnit ledacos (už starozákonní teologové se přeli s Ježíšem o řadě věcí a mysleli, že vědí víc a jsou bystřejší než on). My, novozákonní, nejsme o nic méně „šikovnější“. Ale náš názor a náš vkus není tak důležitý. Naším hostitelem a Mistrem je přece Ježíš. Jeho názor nám má být určující. A dokud jej nepochopíme, zůstane nám smysl Ježíšovy hostiny zastřený. Dokud nebudeme jíst a pít, budeme se šidit.

Při promýšlení Večeře Páně vycházejme (jako Ježíš) z našich hostin. Jako my se těšíme na své přátele, vymýšlíme, jak jim projevit své přátelství, sháníme, co máme doma nejlepšího, v naději, že hosté porozumí našemu vztahu, tak i Ježíš nás při své hostině vítá: „Jste mými hosty, rád vás vidím, něco pro vás mám přichystáno“.

Co myslíte, kdo se víc těší na Večeři Páně, my, nebo Ježíš?
Těší se víc Ježíš na nás, nebo my na něj?
	Vzpomínka na zemřelé

	2014
Památka zesnulých, ale biblické texty vezmeme z neděle
31. neděle v mezidobí       Mal 1:14b–2:2b. 8–10       1 Sol 2:7b–9. 13       Mt 23. kap.       2. listopadu 2014

Při slavnosti Všech svatých máme co slavit. Jako při rodinných slavnostech slavíme, kým pro nás je životní partner, rodiče, děti, sourozenec a co od nich dostáváme, tak máme potřebu společně slavit, co jsme se naučili od Abraháma, Mojžíše … až po naše předky. Ti lidé došli na úroveň nebešťanů. Svědčí, že se Bůh nepřepočítal s člověkem ani se svou pomocí člověku.

O památce zesnulých děkujeme Bohu, že naše drahé probudil ze smrti a nabídl jim tak velkou pomoc, že mohou dorůstat na úroveň nebešťanů. Jsme Bohu vděční za jeho povzbuzování a pomoc k budování takových vztahů, že si přejeme, aby trvaly navždy.
Umírá-li nám někdo mladý, velice si přejeme, někdy i smlouváme, aby smrt ještě počkala.
Také vám vrtá hlavou, proč lidé okolo vás nabídku života navždy neberou vážně? Copak ta naděje nestojí za prozkoumání? Neumíme lidi okolo nás pro boží nabídku získat? Jsme málo důvěryhodní, nebo je chyba u druhých? Nebo je to tím, že Boží nabídka není úplně laciná?
Co si o tom myslíte?

Židům se dostalo jedinečného postavení před Hospodinem: „Nebudete-li mařit mou péči o vás, budete-li se řídit mou moudrostí, budete-li mými spolupracovníky – pak jste mým zvláštním lidem, královstvím kněží …, budete mou chválou, věhlasem a okrasou, svatým lidem Hospodina, svého Boha“ (Srov. Dt 26:18–19) (Úmyslně znovu a znovu opakuji tato slova, aby se nám vryla do paměti a do srdce.)
Židé se těšili z boží přízně, zdaleka nebyli marniví jako pohané, a přesto v nich rostlo jedovaté býlí – kupodivu na náboženském poli.

Nerad bych spadnul mezi ty kritizované.
O verších Mt 23:1–12 jsme mluvili vícekrát. Ale jako rakovina může napadnout více míst nebo orgánů v našem těle, tak nám hrozí i další nebezpečí, proto si přečtěme celou kapitolu.
Podívejme se na celou 23. kapitolu Matoušovu. 

„Běda vám, zákoníci a farizeové, pokrytci, běda vám, saduceové. Hadi, plemeno zmijí!“ 
To jsou strašná slova. Tím víc, že je říká nejlaskavější a nejmilosrdnější člověk.
Sotva se týkají jen historické židovské náboženské „elity“.
Každá věta je aktuální.

Nám – mužským – věkem často zbytní nejen prostata, ale i vlastní ego. Moc, postavení, důležitost, sláva …, i skutky zbožnosti se mohou zvrhnout v rakovinné bujení: „Amen, pravím vám, bohatý těžko vejde do království nebeského.“ (Mt 19:23) 

Každý jsme odpovědný za to, co slyšíme od Mojžíše a Ježíše.
Boží moudrost nás vede k čistému životu a pomáhá nám varovat se toho, co se s tím neshoduje. Mojžíš byl velikou a krásnou osobností. Přesto, že vyrůstal jako egyptský princ, nijak mu to nestouplo do hlavy. „Byl nejpokornější ze všech lidí, kteří byli na zemi“ (Nm 12:3)
Ježíš byl teprve krásnou osobností, nepřišel oblečen v rouchu krále nebo velekněze. V ničem – kromě vznešeného jednání – se nelišil od lidí. 

Verš 4: „Nakládají na druhé neunesitelná břemena.“
Do mnoha tvrdých sporů se Ježíš dostal s náboženskými horlivci, kteří neposlouchali Mojžíše: „Nic nepřidáš a nic neubereš.“ (Např. Ježíš se v sobotu smiloval nad ohnutou paní, ale představenému synagogy se to naprosto nelíbilo. Srov. Lk 13:10–17)

Verš 5a: „Všechny své skutky konají tak, aby je lidé viděli …“
Kdo svou zbožnost a své postavení dává na odiv, má nejen špatnou motivaci.
Vyléčí-li lékař nemocného, jeho pomoc má nevyčíslitelnou cenu, Bůh mu to nezapomene (jeho studium i jeho práce jsou namáhavé). Jestli si ale lékař řekne nemocnému o úplatek, nesmírně se ošidí. Šel pod svou cenu, vybral si svou odměnu, od Boha už nic nedostane. Podobně dopadnou ti, kteří předvádějí svou zbožnost. (Srov. Mt 6:1–6)

Verš 5b: „Rozšiřují si modlitební řemínky a prodlužují si třásně …“
Ježíš nás varuje, abychom se nenechali zmást jednáním některých lidí – i kdyby to byla hierarchie – parádou zvláštních stavovských oděvů, hodností, odznaky, šperky, tituly, privilegii ve společenském a náboženském prostoru. To vše nejsou neškodné plevy, to vše je jedovaté.
„Nebojte se těch, kdo zabíjejí tělo, ale duši zabít nemohou; bojte se toho, který může duši i tělo zahubit v pekle.“ (Mt 10:28) Do tohoto nebezpečí patří různá lákadla a výhody světa až po násilí a ohrožení života. Je třeba se „bát“ satana, držet si ho od těla, nepodceňovat jeho vychytralost, kterou nás mazaně svádí do propasti („to všechno ti dám, jestli se mi pokloníš“).
 „Kdo se povyšuje, bude ponížen …“ (Srov. také Lk 14:7–24; Lk 18:9–14)
Ten, kdo se povyšuje nad Mojžíše („přidává přikázání nebo ubírá“), ten kdo „opravuje Ježíše“, bude ponížen. (Např.: „Já vám pravím, abyste nepřísahali; …Vaše slovo buď `ano, ano – ne, ne´; co je nad to, je ze zlého“ (Srov. Mt 5:33–37) a mnoho dalších nedodržovaných Ježíšových přikázání.)
Ten, kdo ví, že je jen učedníkem, začátečníkem, nehraje si na Mistra, Učitele a Otce, ale pečlivě se učí od Ježíše, ten bude povýšen do množiny nevěsty Beránkovy (srov. Lk 12:35–38) a usedne s Beránkem po jeho pravici.

Verš 13. a 15. je hrozný! Jak zrůdné může být farizejské myšlení!

Verš 23: „Odevzdáváte desátky z máty a pažitky, ale právo, milosrdenství a věrnost zanedbáváte.“
Ježíšovu představu o právu, milosrdenství a věrnosti, je třeba pečlivě zkoumat a osvojit si ji.
Kdo je milosrdný? 

Verš 29–38: „Běda vám, stavíte náhrobky prorokům, zdobíte pomníky spravedlivých a myslíte si, že jste lepší než vaši otcové.
Hadi, plemeno zmijí, jak uniknete pekelnému trestu?
… budete zabíjet a křižovat a pronásledovat proroky…
… padne na vás všechna spravedlivá krev prolitá na zemi …“
Utvrzujeme se, že jsme dobrými věřícími. Myslíme si, že bychom nejednali jako Ježíšovi nepřátelé. Ti byli přesvědčeni, že by nepronásledovali Eliáše, že by mu nabídli úkryt před králem a jeho proroky.
Tak uvažují náboženští pokrytci a náboženští slepci.
(Je to podobné jako s presidentem M. Zemanem.) 
Neptají se: Bože, co mám dělat, abych nepatřil mezi nepřátele tvých služebníků. Bože, úpěnlivě tě prosím v této věci o pomoc.

Farizejismus je velkou a zákeřnou chybou ve zbožnosti. Je velkým nebezpečím, může nás dovést až k zavržení. František, je první římský biskup, který o tom mluví. Říká, že farizejství je křesťanstvím bez lásky, rajtováním na liteře a „tradici“ bez porozumění Duchu Božímu, bez poznání úmyslu Zákonodárce.

Když se apoštolové trapně mezi sebou dohadovali, kdo z nich je největší, Ježíš jim řekl: „Králové panují nad národy, a ti, kdo jsou u moci, si dávají říkat dobrodinci. Mezi vámi to tak nebude: Kdo je mezi vámi největší, buď jako poslední, a kdo je v čele, buď jako ten, který slouží.“

	2008
Vzpomínka na zemřelé       Mal 1:14b–2:2. 8–10       1 Sol 2:7b–9. 13       Mt 23:1–12       2. listopadu 2008

Při dnešní slavnosti lze použít řadu textů.
Katolický týdeník uvádí například evangelium J 6:37–40. Tam nás Ježíš ubezpečuje, že Bůh si nepřeje nic jiného, než aby se s ním jeho milované děti sešly u jeho rodinného stolu. 
Vše ostatní je už jen na nás. 

Už jsme několikráte mluvili o „očistci“. Je nutné si ujasnit, zda je vězením, kde si lidé odpykávají trest, nebo doškolováním.
Jinak se pomáhá poškolákům nebo vězňům a jinak těm, kteří mají možnost si udělat maturitu v náhradním termínu po prázdninách.
Na více místech Ježíš ukazuje, že v jeho království se protekce nevedou.
Nepřemlouváme pana profesora, aby nechal projít u státnice medika, který se neučil. Svatí se za nás nebudou přimlouvat. Naopak, prohlásí, my jsme to také zvládli, nebudeme si snižovat úroveň nebe.
Není třeba přemlouvat Boha, ale sebe a povzbuzovat ty naše drahé, kteří zůstali pozadu.
(V příloze uvádím vyprávění, které z určitého úhlu nasvěcuje pohled na očistec.)
Vše, co děláme dobře, je povzbuzením pro naše drahé zesnulé. Známe sílu a nosnost společenství.

Pro nás je důležité znát nejen krásu porozumění a sjednocení s Bohem, ale i úskalí cesty k Bohu. Proto jsem zůstal u důležitých a opomíjených textů 31. neděle v mezidobí.

K 1. čtení: Nelze si vybrat rodiče, dědičného krále, světskou či církevní vrchnost. 
Kdyby byl Bůh svévolný nebo nějak svérázný, nic bychom s tím nenadělali. Je výhrou, máme-li dobré rodiče nebo Boha.

Lidská jména v Bibli vyjadřují program. Vyprávějí, kým nositel jména je nebo má být.
Jsou jména osobní a obecná (král, pomazaný, táta, babička) 

Boží jméno je nesdělitelné. 
„Jméno Boží“ někdy v biblických textech zastupuje tetragram JHVH. 

„Moje jméno je hrozné mezi národy“ – stručně bychom to mohli charakterizovat: „Hospodin je nepřemožitelný“.
Texty o kletbě, například v 27. kap. Páté knihy Mojžíšovy, je nutné číst s souvislosti s nabídkou požehnání a péčí Hospodina. Vše je otázkou volby člověka. Bůh nikam nikoho svévolně neposílá.

K evangeliu: Celá 23. kap. Matoušova není jen historickou Ježíšovou výtkou farizeů a zákoníků, ale ukazuje na úskalí, ohrožující ty, kteří si myslí, že už došli dost daleko, aby mohli vést druhé.

V božím království se nic nenařizuje. Tam vládne osobní snaha po porozumění a sjednocení. Třeba dnes někdo v modlitbě poprosíme, aby nám Bůh svým slovem umožnil osvícení – abychom my: faráři, biskupové, tátové a mámy nebyli těmi, kdo si hrají na Mojžíše.
K tomu je opět důležité si přečíst celou 23. Matoušovu kapitolu a převést si smysl Ježíšova varování do našich jednání.

Na přístupu k Ježíšovým slovům se ukazuje, jakou úctu máme k jeho slovu a jemu samotnému.
Často si ani nepřipouštíme, že bychom dělali něco špatně. Často se rychle ohrazujeme jak svá jednání myslíme dobře a upřímně (jakoby už to vylučovalo chybu.)
Místo poctivé a pečlivé snaze porozumět jeho varování z Mt 23 kap., rychle vnucujeme své pohledy a svou praxi.
Nenašel jsem zatím, že by Ježíš něco přeháněl nebo slovíčkařil.

Farizeové měli velikou snahu nejen dodržovat všechnu literu přikázání Boží, ale mysleli si, že lze žít na víc než na 100 %. Proto se s velikou pečlivostí věnovali Písmu (aby nepřehlédli něco z příkazů a zákazů). Navíc si přidávali modlitby, posty, dobré skutky a sebezápory.
Zákoníci pocházeli většinou z farizeů, byli profesionálními znalci Tóry.
Obojí položili důraz na výkon. Osobní vztah k Bohu se jim ale vytratil.

Ježíš kritizuje zbožné všech časů, kteří vymýšlejí další přikázání i sekýrují druhé. (U Mojžíše je řečeno: „Nic k mým přikázáním nepřidáš a nic neubereš! Na nic jsme nezapomněl a nic v nich není zbytečné.“) 

I Ježíš nosil v rozích svého oděvu třásně (cicit) a k modlitbě si vázal modlitební řemínky (tfilin). 

Ale také vícekrát mluvil o cudnosti projevů zbožnosti a důrazně kritizuje pokrytectví, náboženský exhibicionismus a zneužívání moci. 

Ježíš postavil společenství svých přátel (Boží království) na službě. Na modelu rodiny. My jsme ale rychle přestavěli církev podle hierarchického modelu římského státu.
Chceme, aby nás děti přerostly. Je dobře, když se studenti časem dostanou dál než jejich profesoři.
Ale na Ježíšovu úroveň se nedostaneme nikdy, natož abychom byli chytřejší než on. Můžeme něco vymyslet lépe než on?
Ježíš po nás chce samostatné myšlení a varuje nás před zákonickým lpěním na liteře, ale naše rozhodnutí mají být v souladu s úmyslem zákonodárce. Proto nám vše vysvětluje.
(Proto si až do nesnesitelnosti stále připomínáme nutnost stálého obracení se na svého Mistra, Učitele a Pána. Na pochopení jeho názorů a porovnávání si svých názorů s jeho názory.) Zatím jsme pouze učedníky, nikoliv Mistry.

V rodině máme nejvyšší úctu k rodičům – pro jejich nezištnou službu a odpovědnost za děti. Služebník (zaměstnanec) dostává mzdu. Otroku se neplatí. Děti rodičům neplatí ani je neživí. „Otrok“ je zde uveden v tomto vznešeném smyslu. Rodiče tu jsou pro děti, Bůh a jeho syn pro nás.
Kněz, lékař, soudce, politik, zedník a prodavačka tu jsou pro druhé. Není tu řeč o otrokářích, běda těm, kteří by se svévolně chovali. Všichni jsme sourozenci. Podle toho se k sobě máme spravedlivě a pěkně chovat. Víme, co je hříchem.
Maminka si nedává nejdříve jídlo na svůj talíř, ani nejí dříve než rodina, neparádí se na úkor svých dětí, netvrdí, že by to bylo pro reprezentaci rodiny. Ani Ježíš to tak nedělal. To jen my si ledacos prosazujeme a šikovně zdůvodňujeme.
Ani Ježíš, ani naši tátové se nenechávali oslovovat zvláštními tituly.

Máma „otročí“ rodině. Dobrý táta má každý den nějaký čas otročit své manželce a dětem. Co si přejí, má jim udělat, když to je v jeho možnostech (otrok neodmítá proto, že se mu nechce).
„Slibuji ti lásku, úctu a věrnost. Budu vychovávat děti podle božího zákona služby („otroctví“), tak, jako mě „otročí“ – slouží Ježíš“. Pak teprve můžeme mluvit o křesťanském způsobu života a manželství.  Být dobrým manželem a tátou není otázkou peněz.

Ježíš je „Otrok Boží“ (nepřesně překládáme „služebník boží“). Otec mu neporoučí, on sám se rozhodl.
V božím království se nikdo nepovyšuje, natož aby poroučel nebo dokonce zotročoval druhého. V psychosociální rovině je dospělý ten, kdo přijal odpovědnost za své jednání, za svá slova a myšlení (nevymlouvá se, nesvádí vinu na druhého a umí si přiznat chybu).
Jen takový dokáže nést odpovědnost za druhé.
Ten první stupeň dospělosti přijímají židovští kluci ve 13 letech a děvčata ve 12 letech. Druhý stupeň dospělosti vyžaduje manželství, přijímáme jej při svatbě.
V božím království nikdo neporoučí, jeden dává přednost druhému (apoštolové to v Novém zákoně na mnoha místech připomínají).

Titul „Mistr“ už v církvi nepoužíváme. Zákonicky jsme si vymysleli jiné. („A ty přece nejsou v evangeliu zakázané!“)
Jak můžeme někoho označit za „církevního učitele“ nechápu. Snad by bylo možné jej označit za tovaryše. (Učedník se teprve učí. Tovaryš zvládá základní dovednosti. Mistr si dovede poradit i v nových situacích.)
O názvu „otec“, dokonce „Otec“, natož „svatý Otec“ by musela být delší řeč. 

O „ponížení“ a „povýšení“ jsme si už někdy něco říkali.
Nikdo z židů by nikdy neřekl, že je víc než Mojžíš, ale ten, kdo něco přidával nebo ubíral něco u „Mojžíše“ nebo autoritativně říkal něco jiného, ten se povyšuje nad Mojžíše.
Nikdo z nás neřekneme: „Já jsem víc než Ježíš“, ale povyšujeme se nad něj, pokud se jím oháníme a přitom vedeme druhé jinou cestou.
O takových Ježíš řekne: „Budete poníženi, sestup z místa, které ti nepatří“. Dopouštíme se tohoto přestupku mnohem a mnohem více než jsme ochotni si připustit. (Např. i tím, že suverénně přestupujeme Ježíšova přikázání: „Nenechávejte si říkat Mistře, Učiteli a Otče“.)
Naopak ten, kdo poctivě uznává, že je jen učedník, může být použit k vyššímu „postavení“. Např.: „Už vás nenazývám služebníky, protože služebník neví, co činí jeho pán. Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce“. (J 15:15)
	32. neděle v mezidobí

	2020
32. neděle v mezidobí       Mdr 6:12–16       1 Sol 4:13–18       Mt 25:1–13       8. listopadu 2020

Královským způsobem biblického vyučování je příběh – dobře se pamatuje, na rozdíl třeba od definice. Ježíš je geniální Učitel, řadou podobenství nám vypráví, co je boží království. To už „přichází“, začíná tady na zemi, je pro nás připraveno jako dar. Můžeme do něj vstoupit, patřit do něj, pracovat pro něj. 

Ježíš je Učitel božího království. Učí nás, jak se máme pro jeho království uspořádat, aby nám bylo navzájem spolu dobře. Bez jeho pokynů se neobejdeme. Pro zopakování jich pár připomínám. 

Ten, kdo touží po životě, spravedlnosti a lásce, ocení moudrost uspořádání Božího království. „Beru vás za ruku, dívejte se, jak jednám s vámi a s druhými lidmi. Jak naslouchám Otci a konzultuji si s ním své jednání. Můžete se to ode mě naučit. Ukážu vám, co je důležité. Vysvětlím vám, na co si dávat pozor, co by vás mohlo svést z cesty. Každý z vás může pro soužití v boží rodině udělat mnoho.

Říkáme si, že boží království je uspořádávání (stálý proces) sebe sama a vztahů s druhými podle Ježíšových pravidel. Kdybych měl říci heslo božího království, možná bych navrhl: „Ty a já.“ 

V podobenství o svatbě královského syna (měsíc se k němu znovu a znovu vracím), jsme slyšeli, že je na svatbu zván každý: královi dávní přátelé, i lidé z ulice, dobří i zlí.
Přátelé už o krále, o jeho syna a hosty nestáli.
V Lukášově evangeliu stojí: Udělali se pro sebe, zařídili se po svém. Měli své usedlosti, své bohatství, své zájmy (jeden byl zemědělec, druhý chovatel, třetí si užíval svatební líbánky).
Ježíšovo vyprávění o svatební hostině nás poučuje: dobré vztahy je stále třeba budovat.

Ježíš nás upozorňuje:
I dobří přátelé se mohou rozejít. 
Se zlem není radno koketovat, zahrávat si s ním. Můžeme se sami připravit o soudný rozum, o svědomí a dobrou vůli tak, že už nestojíme o blízkost s Bohem a bratřími. Můžeme tak propadnout zahleděnosti do sebe a do sobectví, že s ním nepohne ani boží milosrdenství.

(Kupodivu i tito lidé jsou „králem milosrdenství“ velkoryse zváni na svatbu. Jsou dotlačeni, třeba svědomím. Bůh zve i je ke změně života.)

Nechápeme, jak je možné, že si někdo neoblékne „svatební šaty“.
Ale Ježíš mluví „z praxe“. Člověk bez svatebního roucha je „vyčuraný“, přišel se jen nacpat dobrým jídlem a napít se, ale hostitel a hosté ho nezajímají. Není ochoten pracovat pro druhé. Někdo si nechce přiznat selhání. Neumí prohrávat. Nechce se omluvit.
Nechodí v „Ježíšových barvách“, nevezme si na sebe „dress Ježíšova mužstva“ (nepřišel na hřiště kvůli dobrému fotbalu, ale chce se prát). Nebude se živit prací, ale zlodějinou nebo loupeží (jako třeba oligarchové).
Některým lidem jde jen o sebe, o moc, o bohatství, živí se jen podvody. Takoví mají vlastní „šaty“ – svůj způsob života. Poctivosti se jen smějí. „Šmejdi“ dál vysávají staré lidi. Podvodní léčitelé tahají z nemocných těžké prachy. …
Někteří si umrtvili svědomí (jako například JUDr. Karel Vaš nebo Kaifáš).

O těchto úskalích máme vědět. Když jsme byli mladí a plni ideálů, vůbec jsme netušili, že by člověk mohl tak smutně skončit. Netušili jsme, že selžeme …(Petr byl pohoršen, když mu Ježíš řekl, že ho zapře.) Nemáme být naivní vůči zlu. Máme se učit rozpoznávat, jaký sklon nás stahuje dolů a jaký duch s námi, nebo s druhým hýbe.

Vrátím se k dnešnímu podobenství.
„V království nebeském,“  to chodí tak, „jako když deset děvčat vzalo lampy a vyšlo naproti ženichovi.“
O způsobu slavení svateb v Ježíšově době něco víme (v Poznámkách minulých ročníků to leze najít).
Uspořádat týdenní slavení pro mnoho lidí bylo uměním. 
Některá mladá děvčata měla vytvořit světelný průvod. To nebyl těžký úkol, měla být pěkně ustrojená a připravená v pravý čas svítit lampičkou. Při čekání mohla v noci pospávat, ale někdo měl hlídat, zda se blíží průvod ženicha a nevěsty.

Polovina družiček z podobenství byla hloupá. 
Neuměla přemýšlet, nemyslela na „zadní kolečka“, nepřipravila si dostatečné množství oleje. 
Děvčata byla se sebou spokojená, už se viděla, jak kráčí vedle ženicha.
Selhala podobně jako třeba velekněží, ti se také – se samozřejmostí sobě vlastní těšili na korunovační průvod s Mesiášem.

Druhá polovina děvčat z podobenství je moudrá, prozíravá, v řeckém textu fronimos. Co to znamená? Ježíš to fronimos používá o hadech. „Hle, já vás posílám jako ovce mezi vlky; buďte tedy obezřetní jako hadi a bezelstní jako holubice.“ (Mt 10:16) Přirovnání k hadům(!) nás zaráží – máme zpozornět.
Hadi jsou dost zranitelní. Jsou citliví na otřesy a pachy.
Máme být fronimos, máme se cvičit v rozpoznávání příčin chyb a hříchů. 
Máme myslet dopředu, na následky našich rozhodnutí a činů. Na budoucnost.

Odmala se připravujeme do života. A postupně se učíme hledat smysl svého života. 
Do manželství vstupujeme připravení nebo nepřipravení. (Manželství a rodina jsou nejmenší buňkou božího království.) Vztah, žijících nablízku, nás prověří. Pokud jsme něco zanedbali, těžko se to dohání. 

Je na nás, zda si promyslíme, co Ježíš míní olejem do lamp.
Jsme vzdělaní, z literatury, dějin a filmů vidíme náročnost vztahů a života.
Jaké vlastnosti a jaké dovednosti si potřebuji osvojit pro krásu života v božím království? 
Kdo přijme následující slova – bude uchvácen.
Bylo tu pravé světlo, které osvěcuje každého člověka; to přicházelo do světa.
Na světě byl, svět skrze něj povstal, ale svět ho nepoznal.
Přišel do svého vlastního, ale jeho vlastní ho nepřijali.
Těm, kteří ho přijali a věří v jeho jméno, dal moc stát se Božími dětmi.
Ti se nenarodili, jen jako se rodí lidé, jako děti pozemských otců, nýbrž se narodili z Boha.
(J 1:9–13)

Budeme-li prozíravě pracovat s Ježíšovými varováními, snížíme opakování hříchů svých předků.

Poslední poznámka. My „útlocitní“ se bláhově zarážíme nad Ježíšovými slovy k hloupým družičkám, stojícími přede dveřmi: „Neznám vás!“ a utíkáme před jeho vážným varováním.
Nesuďme stále Boha! Křivdíme mu. Je soucitný jako nikdo z nás.
Pěstujme si svou spravedlnost.

Hostina Beránka s jeho nevěstou začala. Jsme mezi pozvanými.
Bohu není zatěžko dávat přednost druhému (je otázkou, zda tomu věříme), my se to teprve učíme (a máme, nebo míváme obavy, že přijdeme zkrátka).
Je v našich možnostech se přesvědčit, že Bůh není mluvka.

	2017
32. neděle v mezidobí       Mdr 6:12–16       1 Sol 4:13–18       Mt 25:1–13       12. listopadu 2017

Od nepaměti lidé hledají moudrost. Jak k ní přijít?

K moudrosti přichází ten, kdo o ni stojí, kdo vyhledává moudré a naslouchá jim.
K získání Moudrosti nám sám Bůh osobně nabízí své vyučování. To je krásné, úchvatné, zajímavé, vtipné a elegantní. Boží moudrost si můžeme osvojit pro svůj život.

Před týdnem jsme v evangeliu slyšeli o tfilin. 

Izraelité si – na konci uvazování tfilin na ruku – konec řemínku třikrát ovíjejí okolo prostředníčku se slovy Hospodina:
 –	„Zasnoubím si tě navěky,
 –	zasnoubím si tě spravedlností a právem, milosrdenstvím a slitováním,
 –	zasnoubím si tě věrností a poznáš Hospodina.“ (Oz 2:12–22)

(Tfilin se uvazují každý den mimo sobot a pěti svátků. Kolikrát do roka ta slova Izraelita vysloví?
Kolikrát tato slova děti za své dětství od rodičů slyší?
Každou sobotu slyší manželka děkovnou modlitbu svého manžela: „Chvála ženy statečné“.
Kolikráte za své dětství slyší děti modlitbu svého táty, který Hospodinu děkuje za svou manželku a za to jakou maminku od Boha dostaly?
Tato náboženská kultura pozvedá a obohacuje a ovlivňuje manželství a rodinu!)

Ježíš nás učí, že slova modlitby mohou být krátká (neboť), ale neříká, že naše naslouchání Bohu máme zkracovat.

Řekněte, prosím, dětem, jakého bohatství se nám dostává, jak vzdělání v naší společnosti narůstá.
Před 200 lety zedník neuměl číst a psát (ale řemeslo ovládal velice dobře). Dnes má 9leté vzdělání všeobecné a 3leté odborné.

Náboženské vzdělání je potřebné pro věčnost. Bůh je nám světlem, které v našem životě svítí na vše.

Proč si náboženského vzdělání nevážíme?! 
K podobenství o hloupých děvčatech znovu stručně připomenu něco o svatbě Izraelitů.
Děvčata od dvanácti let a mládenci od třinácti let mohli vstoupit do manželství. Při zásnubách se snoubenci a obě rodiny zavazovali slibem, který tvořil, řekněme, 80 % svatební smlouvy. Mladá děvčata většinou ženichové nechávali ještě dospět v jejich rodině. Svatba se tedy konala často po delší době. (Kdyby si snoubenec chtěl vzít za manželku jinou dívku, musel své snoubence napsat rozlukový list.) Svatba se v domě ženicha slavila týden, pozvána byla celá vesnice. Příprava slavnosti byla náročná, řídil ji často profesionální „správce svatby“. Když bylo vše připraveno, vydal se ženich se svou družinou do domu snoubenky. Rodině přinášel dary. Všichni byli pohoštěni, jedli, pili, zpívali, tančili … Pak si ženich odváděl nevěstu do svého domu. Tam už ženichovi lidé v jeho vyzdobeném domě čekali, aby svatební průvod přivítali. Každý měl svou roli. Určená děvčata se světly v rukou měla vyjít průvodu vstříc.
(Někdy se slavnost u rodičů nevěsty protáhla – podle bohatství a pohostinnosti nevěstiných rodičů, někdy byla nevěsta ze vzdálenějšího místa – a tak ženich s nevěstou v průvodu k domu ženicha přicházeli třeba i po půlnoci.)

Polovina děvčat byla prozíravých, polovina neuměla přemýšlet. Nepočítala na zadní kolečka, ujel jim vlak.
Nepozastavujme se nad tvrdostí ženicha. Hledejme výpověď tohoto modelu o království božím. Jak to v něm chodí, čeho nám je třeba, abychom mohli vejít do domu Ženicha. (Dodržujme půdorys, hranice podobenství.)
Hloupá děvčata nesplnila svůj úkol, svou „práci“.
Připomínám, že hloupost v Písmu je hříchem – její příčinou je strach a lenost. Získání moudrosti vyžaduje duševní a duchovní „práci“, píli i odvahu. Kdo se neptá (třeba aby se svými názory neztrapnil před druhými), kdo je pohodlný, kdo se věnuje nepodstatným věcem, nenaplní své životní poslání. Nedospěje s druhými k obrazu božímu, nebude například dobrým partnerem v manželství, dobrým rodičem.
Někdo svítí jen kus života a pak mu dojde „olej“.

Víme, že my pokřtění máme stále druhým svítit na cestu. 
Vyhledejte si, prosím, texty: Př 4:18; J 1:5; Mt 5:15–16; 1 J 2:8

Rodiče (nejen oni) jsou o generaci starší, mají náskok v nejrůznějším poznání a dovednostech života. Mají pomáhat svým potomkům nejen k materiálnímu zabezpečení, ale mají je také přivádět k Bohu, k setkání s jeho péčí, dobrotou a milosrdenstvím.
Máme větší možnosti a poznání než naši předkové, tak máme být vybaveni vést další generace k poznávání Boha. Své děti nemůžeme vést k Bohu tak, jako naše rodiče vedli nás. Máme se připravovat na tuto službu generaci dětí, která je jiná, než jsme byli my. Generace vnuků je zase o kus dál… 

Co je olejem, který nelze nikde koupit?

Izraelita každodenně prosí o pomoc, aby Hospodinu otevřel své srdce k porozumění a chápání boží Moudrosti a aby byl schopen toto dědictví přijmout do svého života a předávat je jiným.
Izraelita ví, že může Boha prosit o pomoc, o zdraví, obživou, úspěch …, ale při každodenní ranní modlitbě říká ústřední modlitbu, která je nad vším:
„Otče náš, Milosrdný, který prokazuješ milosrdenství, smiluj se nad námi a vlož do našich srdcí porozumění a umění naslouchat, učit se a vyučovat, střežit a konat, a láskou (to znamená dobrovolně) naplnit všechna slova učení Tvé Tóry.“

Máme na paměti příslib Hospodina Abrahámovi: „… požehnám ti, velké učiním tvé jméno. Staň se požehnáním!“…
Řada lidí je – v tomto smyslu – požehnáním pro své děti, vnuky a pravnuky.
To je největší „kariéra“!

Znovu položím otázku: „Co je olejem, který nelze nikde koupit?“
Je naším úkolem to promýšlet a osvojit si to.
Je olejem umění porozumět druhým a spolupracovat s druhými?

Někdo nehledá moudrost Boží. (Jak by mohl děti vést k poznávání Boha).
Někdo neumí přiznat chybu a své dluhy.
Někdo nehledá příčiny svých selhání.
Neumí se omluvit.
Někdo neumí odpouštět, neposkytuje milosrdenství těm, kteří jej prosí o odpuštění.
…

Ať si nikdo nemyslí, že to bude na věčnosti umět.
„Starého psa novým kouskům nenaučíš.“ „Starého vola tahat nenaučíš,“ říkali naši předkové.
„Kam se strom nachýlí, tam často padá.“ (Srov. Mt 3:10; Mt 7:17–19; Mt 12:33; Lk 6:44)

Co si osvojíme tady v pozemském životě, to se mám bude hodit v soužití s nebešťany.

„Moudré panny“ z podobenství umí počítat a reagovat na změny v životě (mluvil jsem o prozíravosti některý rodičů nebo církevních autorit na nové podmínky. Ježíš nám nabízí svého Ducha – ten je ochotný nás uvádět do veškeré pravdy boží. (Srov. Ez 36:26; Mt 9:17)
Každý znalec „Mojžíše“ („zákoník“), který se stal učedníkem království nebeského, je jako hospodář, který vynáší ze svého pokladu nové i staré.“ (Mt 13:52)

Polovina „družiček“ byla prozíravých. To ukazuje na závažnost hospodaření s olejem.

K druhému čtení.
„Nechceme vás, bratři, nenechat v nevědomosti o těch, kteří už zesnuli“
O smrti se v naší společnosti nemluví. Lidé si s ní nevědí rady.
V životě se upínají ke „štěstí“ (na příjemný a zajištěný život), ale o biblické nabídce věčnosti nevědí.
My jim toho o věčnosti mnoho neřekneme, naše náboženská řeč je ustrnulá. Církev se upnula jen na odpustky.
(Kněží, kteří se potkali jen s konzervativní teologií profesoraVáclava Volfa a nevzdělávají se v Písmu, ustrnuli.)
Před týdnem jsem poukazoval na naše zakrnělé barokní popisy očistce jako o vězení.
(Za týden k tomu něco přidám, teď jsem to už nestihl.) Zatím v příloze připojuji krátkou teologickou výpověď.

Příloha:
Co je vzkříšení těla

Biblický výraz vzkříšení těla neznamená vrácení života mrtvole, nýbrž to, že člověk jako nezaměnitelně táž osoba, se sobě náležejícími vztahy, je Bohem zachráněn. Ne tak, jak byl dosud (například ve zmrzačeném těle a s rozbitými vztahy), ale spíše zcelen, uzdraven, úplný. Vzkříšení těla neznamená, že tentýž člověk sám (tedy ne nějaká náhradní osoba) dosáhne zdraví a úplnosti se svými zdařilými nebo nepovedenými vztahy (tedy ne pouhá soukromá blaženost) se svými ještě nerealizovanými možnostmi (tedy tak, jak to zamýšlel Bůh a jaký on sám v hloubi duše toužil být) – zkrátka, že Bůh z našich zlomků vytvoří celek. Vzkříšení tedy nepřeruší vztah jedince k ostatním lidem a ke hmotnému světu, člověk je spíše uzdraven a uvolněn proměňující mocí Ducha a Boží lásky. Řečeno s Karlem Rahnerem: Osoba se nestává „nekosmickou, nýbrž všekosmickou“, otevírá se ke všemu jsoucímu. To míní také apoštol Pavel, když mluví o duchovním (tj. Božím Duchem prostoupeném) těle vzkříšených.

Ježíš Kristus, který ve svém pozemském životě i při umírání byl otevřen všem, ale který vlivem své tělesné omezenosti nemohl svou otevřenost konkrétně realizovat vůči všem chudým, nemocným a hříšníkům, je nyní svým tělesným zmrtvýchvstáním a novým životem v Bohu a s Bohem fakticky zbaven omezení a zcela konkrétně k nám přivrácen, stal se jakoby nabídnutou Boží rukou, kterou může přijmout každý a každá. Když ji uchopí, stává se údem „Kristova těla“, jehož údy se mají stát co možná všichni.
Hans Kessler, Christ in der Gegenwart 15/2005, Teologické texty 2/2005

	2014
32. neděle v mezidobí       Mdr 6:12–16       1 Sol 4:13–18       Mt 25:1–13       9. listopadu 2014

Dnes slavíme svátek Posvěcení lateránské baziliky – prvního kostela církve. Připomínám, že mnoho jazyků má jedno slovo pro shromáždění lidu božího a domu, kde se ti lidí scházejí. Vážíme si svých domů, ale dům nebo byt slouží rodině. Je důležité, aby neteklo do střechy, ale nestačí mít jen vyšperkované bydlení … Přestěhování rodiny jinam nemusí být tragedie, na rozdíl od přestěhování se jednoho z rodičů do jiné rodiny.
V evangeliu se čte o vyhnání kupců z nádvoří pohanů jeruzalémského chrámu. 

Dovolíme si vzít čtení z 32. neděle v mezidobí.

Děti a vnukové se nás mohou ptát: „Co to je láska?“
„Spravedlnost, které přikázání je největší …
Co je moudrost?“
Ježíš neřekne definici …

K podobenství o děvčatech ze svatebního průvodu není v evangeliu uveden Ježíšův výklad.
(Ten mají jen tři podobenství.) 
Výklad k našemu podobenství máme zrekonstruovat z textů evangelia. To je možné tehdy, známe-li v nějaké míře evangelia a Ježíšovo myšlení, ducha jeho vyučování.
Děvčata ze světelného průvodu nejsou malé družičky našich svateb (ty se při obřadu někdy trochu motají, nevědí, co se od nich očekává). Svatby byly dříve známým rituálem, každý věděl, co a jak na nich chodí. Než někdo při svatbě jako dospělý účinkoval, mnohokráte svatbu od dětství viděl. 
Tyto družičky měly zřejmě jít ve světelném průvodu poprvé. Toho si je třeba všimnout.
Některé situace prožíváme jen jednou. Když se snoubenci přijdou podívat na svatbu dva týdny před vlastní svatbou, pochopitelně pozorují vše jinak než při dřívějších svatbách. Jiný je prožitek diváka, jiný svatebního hosta, jiný rodičů a jiný snoubenců.

Podobenství z evangelia nejsou jako početní příklady při hodinách matematiky, na kterých se učíme počítat. Slouží ke vzdělávání učedníka připravujícího se k práci („zítra rozstříháš cennou látku a budeš šít, zítra budeš vařit drahé jídlo, pilotovat letadlo, operovat, soudit …“).
Život je cenný, jdeme jeho cestou poprvé, leckteré naše životní kroky ani nemůžeme zopakovat. (Proto jsme vděční, když nás někdo na náročné životní situace připravuje.)

Vyprávějte dětem, jak tenkráte vypadala orientální svatba. 

Podobenství není vyučováním družiček, jak se mají chovat na svatbě.
Tušíme, že svatba, jako nejkrásnější slavnost, není náhodně zvolena.
Svatba v Bibli ukazuje na manželství Boha a jeho lidu.
Z šikovné družičky může vyrůst žádaná nevěsta.
Obraz světla a role světlonoše jsou záměrná.
To, že Ježíš při náboženském vyučování použil roli družiček, bylo odvážné. Použít příklad z ženského světa bylo první zkouškou. Kdyby byl někdo z učedníků nafoukaný a pohoršil se (muži byli, na rozdíl od žen, tradičně vzděláváni), vypadává ze hry, nebude poslouchat dál. Mezi Ježíšovými učedníky byly také ženy, od Ježíše je příklad s družičkami pozorností a projevem úcty k ženám.

„Už jdou!“, volat ten, který měl za úkol bdít.
Pošetilá děvčata čekala jen na příchod ženicha, nepřemýšlela. Možná se svých kamarádek (moudrých) zvědavě ptala, co mají v nádobkách … Proč si nešla koupit olej včas? Mávla nad tím rukou. Dnes by možná prohlásila: „Není co řešit.“
Možná se jen těšila, jak se ponesou v průvodu a na hostinu.
Ve starších eucharistických modlitbách říkáme: „… na tvůj, příchod Pane Ježíši, čekáme“. 

Počty – pět prozíravých a pět pošetilých – nebudou náhodné (Ježíš měl promyšlené každé slovo).
Podobenství o družičkách je určeno učedníkům – nám, pokřtěným (texty o pohanech jsou jinde). Znamená to, že polovina z nás, co chodíme do kostela, máme „málo oleje“ – jsme pošetilí.
Příjemné pomyšlení to není, ale buďme rádi, že Ježíš nás na to upozorňuje včas!

Kdo z nás jsme pošetilý a kdo je moudrý?
Rozpočítáním to nezjistíme. Jak mohu zjistit, zda nejsem pošetilý?
Kdo z nás od tohoto varování rychle uteče a nepromyslí si ho – ten je neprozíravý.

Kdo se utěší přísliby lidové (nebiblické) zbožnosti, podobá se pošetilým družičkám.
Církevnické rady nás nabádají k získání přímluv světců.
Lidová moudrost tvrdí: „Konec dobrý, všecko dobré.“
Nekvalitní náboženská výchova zúžila výzvu Jana Baptisty a Ježíše k obrácení na úsilí „o dobrou smrt“. Včas řekni alespoň: „Ježíši, milosrdenství.“ Tak jsme to, my katoličtí duchovní, učili lidi.
Jenže „obrácení“ znamená změnu smýšlení, myšlení a života. 

I pomazání nemocných jsme po staletí říkali „poslední pomazání“.

Ježíš přišel s nabídkou pomoci pro náš pozemský život. Svým spolupracovníkům už teď nabídl krásné přátelství, práci a poslání, které mají veliký smysl.
Nikde neříká, že jednou přitáhne jako dobyvatel s průvodem svých bojovníků, aby se ujal vlády, nezajišťuje si co největší množství lidí, aby ho přišli vítat s mávátky v ruce a provolávat mu slávu.
(Ježíšovým vítězným obloukem je jeho obětavost a věrnost, s kterou zvítězil nad nenávistí a hříchem.)

Prozíravé, moudré družičky si promýšlely svou roli.
V civilním životě to často umíme. 

Až se děti budou ptát, řekněte jim, že z družičky má vyrůst moudrá nevěsta (z nich i z každého z nás).
To je náš program!

Děti se vás budou ptát, proč děvčata nemohla na hostinu. Lehce jim vysvětlíte, že podobenství je modelem …

Co je olejem?
Čím svítím „pro Ježíšovu věc“?
Olivový olej se i tenkráte dal koupit, ale čas a nová příležitost v životě se často koupit nedá.
Návyky se nedají koupit. Kdo se nenaučí přiznávat chybu a omlouvat se, ať si nemyslí, že to bude umět, až se setká s Ježíšem tváří v tvář.
Co vše se nedá ve vztahu koupit? Umění přemýšlet, rozpoznávat co je důležité a co je vedlejší, čemu dát přednost. Jak si vybírat správné informace a vzory …
Charakter, odvaha, pravda, přátelství, důvěra … se nedají koupit.
Co se ještě nedá ve vztahu koupit?
K poznání toho všeho je třeba přemýšlení a práce.
Znáte lidi, kteří neumí přemýšlet?
Vyprávějte dětem, proč má operující lékař instrumentářku. Každý víme, proč se u operace spěchá.
Která zdravotní sestra může být instrumentářkou? Jaké vlastnosti potřebuje?
Vymyslete dětem jiné příklady.
Ke vztahu, k umění porozumět druhému a spolupráci, nestačí počáteční nadšení a pouhý cit.
(Ukažte to dětem třeba na příkladu soužití se psem, Nestačí, když si děti psa jen přejí. Čeho je třeba k odpovědnosti za zvíře, atd.
Už v pohádkách se učíme, že ty nejlepší věci bychom sami neobjevili, ale Ježíš nás výborně učí přemýšlet. Bůh nám ukazuje nejlepší cestu, abychom se co nejvíce vyvarovali chyb.

I k přátelství a spolupráci s Ježíšem potřebujeme olej.

Je moje práce užitečná pro boží království?
Jsem rád, že si mě Ježíš vybral za nejbližšího spolupracovníka?
Nakolik o to ještě stojím? Těší mě to? Baví mě to?
Římský biskup František připomněl, že v církvi nejde o získání hodností, ale o službu. 

Bude Ježíš jednou s mou spoluprací na jeho práci ve světě božím spokojen?
Je spokojen s tím co konám teď? Nemám na mysli svoje hříchy. Co dělám pro jeho věc?

Nestačí jen říkat: „Ježíši, já ti věřím.“
Co dělám pro pěkné soužití s druhými? Jak se vzdělávám pro lepší soužití s nejbližšími. Pro porozumění s Bohem? Hledám chyby svého jednání a jejich příčiny?
Chci se udržet na cestě, kterou nám Bůh jedinečně vymyslel?
(Připomínal jsem výzkum pneumatik.) Ukazujme dětem na příkladech našeho soužití – toho, co se nám daří a nedaří – správné přemýšlení. Trénink a osvojování si dobrých návyků…
Říkejme jim jak a kde si „opatřovat olej“.

Rozumné družičky – v řečtině fronimos – umí reagovat na podněty. Umí přemýšlet a pohotově kombinovat (nejsou jenom opatrné k budoucnosti). Dovedou reagovat na chyby.
Neslibují jen při zpovědi, že to a ono už neudělají. Přemýšlejí o svých sklonech a naslouchají božímu vyučování.
Před týdnem jsme slyšeli Ježíšovo varování o falešné zbožnosti. Prosil jsem vás, abyste si přečetli, celou 23. kapitolu z evangelia Matoušova. Moudrý je ten, kdo si čte, kdo nemávne rukou, jako pošetilý družičky: „To znám.“

Ježíš nás varuje před sklonem k povrchní zbožnosti: „Místo budování zdravých vztahů mi cpete další klečení, sebezápory, oběti, poutě, posty další a další modlení a pobožnosti…“ 
Víme o svých sklonech předvádět to, co se dá vykázat a spočítat (úsilí o spravedlnost, milosrdenství a věrnost se nahlásit „nahoru“ nedá).

V pátek jsme se postili a modlili se za pronásledované křesťany (za pronásledované nekřesťany už ne?) a poslali jim nějaké peníze.
To je dobře, ale je třeba se ptát dál a hledat, co je ještě v našich silách a v naší kompetenci.

Modlili jste se někdy za uzdravení nemocného?
Já vícekráte, někdy se uzdravil, někdy ne.
Plakali jste někdy kvůli tomu?
Já vícekrát.
Přicházím k těmto lidem, probouzím v nich naději, že jim Bůh přeje zdraví.
Když se nic neděje, je mi velice těžko. Ne kvůli sobě, že má modlitba nebyla nic platná. Víc kvůli nim.
Lehko mohou mít pocit, že je Bůh neslyší.
Řada lidí se pak od Boha odvrátí. To je vše složitější otázka, kterou teď nebudu řešit.
Uvádím to proto, že nesmíme říkat („to je tajemství“, nebo“ Boží vůle“ a nabízet naše zbožná „analgetika“).
Je potřeba se ptát dál. Ukážu to na známém příkladu.
Ježíš se ptal nazaretských, jak to, že modlitby jejich prabáb Bůh nevyslyšel, ale modlitbu Eliáše ano.
Hospodin nevyslyšel úpěnlivé prosby malomocných a jejich rodin. Oproti tomu byl uzdraven malomocný pohanský hrdlořez Náman.
Nazaretští nebyli jen pošetilí, jich zbožnost vzplála k nenávisti; chytli Ježíše pod krkem k linči. (Srov. Lk 4:24)
To snad už máme promyšlené.
Uvedu jiný příklad. M. Gándhí byl hinduista. Mimo jiné schvaloval kastovní systém (v souřadnicích indické kultury to má určitý význam), ale když si pročetl evangelia, byl Ježíšem nadšen.
(Pokřtít se nedal, křesťané ho nenadchli, připadali mu povrchní v následování Ježíše.)
Díky vyučení u Ježíše se mu podařilo získat svobodu pro Indii. Jenže země se rozpadla na převážně muslimský Pakistán a hinduistickou Indii. A propukla mezi nimi strašlivá válka. Gándhí protestoval a vyhlásil hladovku: „Buď do skončení války, nebo do mé smrti.“ Tenkráte nebyly takové možnosti komunikace jako dnes. Ale díky modlitbě a půstu Gándhího, válka skončila.
Tak funguje modlitba. Modlitba hinda. Uvidíme, jak bude fungovat modlitba nás křesťanů. O síle účinnosti své modlitby si nedělám iluze. Vím, že jsem pod míru. Proto nemám právo ukazovat na druhé a říkat: „Mělo by se… Někdo by měl…“
Ale nezapřeme Ježíšův příslib: „Shodnou-li se dva z vás na zemi v prosbě o jakoukoli věc, můj nebeský Otec jim to učiní.“ (Mt 18:19)
Ale pak je nutno si přiznat slabounké křesťanství.
Jak fungovala Gándhího modlitba a půst? Léta předtím Mahátma usiloval o svobodu Indie, řadu let byl kvůli tomu vězněn. Získal si přirozenou – skutečnou autoritu. I od nepřátel – i od Pákistánců.
Měli ho tak rádi, tak jim na jeho životě záleželo, že skončili strašnou vražednou válku.
Tak – a jen tak – působí modlitba a půst. Když dělají dva totéž, nemusí to být vždy totéž.
(Kdyby se Gándhí nechal pokřtít, svatořečili bychom ho …)

Není každá modlitba Bohu stejně milá. Ne každý půst je účinný.
Jsou věci, které může učinit jen Bůh, a jsou věci, které za nás Bůh nebude dělat!
Nechme se vyučit o modlitbě u Ježíše a skončeme se svými pohanskými představami.
Skončeme s povrchními slovy, že někomu něco u Boha vyprosíme – to je pohanské tvrzení.

Máme být světlem, solí a kvasem:
Je naprosto zbytečné Boha ujišťovat, že jej nadevše milujeme, že jsme mu zasvětili srdce své, atd.
Mohli bychom se dočkat odpovědi: „Že ti pusa neupadne, tvoje lampička nesvítí.“

Jakým vzorem jsi pro své farníky, děti a spolupracovníky?
„Jsi pro druhé solí? Kdy se zastáváš pravdy a spravedlnosti, kdy vystupuješ proti bezpráví?
Jakým jsi kvasem? Koho jsi přivedl k Bohu a ke křtu (mimo svých malých dětí), ne kolik lidí jsi pokřtil?

Moudrý neutíká před nepříjemnými otázkami – vedou-li ke zdraví a životu.

	2011 (O Večeři Páně VIII. – O oběti)
Poznámky k neděli       6. listopadu 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

VIII.  O OBĚTI

Naše představy o oběti ustrnuly. Budeme se muset u této otázky zdržet déle, než budeme pokračovat v našich úvahách o Večeři Páně. Nebudeme spěchat, rozdělíme si naši úvahu na čtyři krát.

Je nám příjemné pozvání milým hostitelem, který nám přeje, rád nás vidí, pro něhož máme cenu, který umí ocenit, co se nám daří, povzbuzuje nás a je s námi rád. Kdo by takové setkání nevyhledával?

Zakoušíme krásu Ježíšova přátelství. Říkali jsme si, že už lámání obyčejného chleba kdysi zakládalo mezi stolovníky přátelství na život a na smrt.
Ježíš ve své hostině říká: „Toto už není obyčejný chléb, nabízím vám své tělo, svou krev, abyste uvěřili mému přátelství“.
To jsou významná slova, řeknu-li básnická, pak tím myslím to, že poezie umí vystihnout hloubku a význam něčeho více než technický popis. 

Ježíšovo přátelství je neobyčejně silné. Unese selhání, zradu, je na život a na smrt, jde dokonce až za hrob. (Po zmrtvýchvstání Ježíš znovu vyhledal své přátele, přesto, že se v jeho nouzi jako přátelé nezachovali.)

Často mluvíme o mši, jako o oběti. SAMOZŘEJMĚ, KDE JE LÁSKA, TAM JE OBĚŤ. OBĚTAVOST! TO JE NAPROSTO ZŘEJMÉ!! 

Ale kdybych mohl, zakázal bych na 50 let slovo oběť používat.
Proč?
Protože oběť stále chápeme pohansky (je znát, že pocházíme z pohanů).
Pohané se snaží něčím si božstvo získat, usmířit, koupit, naklonit, zavázat.  (Z historie známe řadu pohanských obětí, i lidských: Indové, Aztékové, …) To je magie, manipulace s božstvem.
Pokoušet se manipulovat s Bohem, uplácet jej, je hříchem.

Ale už Židé věděli, že si přízeň Hospodina nemusíme získávat, Bůh je naprosto na naší straně.
(„Bůh si nás zamiloval první“, srov. 1 J 4:19. Ježíš to znovu potvrdil neslýchaným způsobem.)

Starozákonní oběti měly naprosto jiný smysl, než oběti pohanů.
V minulé kapitole jsme si řekli, že byly poděkováním, nebo kajícím gestem obětujícího. 
Měly pro Izraelity pouze výchovný smysl. Byly kvůli lidem, ne kvůli Bohu. Hospodin přece žádné oběti nepotřebuje.

Výzva k obětování Izáka nás má vyburcovat k základnímu přemýšlení o vztahu Boha k nám, abychom jednou pro vždy pochopili zákaz lidských obětí. (Ještě v 6. stol. př. Kr. obětoval Izraelský král Hospodinu svého syna.)

Mnohokráte v Bibli najdeme velikou kritiku starozákonních obětí. 
Ježíš v linii proroků vytýká Izraeli „pohanské“ obchodování a manipulování s Bohem. Vyhnání prodavačů z jeruzalémského chrámu ukazuje závažnost tohoto zákazu. 
V žádném případě Bohu nelze místo vlastního vztahu podstrčit něco, někoho jiného, nějakou oběť. Vzpomeňme na nešťastný a tragický omyl Jiftácha obětujícího Bohu svou jedinou a milovanou dceru (viz Sd 11. kap.).

V nás, co pocházíme původně z pohanských národů, ale stále přetrvává něco z pohanského myšlení (např.: chronicky se mezi námi drží všelijaké pověry). Jsme pokoušeni kličkovat a obchodovat s Bohem, nabízet mu své modlitby, posty, sebezápory a další produkty zbožnosti místo osobního vztahu. To jsou projevy nesvobodného člověka, nevolnické mentality.
Ne málo lidí si myslí, že bez Ježíšovy smrti, krve a utrpení by nebylo vykoupení. 
Dodneška občas slýcháváme: „Oběť má být zničena, spálena, obětí se člověk zapírá, vzdává něčeho hodnotného, oběť je cennější, musíme-li se přemáhat“? (Říkala mně jedna řádová sestra: „No, na tom sebebičování něco bylo…“.) 

Ježíš při Poslední večeři kupodivu nepoužil k vyjádření své obětavosti velikonočního beránka, ač se tento obraz přímo nabízel.
Proč? Ježíš věděl o pokušení židů i nás „pohanokřesťanů“ vracet se k pohanskému chápání obětí.

Proč my katolíci tak rádi mluvíme o oběti? O své oběti. Copak neznáme maminky (i nevěřící) nezištně pečující o postižené děti? Nemluví o oběti, sebezáporu a zásluhách jako my.
Fotbalisté třikrát týdně na tréninku propotí dres, jsou pokopaní, někdy zranění a nezaslechneme jediného slova o oběti, sebezáporu. Baví je sport a chtějí umět dobře hrát.
Proč my tolik vedeme řeči o oběti? Proč stále hledáme zásluhy před Bohem, abychom se mu „zalíbili“? Proč si tak rádi hrajeme na Ježíšovo „ukřižování“ a „obětujeme“ své utrpění za druhé?
Proč neřekneme: „Naše trápení je následkem našich chybných nebo svévolných rozhodnutí“?

Představte si, že v lese začnete pozorovat mraveniště. Jeden mravenec by vás oslovil: „Veliký člověče, já tě mám rád, já tě chci uctít, obětuji ti svůj život. Z lásky pro tebe. Požádal jsem své kamarády, aby mě přibyli na křížek z jehličí“.
Co bychom mravenci řekli? „Poslechni, mravenče, my lidé, vás mravence, máme rádi, těší mě tvoje přízeň, ale jestli se neurazíš, svojí smrtí mě nijak neuctíš. Nepotřebuji tvou smrt. Naopak, žij! Vás mravenců je třeba. Čistíte les, dostali jste pěkné poslání. Žij!
Ale jestli tě zajímá, co mně udělá radost, na něco se tě zeptám: „Vy černý mravenci prý máte v mraveništi rezatý mravence?“ „No, máme“. „A copak u vás dělají?“ „No pracují.“
„No počkej, buď poctivý, nepracují, otročí. Vy jste je zotročili. Tak poslouchej, propusťte je na svobodu. To mě bude blažit. A ty žij, a přej život jiným a služ životu. A pozdravuj Ferdu Mravence.“ 

Bůh nám přeje život a ne trápení. Trápení je ovocem hříchu a věříme, že jednou nebude.
Ježíš neřekl: „Vyhledávejte trápení,“ ale: „Pečujte jeden o druhého. Pojďte se mnou budovat svět laskavější, krásnější a bezpečnější.“
Proč přišel Ježíš na svět? Abychom na jeho lidském životě viděli, jak si Bůh představuje pěkný lidský život.
V listě Židům čteme: „Kristus říká, když přichází na svět:
Oběti ani dary jsi nechtěl, ale dal jsi mi tělo.
V zápalné oběti ani v oběti za hřích, Bože, jsi nenašel zalíbení.
Proto jsem řekl: Zde jsem, abych konal, Bože, tvou vůli, jak je o mně v tvé knize psáno.“ (Žid 10:5–7)

„Otče, chceš, abych byl člověkem. Budu jím rád. Je pěkné být člověkem.“
Člověk má velikou důstojnost, neboť je vrcholným dílem božím. Bůh se nestydí za své dílo, je na ně hrdý a má z něj radost. 
Bůh nás stvořil z radosti a pro radost.
Proč mají rodiče děti? Potřebují pro někoho žít.
„Každý potřebuje, aby jej někdo potřeboval“ (říká zajíček v půvabné a moudré knize Daisy Mrázkové „Haló, Jácíčku“).
Zřejmě se i Bůh potřebuje nekonečně rozdávat.
Bůh se na nás dívá s větším zalíbením, než si myslíme. Vždyť se nám i ledacos daří.
Bůh nám kdysi řekl: „Žij.“ A stále se nás ptá: „Jak se máš? Jak se ti daří? Víš, že tě mám rád a že tu jsem pro tebe?“
Takový postoj máme přece i my ke svým dětem, natož Bůh.
Samozřejmě láska něco stojí, láska je obětavá!
„Nikdo nemá větší lásku než ten, kdo dává (položí) život za své přátele.“ Láska není výlučně vázána na krev. Rodiče postižených dětí nevykrvácí (krev není podstatná), ale obětavě a obdivuhodně dávají dětem svůj život, slouží životu.
	Posvěcení lateránské basiliky

	2008
Posvěcení lateránské baziliky       Ez 47:1–2. 8–9. 12       1 Kor 3:9c–11. 16–17       J 2:13–22       9. listopadu 2008

Dnes se v kostele římského biskupa slaví posvícení.
Z 1. čtení vytušíme, že chrám je něčím velice důležitým…
Ježíšovo vyhnání kupců z chrámu bylo tenkráte pro mnohé urážlivé.
Apoštol Pavel připomíná Ježíšova slova, že Bůh chce přebývat v nás a uprostřed nás.
To vše jsou veliká téma (ve kterých si ale nesmíme popouštět uzdu své zbožné fantazie podle svého).

Málokdo z nás byl v lateránské bazilice. Není to nutné. Bohoslužby kdekoliv nám nabízejí mohutný uzdravující zdroj živé vody.

Také si občas říkáte, jak se asi daří lidem, kteří ve vašem kostele byli pokřtěni, měli svatbu nebo jsme je vyprovodili před Tvář boží?
Důležité je vědět proč do kostela chodíme a co si odnášíme. Podle toho zda pochopíme, co nám je tam nabízeno, podle toho, kolik přijmeme, se stáváme lepšími nebo horšími křesťany, nejen lidmi.
(Nepřehlédněme, že špatné pochopení je zmetkem, který může ublížit.)
S kostelem je to stejné jako s Ježíšem. Řada lidí se setkala s Ježíšem a nerozuměla mu.
Ledaskdo může přijít do kostela a nemusí rozumět.

„Za koho lidé považují Nazaretského tesaře?“
„Jedni za Jana Baptistu, druzí za Eliáše, jiní za některého z proroků…“
Všichni byli přesvědčeni, že mají s hodnocením Ježíše pravdu. Přitom neuměli přemýšlet.
S představou, co kostel znamená, co nám je při bohoslužbě nabízeno a co tam máme dělat, je to podobné. 
Kostel nás myslet nenaučí. Kvůli tomu chodíme na bohoslužby, Slovo k nám mluví a my je potřebujeme promýšlet. 
To vyučování je ovšem zasazeno do jedinečné Hostiny přátel: „Vezměte, jezte a pijte“. Proto se můžeme v kostele cítit doma. (Skutečný domov přitahuje víc než hospoda nebo fotbalové hřiště.) Kuchař je skvělý, ale je pravdou, že atmosféru může kazit číšník nebo hosté. Na každém z nás záleží, jaká atmosféra v kostele je.

Připomenu, že „vyhnání z chrámu“ se odehrálo na „náměstí před kostelem“, v prostoru, kam měli přístup i pohané. Je dobré si prohlédnout plánek jeruzalémského chrámu.
(Pár podrobností jsem napsal v Poznámkách na 3. neděle postní 19. března 2006.)
Celá událost je velice překvapivou scénou, která nutně ukazuje na něco velice důležitého. To, že Bůh je ochotný se s námi bavit, setkávat se s námi a pouštět si nás do svého srdce, je skutečnost zajisté nadmíru krásná, ale také závažná. U Boha se smíme cítit jako doma, jen to neznamená, že si budeme dělat, co chceme. 
Život doma má svá pravidla. Přátelství má svá pravidla, stavění domu, zacházení s el. proudem, veřejná doprava… V ničem takovém si nemůžeme beztrestně dělat co chceme.
Text o vyhnání prodavačů je nabitý mnoha významy, od ústředního až po další detaily. 

Nechce se mi mnoho popisovat vnější událost. Anášovi synové vybírali poplatky od trhovců. Asi se ozvalo více „potrefených“: „Co si to dovoluješ?“ 
„Za provoz k chrámu odpovídáme my, jakým právem ty tady něco rušíš?“ „Jakým znamením dokážeš, že tohle smíš dělat?“ To není otázka, ale výpad. .
Jenže to je příklad pro kdekoho z nás, jak neumíme jednat a vést rozpravu. Místo toho útočíme: „Já jsem v právu“. Neklademe otázky, všechno víme a známe! „A ty (tesaři), buď ticho a vypadni nebo tě srovnáme.“
Rozčilená matka při spravedlivém kárání puberťáka zvedne hlas a ten zaútočí: „Co na mně řveš!“ Mnohokráte stejně jednají nedospělí jakéhokoliv věku.

Není Ježíšovou chybou, že rozhovor dopadl „jeden o voze a druhý o koze“.
„Zbořte tento chrám a ve třech dnech jej zase postavím!“ – Samozřejmě lidé okolo Ježíše nevěděli, že Ježíš bude zabit a vstane mrtvých, ale měli jednat jinak. Viděli nebo slyšeli o jeho znameních (zázracích). V každém případě ta věta ukazuje, že Ježíš je ochoten dokázat, že má ke svému jednání kompetence od Boha. Židé se přece odmala v náboženství učili o provokativním jednání proroků i jejich znameních (například Eliáše, například souboj s Bálovými proroky).
Chtějte po mně nějaké znamení, jsem ochoten se vám jako prorok legitimovat.
Ti lidé mohli říci, nemusíme bourat chrám, ale uzdrav tady toho nemocného. Ježíš by to udělal. A byl by to doklad, že je poslán Bohem a že má větší pravomoci než chrámová policie a vrchní velekněz.
Apoštolové sice od Ježíše o smrti a vzkříšení Mesiáše slyšeli několikráte, ale nechtěli tomu za žádnou cenu rozumět.
Dopřejme si k dnešnímu úryvku poslední verše kapitoly: Když byl v Jeruzalémě o velikonočních svátcích, mnozí uvěřili v jeho jméno, protože viděli znamení, která činil. Ježíš jim však nesvěřoval, kdo je, poněvadž všechny lidi znal; nepotřeboval, aby mu někdo o něm říkal svůj soud. Sám dobře věděl, co je v člověku.

Druhý smysl výroku: „Zbořte tento chrám a ve třech dnech jej zase postavím!“, je určen nám. Jenže i my jsme „už dost chytří“. Většinou jsme přesvědčení, že víme, proč byl Ježíš ukřižován: „Přece, aby nám mohly být odpuštěny naše hříchy“.
Nezarazí nás děs této věty. Nevadí nám, že v tomto případě by byl Hospodin krutý jako pohanské božstvo, kterému je třeba například obětovat lidské oběti, aby mohlo druhý den vyjít slunce. Životodárné Slunce!
Kněží a vládcové vždy obětují božstvu syny (třeba ve válce) a dcery poddaných. Děti těch druhých, ne svoje.
Nejsme jim podobní? Proč neřekneme: „Bože, neobětuj svého syna. Toho mám tak rád, že raději zemřu sám. Nemohu přijmout, aby zemřel místo mě.“
Místo toho raději ubezpečujeme Boha, jak jej nadevšechno milujeme. Rádi při každé mši obětujeme Otci: „Tělo a krev a utrpení našeho milovného Pána Ježíše Krista na odpuštění našich hříchů a celého světa“. Neboť víme, jak milá je Otci oběť jeho Syna. A ještě Boha přemlouváme, aby se smiloval nad dušemi v očistci, které toho nejvíce potřebují. Jsme ochotni za ně ztratit i nějakou tu modlitbičku, abychom měli nějakou zásluhu. Případně měli v záloze někoho, kdo nás bude vysvobozovat, kdybychom se dostali do podobné bryndy. Což se nám ale nestane, neboť se nekamarádíme s rouhači.
Jsme namyšleně přesvědčení, že dobře víme, proč byl Ježíš ukřižován. Proč bychom se měli namáhat nějakým čtením jeho slov? 

Nemálo lidí tenkráte (i „kostelových“) mělo svůj rychlý úsudek o Ježíši: „Je to zhýralec, posedlý, pomatenec, spolupracovník s peklem…“
Proti pomluvám není obrany. Ježíši zbyla poslední možnost. „Chci zachránit co nejvíce lidi. Ani moji nebližší mi úplně nevěří. Mnoho lidí mě pomlouvá. Nevěří, že se vzdalují od Boha a že jejich způsob zbožnosti je nebezpečný nejen jim, ale likviduje i nevinné. Nemám jinou možnost než abych se přestal skrývat před pronásledovateli a přestal se bránit. Není jiné možnosti než jim nechat volnou ruku. Až se na mě dopustí zločinu, snad uznají svou bídu a nechají se zachránit.
Snad pak uznají, že nejsem lump. Snad jim konečně dojde, že mně jde o ně, že mám rád je i Otce. Vždyť jsem se Otci nabídl, že mu přivedu ztracené ovce do jeho náruče. Nemám už jinou možnost, jak si lidi získat. Proto volím menší zlo (nebo větší dobro).“
Tím si Ježíš získal srdce mnohých, zamilovali si jej a konečně mu dávají za pravdu.
Ale krev jsme vyžadovali MY! Ne Bůh. 

„Bohu–žel, žádné znamení na vás neplatí, musíte napřed v tomto chrámu křičet: `Ukřižuj! Krev jeho na nás a naše děti!´ Dostanete rozum teprve až mně zabijete.“

Ježíš ale sdělil apoštolům ještě jednu závažnou věc: „Z toho krásného chrámu nezůstane kámen na kameni. Nebude to trest od Boha. Ale důsledek špatného a suverénního hospodaření lidí s přátelstvím Boha. Sami se připravíte o chrám, o tuto zemi, o ochranu Boha. (40 let – dostatečně dlouhou dobu – dostali zbožní lidé na to, aby dali Ježíši za pravdu. Pak byl chrám vypálen. 

Tenkrát nedali na Ježíšovo varování. Při náboženství sice učili své děti, jak proroci vícekráte přicházeli se zvláštním provokativním obrazným jednáním (když lidé nenaslouchali jejich slovům), ale sami „Ježíšovu vyčištění chrámu“ neporozuměli. Byli pyšně přesvědčeni, že jsou v pořádku a úchylný je nazaretský tesař.

My nejsme o moc lepší. Nedáme-li na rady Ježíše, můžeme i my přijít o své kostely, o vztah s Bohem, o svá manželství, porozumění s dětmi a rodiči, o přátele …
Dokonce o svobodu … Nebylo by to poprvé. 

Bylo by škoda, kdybychom přešli provokativní událost s „vyhnáním prodavačů“, jako něco, co se nás netýká. Nabízí nám to mnoho materiálu k přemýšlení…
Každý vztah – s lidmi i s Bohem – je pracný. Každý se může stát jedinečným klenotem – pokud na něm obě strany pracují, ale každý se také může rozsypat.
Ježíš přišel, aby naše vztahy nesly to nejlepší ovoce.
	33. neděle v mezidobí

	2020
33. neděle v mezidobí       Př 31:10–31       1 Sol 5:1–6       Mt 25:14–30       15. listopadu 2020

Každý pátek večer (při rodinném slavení soboty) slyšel Ježíš tátovo poděkování Bohu za to, jakou má manželku a jak skvělou mámu jejich kluk má.
To je výchova k úctě vůči ženám!
Proč my – ctitelé Svaté Rodiny – tento text čteme jen jednou za tři roky?
Následky jsou patrné, v naší církvi nemají dodneška ženy rovnoprávné postavení. 

Jan Kunčar byl tak laskavý a poslal vám poznámky z r. 2017.
Nejsem si jist, za mám ještě Poznámky dál psát. V minulých letech jsem se snažil o průvodcovskou službu biblickými texty. Mám obavu, že se už jen opakuji a něco k nim přidávám ze svého a tak se Poznámky blíží více kázaní – na to nemusí být nikdo zvědavý. …

V podobenství o talentech nám opět Ježíš vypráví o božím království, jak to v něm chodí. Jak mnoho k němu můžeme přispívat.

Hřivny a talenty (v řeckém originále je talent) vstoupily do naší řeči („má veliký talent“).
Talent bylo ohromné množství peněz.

Nakolik bychom si cenili život dítěte, vnoučka, nebo svého vlastního? 
Dostali jsme od Boha mnohem větší dary, než si uvědomujeme.
Ty dary máme k dobrému hospodaření. Bůh je dobrým Hospodářem.

Podnikání je rizikem.
Co není rizikem?
Partner, který s námi vstoupil do manželství, riskuje. Rodiče riskují, co z dětí vyroste.
Bůh stvořením lidí velice riskuje.

Kdyby ten s jedním talentem nebyl drzý, mohl dostat další příležitost. Ale ten, který nechce pracovat, je nepoužitelný.
„Když se nechce, je to horší než když se nemůže.“
„Kdo nechce pracovat, ať nejí.“ 

Vymlouvat se na druhého je zbabělé. Nespravedlivě očerňovat druhého, je podlé. Nasazovat dobrodinci „psí hlavu“ je, podle Ježíše, hříchem proti Duchu svatému.

Máme sklon k otupování naléhavosti Ježíšových slov.
V podobenství o svatbě syna, král o svých dřívějších přátelích říká: „Neokusí ze svatebního stolu.“ – My ale hned tvrdíme: „Bůh nás jen tak straší, abychom nehřešili. Nebojte se, peklo bude prázdné.“ 

Podobenství o družičkách Ježíšovi kazíme, když své posluchače falešně uklidňujeme sladkými řečmi: „Nebojte se, Pán Ježíš, by i těm děvčatům, kterým zhasly lampiónky, otevřel dveře a dal jim na talířek kus dortu.“
Podobně nebereme vážně výrok majitele o nepodnikateli, který byl nevděčný, líný a navýsost drzý.
Nemáme správné povědomí o božím milosrdenství, o boží spravedlnosti a o respektu Boha ke svobodě člověka.

Teď vyšly na světlo další ohavnosti o polských církevních hodnostářích. Sami se jich dopouštěli a kryli zločiny druhých. 
Velice se tím trápím – sám nejsem lepší než církev.
Nevynáším nad provinilci konečný soud. Dopřejme každému možnost obhajoby, ale nenadržujme ani jedné straně.
Zkoumejme sami sebe, komu jsme spíše nakloněni stranit. 

Nepřehlížejme dary, které jsme od Boha dostali.
Pátrejme po smyslu Ježíšových slov, že nám Bůh – pokud jsme dobrými hospodáři – rád přidá další dary.

Těm, kteří si stýskají, že dostali málo, můžeme ukázat, jak cenné dary od Boha obdrželi a co vše se s nimi dá podnikat. (Řada invalidů dosahuje podivuhodných výsledků.)
Sebelítost přináší jistou falešnou „sladkost“ – je jedním z nejmazanějších ďáblových pokušení.

Nepředepisujme Bohu, jak má jednat. Berme ho vážně, přijměme určité podmínky pro život v jeho království a respektujme pravidla k získání odpuštění a nápravy. Bůh nám velkoryse nabízí svou pomoc k nápravě zla, které jsme způsobili. Byli jsme u zla, máme být u nápravy. My se máme změnit. Za druhého můžeme umýt schody, nebo zaplatit pivo, ale žádný svatý nás nebude nahrazovat (suplovat) v manželství nebo v rodičovství. 

Někteří lidé si naivně myslí, že nás konečné setkání s Bohem zázračně promění k činění čistého dobra. To by nás Bůh mohl od počátku stvořit jako automaty na dobro. Copak se andělé nesetkávali s Bohem? A přece někteří odpadli. Jsme snad dokonalejší než andělé?

Opakuji:
Někteří lidé se stále vymlouvají na „dědičný hřích“ (moderní katolíci používají termín „prvotní hřích“). Kdyby četli Písmo, narazili by nejméně na Ez 18. kap., které něco takového rozhodně popírá.
(Překlad Pavlových slov o dědičném hříchu je posunem způsobeným naší nepřesnou a nebiblickou teologií.)
Každý jsme v situaci svobodné volby jako Adam a Eva.
Jistě, potomkům můžeme odkázat dědictví blahé nebo neblahé …
Proč nemluvíme o velikém dědictví přijatém od Abraháma, Mojžíše a Ježíše? Kdo z pokřtěných neobjevil Ježíše jako Strom života, velice se šidí. To jsou obrovské dary od Boha!

Katolická teologie tvrdí, že Ježíšova Matka byla – pro zásluhy svého Syna – uchráněna „dědičné viny“.
Kdyby se tohoto daru dostalo i nám – nemohl by Bůh zabránit hekatombám povražděných a sebe uchránit od žalu nad ukrutností světa a nad Ježíšovým umučením?
Na druhé straně se rozplýváme nad „šťastnou vinou“. Ti, co přinášejí Bohu oběť Ježíšovu, (chlubí se cizím peřím) se prý radují z Ježíšova utrpení. Esesáci donutili vězně nazývat hnůj dortem, jíst jej a předstírat, že jim chutná.

Karanténu koronaviru využíváme k třídění, k promýšlení, objevování podstatného a k novému plánování. Udělejme si tedy pořádek v našich možnostech a nemožnostech.
Co je a co není v našich silách?

Uvedu dva příklady ze života. První se bude týkat rodičovství a druhý manželství.
Děti rády poslouchají rozpravy rodičů. Představme si, že by slyšely, jak táta vypráví své manželce, kdy se mu vyplatila jeho síla … A kdy sílu naopak zneužil (třeba když někoho zmlátil nebo šikanoval).
Nebo by vyprávěl, jak objevil sexuální vzrušení a uspokojení … (bez moralizování). Přiznal by, po čem toužil …, a jakým zážitkem pro něj je, když se miluje se svou ženou. („Je to větší zážitek než sváteční jídlo, výhra ve sportovním klání, nové auto, nový objev v práci, závratný koncert …, štěstí z velikého obdarování …“)
K obojímu lze přidat biblické příběhy v obou podobách (zneužití i slavení).

Než jsem odešel do penze, každý rok jsem se věnoval přípravě snoubenců (co pěkného je čeká v manželství a jak zvládnout různá úskalí v soužití s nejbližším). Čtyři měsíce přijížděli i zdaleka každou neděli). Jedni manželé nám napsali první dopis před třemi roky, druhý letos.

Milý Václave, srdečně Tebe a Janu zdravíme,

navazuji volně na historickou komunikaci.

V neděli to bude 6 let (musel jsem to počítat dvakrát, jestli to je opravdu už tak dávno), co jsi nás oddával.

Minule (2017) jsem psal běžným tiskem, tučně k tomu doplňuji aktualizaci:
- - - - - - - -

Od té doby jsme stihli:
 –	téměř každý den si říct svatební slib – to pořád držíme
 –	téměř každý pátek poděkovat (nahlas a před Aničkou) Hospodinovi za manželku – to pořád držíme, zkoušel jsem děkovat i před dětma (Sára 4 roky, Adam 1,33 roku), ale bylo to jen párkrát, většinou to je jen ve dvou (já a žena)
 –	téměř každou středu si přečíst úryvky z Písma na neděli – v tom poslední půlrok dost pokulháváme, většinou pracuju středy z domu a večer pak padnem a na čtení si už neuděláme čas.
 –	přečíst spolu několik knih (naposledy „Škola malého stromu“) – ve společném čtení pokračujeme (naposledy od Váchy „Jízda v levém pruhu“)
 –	vyřešit několik sporů (nikoliv kompromisem, ale buď podle sudých a lichých týdnů nebo podle pravidla „jednou ty, jednou já“) – spory jsou, spíš je teď (bych řekl) řešíme podle manželáků tím okruhem sebevyjádření (vidím, myslím, cítím se, potřebuji, udělám). Hlavně se však držíme toho, aby slunce nezapadlo nad naším hněvem.
 –	radovat se z narození dcery Sáry (nar. 6. 8. 2016) – radovat se z narození syna Adama (25. 4. 2019) a na Vánoce 2020 by mělo přibýt další dítko.
 –	radovat se z toho, že můžeme přespávat na mlýně – na mlýně nás to těší pořád. Práce s reálnými výsledky nás naplňuje. Teď dokončuji s otčímem elektriku ve chlévě, pak nastoupí žena s pantátou a nahodí omítkou zdi a celý chlév vybílí.
 –	naplánovat si životní restart – za 20 let v květnu 2037 chceme vyrazit pěšky do Compostely – no, jo, už se nám to blíží. Já jsem si k tomuto datu naplánoval odchod do důchodu ve smyslu přechodu do druhé poloviny života (podle Rohrova „Pádu vzhůru“). Do té doby musím vybudovat nádobu a v druhé polovině jí budu plnit obsahem.
- - - - - - - -

K tomu bych přidal, že jsme za poslední 2 roky byly svědky mnoha rozchodů lidí (manželů) kolem nás. Chvílemi nás to dost vzalo. Jsme vděčný za to, že jsme byli 2018 na manželákách. Letos to zrušili, rádi bychom jeli za rok.

Píšu Ti takto v poklidu večera. Děti už spí. Mám je teď 5 dní (chtěl jsem napsat "na starosti", ale lépe by se hodilo "na radosti") jen já. Na jednu stranu to je náročné, na druhou to je nekončící zdroj žasnutí (jakože já žasnu). Jak jsme stvoření, jak jsou ty děti úžasný. Vnímavé. A i jak se lusknutím prstu celá situace změní do válečné vřavy.

Anička je tyto dny v klášteře v Kolíně na kontemplativních exerciciích. Trochu se zklidnit a usebrat. Já jsem se už přihlásil na týdenní ignaciánské exercicie do Tuchoměřic, tak to bude pro mě něco nového a přemýšlím nad otázkou (otázkami), se kterými tam pojedu.

Když to půjde, rádi bychom se někdy na podzim za Tebou a Janou zastavili.

Zdraví J + A

K podobnému budování rodiny nepotřebujeme nic víc, než dobrou vůli.
Byl jsem překvapen, když chlapi na Manželských setkáních prohlásili, že MS jsou polepšovnou pro chlapy. Proč se vymlouvat nebo se litovat? Nespočetná řada evropských měst byla po světových válkách v úplných rozvalinách, a přesto byla obnovena vůlí přeživších k většímu bohatství než před válkou.

Bůh s námi dobrou vůli má. My si ji máme pěstovat.
„Každému, kdo pracuje, bude dáno a vrchovatě přidáno.“

	2017
33. neděle v mezidobí       Př 31:10–31       1 Sol 5:1–6       Mt 25:14–30       19. listopadu 2017

Před dvěma týdny jsme mluvili o „očistci“. Jeden z vás, kamarád, mě žádal, abych to ještě osvětlil. 

K čemu jste během týdne došli v promýšlení co je „olejem“ z podobenství o hloupých družičkách?
(Zapomněl jsem připomenout, že družičky se drze domáhaly vpuštění na svatbu. Kdyby prosily, ženich by je zřejmě přijal.)

V letošním liturgickém roce jsme prošli 50 vyučovacími lekcemi – co vše jsme objevili.
Zbývají nám poslední dvě vyučovací lekce.
V dnešní si máme promyslet své hospodaření s hřivnami.
Bůh nás má rád „jen tak“, bez naší zásluhy.
Židovská moudrost říká: „Moudrý je ten, kdo ví, že jeho cena nespočívá v jeho výkonu, ale v pozornosti, kterou nám Bůh projevuje.“
A přesto také platí, že Bůh oceňuje vše dobré z našeho života jako nikdo jiný. Nejsme jenom příjemci, jenom obdarovaní, ale také se učíme dávat. Objevujeme radost ze své „práce“, ze svého díla a podílu na dotváření světa a své osobnosti.

Je užitečné si přečíst podobenství o jedné hřivně Lukáše, doplňují se.

Hřivna obnášela hodnotu snad 30 000 pracovních dnů. Přepočítejme si to na svůj plat. 
O této závratné sumě ale podobenství mluví jako o „málu“ – vzhledem k darům na věčnosti.

Má Bůh právo od nás vyžadovat dobré hospodaření s tím, čím nás do života vybavil a čím nás obdarovává?
(Mají rodiče právo očekávat, že si jejich děti osvojí lásku, kterou od rodičů zažili?)

Ježíš v podobenství u Matouše ukazuje, že Bůh nám dává dary podle toho, s kolika dary umíme pracovat. (Závidět druhému jeho dary je nepřístojné. 
Využíváme-li svá obdarování, můžeme poprosit o další dary).

Dříve býval často starostou nejlepší hospodář nebo podnikatel. V Lukášově podobenství o hřivnách je úspěšným pracantům svěřena správa měst …
Podobenství samozřejmě míří k popisu budování božího království.

Všímáme si boží štědrosti. Na nás je, jak s božím obdarováním zacházíme. 

Pro život dětí božích je jednou ze základních hodnot „charakter“. V Písmu je opisován jinak, nejčastěji jako spravedlnost. Samozřejmě, že při následování Ježíše je spravedlnost předpokládána. 

Dostalo se nám cti – dotvářet s Tvůrcem tuto zemi. 

Z božího vyučování jsme se dozvěděli, že pozemský život nám je přípravou na království nebeské.
V podobenství o nepoctivém správci Ježíš říká: „Učiňte si přítele z pomíjivého majetku, aby až pomine, vás přijali do příbytků věčných.“ (Lk 16:9) 

Objevíme něco dalšího z podobenství o hřivnách?

Znovu vyslovme, jaké hřivny jsme od Boha velkoryse dostali. Napišme si je.

Kdo o nich neví, je nespravedlivý k Bohu, je vlastní vinou zakrslý, zmrzačený. 
Naše generace byla ještě vedena k tomu, „abychom si o sobě mnoho nemysleli“.

Bůh (i skrze Ježíše) nás učí, co znamená: „jako v nebi, tak i na zemi“ (Srov. Mt 6:10). 

Za týden slavíme Slavnost Krista Krále. Bůh nám ukazuje, že jsme z jeho – královského rodu.
Jako máme pracovní porady v zaměstnání nebo před přípravou nějaké pracnější akce nebo oslavy, tak podobně se v rodině připravujeme na slavení velkých svátků nebo význačných rodinných událostí.
Při duchovních „setkání chlapů“ pracujeme ve skupinkách okolo osmi chlapech. Muži spolu stráví několik dnů nasloucháním, otevírají se navzájem, hledáním další duchovní cesty, něco spolu prožijí. Někdy ve skupince postupně každému chlapovi říkáme, čím nás obohatil, co na něm vidíme pěkného … (Nevím o nikom z 1200 chlapů, kdo by si takový zážitek nepochvaloval. Učíme se, co židokřesťanská kultura obnáší.)

Navrhuji uspořádat příští neděli rodinné setkání podobným způsobem: nejprve manžel řekne manželce jakým bohatstvím je pro něj a pro rodinu, čím vším slouží členům rodiny a poděkuje jí. 
Pak pokračují děti.
Potom stejným způsobem manželka ocení svého manžela a děti tátu. Poděkujme mu za konkrétní péči …
Pak postupně každému dítěti řekněme, jakým bohatstvím pro nás je a čím přispívá rodině.
Tím vším si znovu uvědomíme, co to znamená být obrazem božím pro druhé. Boží království se vytváří službou druhým.
Nakonec rodinného setkání můžeme třeba připojit slova každodenní ranní modlitby židů. 
Celý týden se pak můžeme hřát bohatstvím, které ve svých nejbližších máme.
S tímto pokladem můžeme vstoupit do Adventu.
(Na první adventní neděli si uděláme rodinnou poradu s prosbou, aby nám druzí poradili jednu věc, kterou v rodinném soužití máme změnit.)

Druhým úkolem (z podobenství o hřivnách) je přemýšlení, v jaké míře s hřivnami pracujeme.
Vše dobré co konáme, co dobrého jsme si osvojili, má význam pro království boží a je přípravou na soužití s Bohem a nebešťany. Poctivost a pečlivost v práci má další hodnotu. Kdo si tyto hodnoty osvojil, má předpoklad, že bude stejně poctivě a pečlivě hospodařit se slovem božím.

Někdo raději vyhledává všelijaká proroctví a zjevení, jakoby neznal ani text z druhého čtení: 1 Sol 5:1–6.

Ježíšova matka každou sobotu od svého manžela slyšela chválu dobré manželky. Apoštolové také každý týden děkovali za své manželky. Škoda, že jsme tímto krásným bohatstvím neobdarovávali své ženy. Ale můžeme si to zavést. Auto, mobil nebo počítač jsme také nepoužívali odvždy.

Jak hospodaříme například s Modlitbou Páně? Někdo se nedostal dál než jen k pouhému opakování slov z evangelia, neobjevil, že je to především návod k promýšlení důležitých témat pro život Ježíšova učedníka.
Někteří nevědí, že v prvních staletích při slavení Večeře Páně předsedající volně dobrořečili – pochopitelně podle určitého schématu. V dějinách křesťanství tak vzniklo velké množství eucharistických modliteb. Dnes někteří katolíci prosazují tridentskou latinskou mši. 

Špatný služebník byl drzý a tvrdil o svém pánu něco, co není pravda. Takový je nepoužitelný pro nebeské království, nemá charakter.

	2014
33. neděle v mezidobí       Př 31:10–13. 19–20. 30–31       1 Sol 5:1–6       Mt 25:14–30       16. listopadu 2014

První čtení: chvála ženy moudré, odvážné a podnikavé. …
(„Dobře si vyber nevěstu/ženicha a sám nebuď jako hloupé družičky“, říkáme dětem.)

Zeptáme-li se kostelových lidí, co je boží království, o co prosí slovy: „přijď tvé království“, někteří se cítí zaskočeni. Někteří tvrdí, že Ježíš nevysvětlil, co boží království je.
Ježíš nepoužívá definice ani dogmata, ale na podobenstvích – modelech – ukazuje, co vše boží království obnáší. 

Bůh nám svěřil život a mnoho bohatství – včetně druhých lidí.
Obdarovává nás podle našich schopností.
(V naší kultuře si sami vybíráme životního partnera podle určitých měřítek.)
Nerozvádějí se jen lidé s malým obdarováním a nízkým vzděláním.
Pedagogové pracující s lidmi s postižením mi potvrdili, že to jsou lidé vážící si života; nepotřebují žádné adrenalinové akce. Říkají, že je tito svěřenci obdarovávají mnohem víc, než my zdraví.

Podobenství u Matouše a u Lukáše se doplňují. U Lukáše všichni dostali jednu hřivnu.
(Hřivna měla 9 000 římských denárů, denár byl denní mzdou dělníka.)

Dáme-li si obě podobenství dohromady, vidíme, že to tak v životě chodí. Někdo dostal „pět hřiven“ a z každé získal třeba 10 hřiven. Někdo ze stejného obdarování získá méně.

„Dobrý služebníku, nad málem jsi byl věrný, nad mnohým tě ustanovím. Málo jsi spravoval věrně, mnoho ti svěřím, pojď se radovat se svým pánem.“
„V Lukášovi“ je úspěšným zaměstnancům v nebeském království svěřeno hospodařeni s mnohem větším bohatstvím – budeš spravovat tolik měst, podle toho, kolik hřiven jsi vyzískal.

Někdo je nadaný na matematiku, jiný pro hudbu. Někdo má šikovné ruce, jiný umí organizovat …
Kdo je pohodlný nebo nepečlivý v životě, ať si nenamlouvá, že umí dobře pracovat s Biblí.
Naučím-li se dobře hospodařit se svými dary, umím-li pečlivě číst a naslouchat matematice, češtině, mistrovi v učilišti, manželce, dítěti – mám ulehčenou cestu k pečlivému naslouchání a práci s Božím slovem.
 –	Suverén, který nenechá druhého ani domluvit a už „ví“, že má správnou odpověď,
 –	lajdák, který poslouchá „napůl ucha“,
 –	lenoch nebo zbabělec, který se neptá,
 –	ten, který se bojí riskovat,
– ti všichni mnoho pro boží království nedosáhnou.
Podle míry jak pochopím boží slova a jak budu odvážný, pilný a důsledný, podle toho ponesu užitek pro boží království i pro sebe.

Někdo má rozum v pořádku, umí číst a psát, ale do Písma moc nekouká, má nos víc zabořený do novin.
Někdo čte Blesk, někdo Respekt. Jiný čte zprávy BBC, jiný sleduje ruské zdroje. To je riziko každého a také jeho odpovědnost. 

„U Lukáše“ dostává každý jednu hřivnu.
Co je naší základní výbavou?
Dosaďme si tam rozum.
Nebo evangelium.
Co z této hřivny vytěžíme?

Náš rozum je osvěcován boží moudrostí. Písmo nás učí správně myslet.
Svou zbožnost si máme pěstovat božím zjevením.
Jako příklad opět uvedu příčiny tragedií 20. století. Církev místo aby reagovala na znamení doby a vedla společnost dopředu a byla předvojem, brzdila vzadu. Měla pro lidi zakonzervovaná dogmata, katechismus, zpovědní zrcadlo a knížku modliteb. Na vše připravené odpovědi. II. vatikánský koncil měl přijít o 100 let dříve.
Místo naslouchání Písmu hierarchická církev věnovala příliš veliký důraz na politiku. Získat zpět a uhájit moc. Ale Ježíš, apoštolové, první církev žádnou politickou moc neměli.
„Těm, kteří Ježíše přijali a věří v jeho jméno, dal moc stát se Božími dětmi.“ (J 1:12)
Petr (s Janem) řekl chromému: „Stříbro ani zlato nemám, ale co mám, to ti dám: ve jménu Ježíše Krista Nazaretského vstaň a choď!“ (Skt 3. kap.)

Stejní lidé čtou stejné Písmo. Ne každý z něj vyčte a přijme stejně.
V první třídě jsme se nad slabikářem učili technologii čtení. Učili jsme se „číst“, porozumět řeči matematiky. Později jsme se učili porozumět různým literárním druhům. Desítkové, dvojkové a další soustavy v matematice.
Skočí-li někdo po hlavě ke čtení Bible, může všelijak dopadnout.
Někdo si vybral alegorický smysl, jiný v Písmu hledá záznamy o mimozemské civilizaci, atd. 

Jak pečlivě budu tady na zemi číst Bibli a kolik vytěžím pro Ježíšovo království, natolik získám blaženosti v nebeském království.

V obou podobenstvích o hřivnách (u Mt i u Lk) služebník s jednou hřivnou vrací hřivnu nedotčenou. Nikoho neokradl, peníze nezpronevěřil – nedopustil se hříchu. A přesto mu bude odebráno to, co dostal.
Není pravda, že Bůh je tvrdým Pánem! Ale jsme odpovědní za to, co dostáváme. Nedostali jsme bohatství jen pro sebe. A bohatství je to obrovské.
Abych byl něco platný druhým, abych byl přínosem nebešťanům, nestačí, abych nekradl, nevraždil a nezáviděl. Ani ve škole nestačí jednička z chování (když z ostatních předmětů neprospívám), abych postoupil do vyšší třídy. 

„Špatný dělníku (zaměstnanče, služebníku), nepracoval jsi. A ještě jsi drzý. Tvrdíš, že jsem ras na lidi.“
To jsme opět u hříchu proti Duchu svatému. Lidé v ráji se nejen vymlouvají jeden na druhého, ale obviňují Boha.
Ježíšovi nepřátelé si vymýšleli pomluvy, podkládali Ježíšovi zlé úmysly (je děvkař, alkoholik, bezbožník, posedlý, spolupracuje s ďáblem …).

„Vezměte mu tu hřivnu a vyhoďte ho do temnot.“

Někomu se to zdá tvrdé. Bůh nemá zapotřebí někoho trestat – každý svého štěstí strůjcem. 

Máme velikou odpovědnost za to, jak myslíme, co říkáme, ke komu se přikláníme, na čí straně jsme.
Jaké si vybíráme kamarády, přátele, knihy, informace, koho kde volíme.
Kam směřujeme své děti, jaký jim dáváme příklad. To vše má veliký dopad.
V „Lukášově podobenství“ je navíc děsivá věta o nenávisti služebníků vůči králi …
Kolik vytěžíme z evangelia?
Evropané 1. pol. 20. stol. byli téměř všichni pokřtění. Miliony katolíků se vroucně modlili „Křížovou cestu“…
Kolik vyčetli z evangelia? Nevšimli si, že v 3 milionech Poláků, 6 milionech Židů a desítkách dalších milionů zavražděných se opakuje vražda bohočlověka?
20. století bylo nejkrvavější. Jaké bude 21. století? 

Všimněme si, jak od podobenství o rozsévači, přes družičky na svatbě, až k podobenství o hřivnách, přibývá informací o Božím království.

Někteří zbabělí zápecníci snižují podíl disidentů na převratu r. 1989. (Sebe naopak vyvyšují.)
Někteří církevní zápecníci snižují podíl církevního disentu. Tvrdí: „Svatá Anežka nám dala svobodu.“
Tvrdím, že jsme dostali svobodu od Boha téměř zadarmo. Sv. Anežku mám velice rád.
Ale v podobenství o nespravedlivém soudci čteme: „Boha stačí poprosit jen jednou. Ale najde Syn člověka dost lidí, kteří s ním dokážou spolupracovat?“
Náš podíl na životě a soužití je oproti Bohu malý, ale je nezbytný. Chybí-li, můžeme prosit jak chceme, a nedostane se nám. Tak vyučuje evangelium. 

Před týdnem jsem říkal: „Jak se pozná, kdo je jako moudrá a kdo je jako hloupá družička?“
Moudrý se doma k evangeliu bude vracet.

Komu řekne Ježíš: „Správně, služebníku dobrý a věrný. Málo jsi spravoval věrně, mnoho si ti svěřím. Pojď se radovat se svým Pánem.“?

Moudrý je ten, který si teď hlasitě, před Bohem celou větou odpoví.

	2014 (Dodatek k poznámkám)
Dodatek k Poznámkám 33. neděle v mezidobí       Luk 19:11–28       16. listopadu 2014

Řecký text evangelia Mt uvádí podobenství o talentech, Lk podobenství o mině.
V českých biblických překladech se povětšinou v obou případech mluví o hřivnách. 
Někomu by se zdálo zbytečné sumy přepočítávat, ale sami uvidíte, jak má Ježíš vše promyšlené.

U Lk je uveden důvod, proč majitel hospodářství pronajímá svůj majetek (podobenství jsou braná z běžného života, jsou posluchačům srozumitelná). Aby se mohli noví vládci přemožených krajů ujmout vlády, museli jet do Říma, aby je císař, jako své vazaly, potvrdil. 
Pachtýř se snažil získat co největší užitek z pronajatého majetku. Správci se tolik nesnažili (my známe těžkopádné hospodaření státních podniků a úřadů).
Ježíš toto podobenství vyprávěl zřejmě u Jericha (cestou „do Jeruzaléma“). V Jerichu si Archelaos postavil palác a vybudoval vodovod. (Ježíš buduje jiné království, s pramenem vody živé.)
Ježíš se také vydal na cestu a my máme hospodařit s tím, co nám svěřil.

Po talentech druhých závistivě pokukujeme.
Ale je zvláštní, že největší dary přehlížíme a mnoho si jich nevážíme. Je to tím, že se s nimi setkáváme doma v kuchyni, na ulici, v zaměstnání …?
Apoštol Pavel, když vypočítává skvělé dary Ducha, nakonec poví, který dar je největší … (Srov. 1 Kor 12:27n)
Ježíšovi nikdo nemusel nic o lidech vykládat, byl víc než jen dobrý pozorovatel.
Je možné, že proto v Lk podobenství o služebnících, kteří mají hospodařit se svěřeným bohatstvím, použil minu, která sice nebyla lákavou horentní mincí, ale neměla zanedbatelnou hodnotu?
Kdo s ní dobře hospodaří, bude překvapen, jak nesmírné bohatství získá.

Podobenství vždy směřuje výš, na známém, na modelu, učí, jak to chodí v božím království. (Učedníci jsou povoláni ke zvláštní službě navíc – ale mají výhodu, že víc vědí.)
Zaměstnanci (služebníci) božího království překvapivě – oproti všem pravidlům v civilním zaměstnání – neodvádějí díl výnosu z pronajatého majetku majiteli, naopak ještě nesmírně mnoho získávají. 
Tak mohou někdy jednat bohatí rodiče. Bůh tak jedná vždy (nic tak rád nedělá, jako rozdává; jeho bohatství je nevyčerpatelné).
Kdo objeví krásu tváře Hospodina a jeho moudrost, nevymění ji za žádné jiné náboženství.

Co jste si za minu dosadili?
Evangelium, Bibli, svobodu, moudrost …?
Stále si myslím, že tam na prvním místě patří rozum. Tím se řídíme.
Rozumem rozpoznáváme co je moudré.
Znovu řeknu, koho nasměrovali rodiče správným směrem, ten si lehčeji vybírá správné vzory. Ježíš nás upozorňuje na pár důležitých kriterií: „Podle ovoce se pozná strom. …“
Vžijeme-li se do odpůrců Ježíše, proroků a dalších velkých osobností, vidíme v jejich tvrzeních logiku, ale pokřivenou. Není pravdu, že každý má svou pravdu. Je jen jedna Pravda. Chceme ji poznávat. Nikdo ji nevlastníme, toliko se k ní blížíme.

Ježíš nám nabízí umění přemýšlet a rozeznávat. 

M. Gándhí říká: „Pravda je to, co mě činí lepším.“

Že se pravdě bráníme někdy „zuby nehty“, dobře známe. Stačí, aby se nám, mužským nechtělo do nějaké práce a umíme vymyslet tisíc inteligentních výmluv. Máme-li z něčeho strach, také si umíme zdůvodnit, proč se do něčeho riskantního nepustit.
Z psychologie víme, že se vytěsněné věci ukládají do podvědomí a to nás pak ovlivňuje a tlačí nesprávným směrem.

M. Z. teď v Rusku hloupě mluvil, mj. o sankcích proti Rusku tvrdil, že přinesou ztrátu na obou stranách.
Ježíš říká, že ten, kdo pro boží království ztratí třeba i život, získá mnohem víc. 

Jak to, že dva lidé čtou stejný text Písma a každý z něj udělá jiný závěr? Vzdělaný Kaifáš a rybář Petr, původně jen se základním náboženským vzděláním (ne zanedbatelným)?
Je chyba v textu?
Mohl bych uvádět další příklady. Petr si vybral za Učitele Ježíše. Bylo to náročné vyučování. Někteří učedníci dobře začali a pak Ježíšovu důslednost v myšlení a závratnost jeho nauky nemohli unést a odešli.

Hodnota rozumu byla v církvi po staletí snižována. Záměrně? Tak činí vládci světa. Ježíš nikoliv. Rozum – poučený a osvícený božím vyučováním a boží moudrostí – nám pomůže rozpoznat spravedlnost, pravý soucit od falešného, pomůže nám k rozhodnutí, kterému přikázání nebo nařízení vrchnosti máme dát přednost, aby naše rozhodnutí sloužilo životu. Rozum nám pomůže rozpoznat zamilovanost od lásky, rozlišit pokušení od ďábla (který k nám mluví často slovy Písma) od nabídnuté ruky boží.
Bez rozumu neudržíme svobodu, nepřemůžeme strach, nerozpoznáme pravou zbožnost od falešné. Bez rozumu neporozumíme Bohu a – třeba v dobré vůli – budeme kazit jeho plány i jeho dílo.

Rozum nám pomůže rozpoznat pravého Mesiáše od lžimesiáše. (Nevšiml jsem si, že by se o tom někde mluvilo.)
Hodujeme a pijeme a nevidíme příčiny ukrajinské války. 
Jak bychom mohli rozpoznat Antikrista? Dosud jsme jeho jednání poznali pozdě, až na strašných hromadách mrtvol.

V náboženském životě jsme se zřekli používání rozumu. 
A myslíme si, že to nahradíme svou zbožností.

Církev žehná kdeco, ale nevyučuje moudrosti Boží. 
Nenabídne nám ani pečlivý překlad Písma a my se těžko pracně dostáváme k významu jeho slov.

Proč neděláme to, co nám Ježíš svěřil jako prvořadý úkol? Co jsme udělali s evangeliem? Kdo se mu věnuje? Kolik ta darovaná mina v naší správě nese?

Kdo by si denně kupoval úryvek z evangelia jako si každý den nebo týden kupujeme noviny?

Mám pro Vás dobrou nabídku. Milý kolega Josef Kordík, farář v Železnici u Jičína (čtvrt století byl vězeňským kaplanem ve Valdicích), signatář Charty 77, jeden z nepoctivějších lidí jaké znám, posílá každou neděli nahrávku svých nedělních kázání. Kdo máte zájem, požádejte ho na adr.: fara.zeleznice@centrum.cz a on Vás zařadí do svého seznamu a bude Vám kázání posílat.
Řekněte mi, který biskup tak poctivě vysvětluje Písmo jako železnický farář?

Dobrý služebníku, raduj se se svým Pánem, tvoje práce přispěla k největšímu dílu na světě!

	2011 (O Večeři Páně IX. – Ježíš nám nabízí záchranu)
Poznámky k neděli       13. listopadu 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

IX.  JEŽÍŠ NÁM NABÍZÍ ZÁCHRANU

„To je chléb, který se pro vás vydává, krev, která se pro vás vylévá …“ Srov. Lk 22:19–20
Josef Zvěřina nás učil: „Ježíš se vydal nejen za nás, ale také „pro nás“.
Vzal si za úkol nás přivést do domu otcovského, do náruče Boží.
Vydává se kvůli nám, pro nás, abychom nehynuli.
Vydává se i pro svého Otce, aby se Otec mohl radovat z našeho návratu (jako otec marnotratného syna).
Vydává se dokonce i kvůli sobě, neboť neutíká od úkolu, který si předsevzal.

Jak a čím nás Ježíš zachránil? To je samozřejmě veliké téma, které zde celé nemohu a ani nemíním postihnout. Ale chci položit některé otázky, abychom přemýšleli o Bohu a velikosti jeho lásky a vyjeli ze zajetých kolejí svého strnulého a neživého myšlení.

Všichni víme, že jsme se kdysi odcizili Bohu, sami sobě a jeden druhému. Táhne se to od Adama.
Svým potomkům můžeme odkázat různé dědictví, bohatství nebo dluhy. Můžeme dětem život ulehčit nebo ztížit.
Narodili jsme se do porušeného světa. Potkali jste někoho, kdo by řekl: „Mně nic neschází, jsem milován Bohem, každý se mnou jedná uctivě a s ochotou, až je to jednotvárné?“

Mluvit o dědičném hříchu je nepřesné (osobní rozhodnutí činí chybu hříchem) a zavání kolektivní vinou…
Je rozdíl mezi dědičností a dědictvím (dědičnost byla objevena až v 18. století).
Můžeme druhým odkázat různé dědictví, dobré nebo zlé, hodnoty nebo zatížení a dluhy.
Mělo by se mluvit raději o dědictví po Adamovi.
Ale také máme mluvit o dědictví Abrahámově, Mojžíšově a Ježíšově. 
To je výhra! To je ulehčený život. To je nová hojnost a nová úroveň.

Ježíš nás přišel uzdravit a osvobodit z odcizenosti a strachu.
Když mu vytýkali zájem o hříšníky, namítal: „Mohu s nimi jednat jinak než Bůh“? A vyprávěl podobenství o ztracené ovci, o roztrženém náhrdelníku a o tátovi dvou synů (marnotratného a otráveného).
Ježíš nás přišel chránit, pomáhat a zachránit. Celým svým životem. Ne pouze smrtí. To bychom snížili jeho krásné dílo. Zachraňuje nás vším, co vykonal. Přivádí nás k Otci každou svou radou, pomocí, příkladem. Každé jeho slovo je životadárné; to, jak jednal s hříšníky, hrál si s dětmi, dotýkal se nemocných, všechna jeho podobenství, uzdravování, kříšení z mrtvých, odpouštění hříchů, jeho statečnost, svoboda …, to vše má uzdravující a životadárný účinek.
Ježíš nás chce dovést k důvěřování Otci.
(Když se náš táta po válce vrátil z koncentračního tábora, naše nejstarší sestra (tenkrát jí bylo pět let, my ostatní jsme se narodili až po válce) se ho bála – byl hubený, zarostlý a sestra zapomněla jeho podobu. Maminka naši sestru „ochočovala“, aby se nebála, až sestra jednou konečně vlezla tatínkovi na klín.)
Ježíš nás chce ochočit, ukazuje nám milováníhodného Otce.

Proč my si z nepochopitelného důvodu ponecháváme představu svévolného, uraženého Boha?
Stále omíláme staletou představu našich dávných předků, kteří kdysi na otázku o vykoupení přišli s teorií zadostiučiní.
Usuzovali podle jednání středověkých „křesťanských“ vládců, velkých i malých. Měli za to, že jsme svými hříchy Boha urazili. Jestli nevolník urazil šlechtice, sedřeli z něj kůži. 
Pokud šlechtic urazil šlechtice, mohlo urážku smazat jen zadostiučinění. Soubojem – buď do první krve nebo až na smrt.
Podle tehdejších přetrvávajících pohanských souřadnic o stavech společnosti byl rozdíl, zda byl uražen žebrák nebo král. 
Středověká teorie o zadostiučinění tvrdila, urážka Boha je tak veliká, že ji nemůže odčinit, usmířit, zadostiučinit žádný člověk, jen někdo, kdo je víc než jen člověk. Krví!

Ale Ježíš neříká, Bůh je uražen a je třeba usmířit Boží hněv. (Zuřivě štěkající pes nás nemůže urazit.) Bůh se neuráží. Ježíš nepřišel smířit Boha s námi, ale nás s Bohem. 
To my jsme se urazili, my trucujeme a nechceme domů.

Abychom dobře porozuměli, proč se nechá Ježíš ukřižovat, musíme nejprve pečlivě projít Ježíšova slova v evangeliích. 
Až pak můžeme správně porozumět kazatelským obrazům apoštola Pavla, kterými se snaží ukázat význam Ježíšovy smrti. Nepoučení se dostanou do slepé uličky, citují-li doslovně jen Pavlova slova nebo slova starozákonních proroků. 

Samozřejmě, že nepopírám Pavlovy obrazy o vykoupení. Ale vadí mně, jak ta slova lacině opakujeme – aniž jim rozumíme a nepromyšlenými tvrzeními stavíme Boha do nevábného světla.

Jak může někdo vzít na sebe vinu druhého? Třeba vinu esesáků, kteří v Osvětimi házeli kojence do ohně?
Představte si, že bych opilý sedl za volant a zabil člověka.
Hodný ministrant, aby zabránil ostudě faráře, by řekl: „Řídil jsem já“.
Budete-li vědět pravdu, odsoudíte nevinného?

My ovšem klidně tvrdíme: „Ježíš zemřel za naše hříchy, aby nám mohlo být odpuštěno. Boží spravedlnost to vyžadovala.“

Představme si, že se táta věnuje svým dvěma synům a vede je k učení. V den vysvědčení jeden syn přinese vyznamenání, ale druhý propadá. Táta odepne řemen a chce potrestat lajdáka. Ale hodný syn řekne: „Otče, potrestej mě“. Znáte tátu, který by ztrestal nevinného? (Bohužel, já ano, ale Bůh to není.)

K falešným představám o boží spravedlnosti nás také tlačí pohanské představy o dvou základních principech dobra a zla a jejich rovnováze. 

Nevzdělaná lidová zbožnost si představuje slova proroků jako ortel. („Co se má stát, se stane!“) Nejsme muslimové, abychom věřili v osud. V řeckých (pohanských) tragediích nelze zabránit věštbě, např.: „Syn zavraždí otce“. A ať děláte, co děláte, k otcovraždě dojde.

Proroctví je výzvou k obrácení, varováním před katastrofou. Mnoho lidí se myslí, že proroctví jsou vyřčením osudu, věštbou.
Proroci jsou posláni k pomoci, vzpomeňme na kázání Jonáše – a Ninive je zachováno.
Předvídá-li Bůh dopředu, kam se řítíme, neznamená to, že nás řídí jako loutky. 

Nevzdělaní lidé slyší o naplnění Písma proroků, o smrti Mesiáše a mají představu, že Bůh napsal scénář, rozdělil role a každá postava dramatu se musí přesně držet litery textu.
Lidová víra je přesvědčena, že ukřižování Ježíše byl Boží nápad a Boží přání.

Potřebujeme se naučit rozlišovat Boží přání a Boží dopuštění.
(Ježíš proti lidové zbožnosti velice vystupoval. Lidová zbožnost, nepoučená Písmem, má své představy o tom, kdo je a kdo není zbožný. Srážka s ní stála Ježíše život.) 

Až příliš se mluví o spravedlnosti Boží a zapomíná se na milosrdenství Boží.
Copak Bůh je svázán mechanismem strohé spravedlnosti? Copak se hřích dá spravit hříchem?
Těm, co poukazují na nutnost Ježíšovy smrti z důvodu spravedlnosti, stačí položit otázku: „Bylo by jednání Otce vůči Ježíši spravedlivé, kdyby vyžadoval Ježíšovu popravu“?

Už u Ezechiela přece Hospodin říká, nikdo nebude pykat za druhého: „Zemře ta duše, která hřeší.“ (Ez 18:4b) 
Kdo vyžadoval Ježíšovu smrt Bůh nebo lidé?

Bůh je svobodný, není pohanským králem nebo božstvem spoutaným „nedokonalým – lidským pojetím spravedlnosti“.
Vzpomeňme, jak krále Darvaješe (který svého přítele Daniela nechal uvrhnout do lví jámy) vydírali hnusní dvořané: „I král musí poslechnout nezrušitelné zákony Médů a Peršanů, protože právo je nad králem“. (Srov. Da 6. kap.)
Podobný princip vládne na pohanském dvoře v knize Ester, např.: „… spis napsaný jednou královým jménem a zapečetěný královým prstenem nelze vzít zpět.“ (Est 8:8b)
Bůh není svévolný diktátor, nedělá si „co chce“. Dodržuje pravidla, ale nad spravedlností je jeho milosrdenství. 
To jen zákoníci prostí Ducha si takové jednání nedovedou představit a unést (nemají srdce).

Bůh je velkorysý, stále nás dotuje.
Kain zabil Ábela, a Bůh nevyžadoval trest pro Kaina: „Jedna mrtvola je až příliš. Kaine, změň se, objev svou cenu i cenu svého bratra a přijmi odpovědnost za svého bratra.“
Jákobovi synové prodali Josefa. Zasluhovali smrt a nakonec jim bylo odpuštěno. Bez trestu.
Mohl bych pokračovat Davidem a dalším dlouhým výčtem božího milosrdenství až k otci marnotratného syna …

Ale my často tvrdohlavě tvrdíme: „Ježíš musel zemřít“.
Kde se to bere? Proč Boha pomlouváme?
Maminka ráda žije pro dítě. Porod nebývá legrace a vydržet pubertu a „marnotratná“ léta dětí, teprve ne. Táta zaplatí škodu, kterou děcko způsobilo. Natož Bůh.

Proto jsem jednou řekl, kdyby bylo na mě, zakázal bych padesát let používat slovo oběť – pro ty naše nešťastné pohanské představy.
Možná by stačilo zaměnit Ježíšovu „oběť“ za „obětavost“.

Obětoval Abrahám Izáka Bohu?
Ano. A bez mrtvoly a krve.
Maxmilián Kolbe nabídl svůj život za tátu tří dětí. Kdyby velitel tábora byl slušnější člověk a řekl by: „Maxmiliáne, jsi velkorysý, dám milost Gajovníčkovi i tobě“, to by Kolbeho nabídka nebyla obětí?
Nebo kdyby Rusové osvobodili Osvětim dřív, než Kolbe zemřel, to už bychom o Kolbeho oběti (obětavosti) nemluvili?
Musí u oběti být vždy mrtvola a krev?

Proč se držíme pohanské představy o Bohu, který potřebuje smývat hříchy krví oběti?
Ježíš nám ukazuje krásnějšího a velkorysejšího Boha.
Ježíš řekl: „Toto je mé tělo, které se za vás vydává, krev, která se prolévá na odpuštění hříchů.“ (Srov. Lk 22:19n)
Kdo se trochu namáhá, může za těmi slovy objevit víc, než ten, kdo nepřemýšlí, nevadí mu krev a rychle hledá jen svou spásu, nemyslí na druhého (na Ježíše a na Otce) a příliš rychle papouškuje slova, kterým nerozumí.

Potřebovala Ježíšova matka „vykoupení“?
Ano. Jak?
Byla uchráněna „dědičného hříchu“ a žila svatým životem? Ano.
Z čeho tedy byla „vykoupena“? Jak na ni funguje vykoupení?

Jan – Předchůdce Páně „je největší z lidí“ (říká Ježíš), nebyl hříšníkem.
Potřeboval „vykoupení“? Ano, ale ne od hříchů.
„Jan je menší než nejmenší nebešťan“. (Srov. Lk 7:28) A přesto potřebuje, stejně jako Marie, Ježíšovu transfúzi „nového způsobu života“.
Dosaďme na chvíli za slovo „vykoupení“ záchranu nebo pomoc.
Všichni jsme potřebovali Ježíšem ukázat, jak si Bůh představuje pěkný život člověka. Všichni k tomu potřebujeme jeho pomoc.
V tom je Ježíšův přínos, jeho „vykoupení“ člověka (vysvobození, záchrana, nový křesťanský – Ježíšův – životní styl). Do nebe smí ten, kdo přijme Ježíšův způsob života a něco takového bychom sami neobjevili a nezmohli se na to vlastními silami.
Ano, pro nás hříšné zahrnuje Ježíšovo „vykoupení“ také odpuštění hříchů.

Toto je veliké téma. Velice zanedbané. Nepřemýšlíme o tom a pak naříkáme, že nám lidé opouštějí kostely. Říkala mi studentka: „Budha se usmívá. Vy máte všude jen toho zmasakrovaného na kříži“.
Nevyznávám pozitivní myšlení, ale musím se zastávat Boha proti naší hloupé lenosti přemýšlet a objevovat krásu Boha a jeho velkorysost v záchraně nás, padlých lidí.
Ježíš nás nezachránil tím, co mu udělali ti, co jej umučili (umenšili bychom jeho lásku, kdybychom ji zúžili jen na jeho smrt). Kdyby to bylo zapotřebí, tisíckráte by za nás šel znovu na kříž. 
Ježíš nás zachránil svým celým láskyplným životem.

Bůh je nesmírně krásnou a vznešenou bytostí. Naši záchranu nelze popsat jediným obrazem. To Bible dělá, vypráví o Bohu přesněji než katechismy.

K otázce „vykoupení“se ještě vrátíme.
 (Kdo se chce odborně vzdělat, může si přečíst např.:
Anselm Grün: „Biblické obrazy o vykoupení“
C. V. Pospíšil: „Ježíš z Nazareta, Pán a Spasitel“
Josef Ratzinger: „Úvod do křesťanství“
„Holandský katechismus“ (podepsaný Pavlem VI.)
Jakub Trojan: „Ježíšův příběh – výzva pro nás“.

	2008
33. neděle v mezidobí       Př 31:10–13. 19–20. 30–31       1 Sol 5:1–6       Mt 25:14–30       16. listopadu 2008

Židé říkají: „Moudrý je ten, kdo ví, že jeho cena není ve vlastním výkonu, ale v pozornosti, kterou mu věnuje Bůh.“
Bůh nás má rád „jen tak“, protože jsme jeho. Tak to říkáme svým dětem.

Ale vedle toho Bůh umí ocenit jakoukoliv dovednost a dobrou práci.
Dárce nesvazuje svým darem obdarovaného, ale k úctě a spravedlnosti patří, že dárce nepohrdne darem a ocení štědrost toho, kdo jej obdaroval.
Rodič i Stvořitel pečuje o dítě, záleží mu na dítěti – „aby z něj něco bylo“.

Být stvořen k obrazu Božímu je závratný program. 
Navíc nám Bůh nabízí, že chce bydlet v nás a uprostřed nás …

Podobenství o hřivnách (v Lukášově evangeliu 19:11–27 je všem rozdávána jen jedna hřivna), je vzaté s běžného života, není složité.
Jsme různě podnikaví, šikovní, odvážní, poctiví a pracovití. Čím větší kapitál a čím víc zaměstnanců má dobrý majitel firmy nebo dobrý manager, tím víc jeho podnik vzkvétá.
Podle množství úspěchu (získaných hřiven) je šikovným zaměstnancům (služebníkům) svěřeno k řízení další množství majetku nebo podřízených.

Každý člověk má svoje dary od Boha.
O někom se řekne, ten je nadaný, ten je méně. Někdo má vlohy pro muziku, jiný pro matematiku, jiný umí dobře učit, jiný rád pečuje o druhé, někoho baví obchodování …

Každý jsme dostal nějaké dary. 
Na mě záleží, jak se svými dary, které jsem od Boha dostal, hospodařím.
Naučím-li se hospodařit dobře se svými vlohami, je daleko větší pravděpodobnost, že budu dobře hospodařit i se slovem Božím.
Pak mi Bůh velice rád svěří další dary. 

V podobenství u Lukáše dostává každý jen jednu hřivnu.
Tou může být například rozum nebo evangelium. 

Někdo z evangelia pochopí mnohem víc než ten druhý. 
Ledaskdo se vymlouvá, že k tomu není nadaný. Ježíšovo vyučování není obtížné, je skvělý pedagog. Potíž dát Ježíšovi za pravdu, nebyla a není v intelektuální náročnosti jeho výuky (nikde neříká svým posluchačům: „To je tajemství“, všechno, o čem začal mluvit, vysvětlil), ale v ochotě a upřímnosti. 
Ježíšovi porozuměli a dali mu za pravdu i obyčejní lidé bez maturity (i žena v invalidním důchodu, pohanka v domácnosti, Samařanka, slepec i lampasák).
Gnostici měli tajnou nauku a pokládali se za zvláště vyvolené, osvícené, kterým může být svěřeno nadstandardní poznání a vědění.
Ježíš přišel ke všem kdo mají chuť přemýšlet.
Spousta lidí se vymlouvá na to, že nadaní nejsou, ale ve skutečnosti prachobyčejně špatným způsobem čtou – nenaslouchají. 

Nakolik budu stát o to, co mi Ježíš říká a kolik vytěžím z evangelia, natolik budu použitelný pro Ježíšovo dílo tady na zemi a jednou pro nebeské království.
Podle toho, čeho dosáhnu na zemi, podle toho dosáhnu míry blaženosti v nebi. To si určuji už teď. Do jaké míry pochopím Ježíšovo slovo tady, do takové míry budu nebešťanem nižšího nebo vyššího stupně.
V nebi budou všichni spokojení a šťastní, ale nebudou na stejné úrovni. („Někdo bude pánem nad 5 městy, někdo nad 10 městy“. Na vojně by se řeklo, někdo bude generál, jiný poručík a někdo desátník nebo poslední voják. Samozřejmě, v nebi nejsou vojenské šarže, ale zřejmě tam jsou různé míry, různé stupně blaženosti.)

Pokud k těmto mým slovům něco namítáte (nikoho nenutím, aby je přijal), ať vaše námitky nevycházejí z pohodlnosti. Neřiďme se svým vkusem a svými názory, naslouchejme Ježíšovu vyprávění. Nehrajme si na Mistra. My jsme v nebi nebyli, Ježíš tam je doma.
Ježíš nikoho do ničeho nenutí. Někdo jej prosí: „Vypravuj nám“.
Jiný si bere slovo sám a vykládá své nápady. Někdo dá přednost vykládání o andělech, jiný o karmách, třetí o výletě nebo dobrém jídle.

V obou podobenstvích o hřivnách (u Mt i Lk) se vyskytuje služebník s jednou hřivnou, který hřivnu vrací nedotčenou.
Neukradl ji, nezfalšoval ji, nikomu ji neprodal, nezpronevěřil, jen ji zakopal. Podle našich měřítek se nedopustil hříchu. Jak to, že je trestán?

Protože Bůh bere do nebe ne na základě toho, že jsme neudělali hříchy, ale na základě toho, co jsme se svojí povahou, se svým mozkem a se svým smýšlením, sami se sebou, udělali. Na základě toho, co jsme vytěžili ze všech nabídek a možností. Podle toho kam jsme se dostali ve své péči o vlastní osobnost.
Služebník, který nic nevytěžil, nemůže do nebe ne pro spáchání nějakého zla, ale proto, že je nepoužitelný, za to, že nic z darů, které dostal, nic nevytěžil.

Ďábel má ze všech předmětů výborné známky, ale nemůže do nebe, nemá jedničku z chování, nemá rád druhé.
Kdyby student, který má špatné známky z odborných předmětů, chtěl studovat medicínu a oháněl by se tím, že má jedničku z chování, ťukali bychom si nad jeho názorem na čelo.
Abych se mohl stát nebešťanem, potřebuji znát Ježíšovi „odborné předměty“, musím se něco z Bible naučit. Nestačí jenom nedělat hříchy.
Záchranář potřebuje pro svou práci něco znát a potřebuje si osvojit potřebné dovednosti. Nemůže například hýbat se zraněným, který má přeraženou páteř. Udělal by víc škody než užitku.
Od soli, světla a kvasu (to jsou obrazy velikého významu a programu), se čeká nějaké práce.

Špatný služebník jen vrátil svěřenou hřivnu. (Zakopat peníze je jedním z nejbezpečnějších schování cenností.)Lidem určitého typu není toto podobenství příjemné.
Líný služebník z podobenství byl nakonec vzteklý a obvinil šéfa z tvrdosti: „Ty po nás chceš nemožné“. Dobré je to nepřehlédnout.
„Špatný služebníku, soudím tě z tvých slov. Tvrdíš, že jsem tyran, že vyžaduji od lidí nemožné. Když jsem podle tebe takový hamoun, který chce stůj co stůj vyždímat peníze, proč jsi tedy neuložil peníze do banky, abych měl aspoň úroky?“

Kdyby tento služebník přišel a alespoň by řekl: „Pane, já jsem nic nenahospodařil, protože jsem se bál, protože jsem nešika …“, mohl by být vpuštěn do božího království. Byl by sice jen obyčejným posluhou, nebyl by „pánem ani nad 10 ani nad 5 městy“, ale měl by se přece jenom dobře jako obyčejný podržtaška.

Nějaký rok jsem pracoval v továrně. Myslím si, že se to nezměnilo, mnoho lidí závistivě a lačně sleduje výplaty druhých a je přesvědčeno, že oni za svou práci berou málo peněz.
Tito lidé budou stejně protestovat před Bohem. Mají zlost na šéfa, přeceňují sebe a nemají rádi druhé lidi.

Abych někoho nepopudil uvedu příklad z minulosti. Někteří lidé na vesnici krmili býka. Když za něj dostali peníze, jiní jim záviděli. Říkal jsme jim, kolik myslíte, že ten člověk má na hodinu? Kolik haléřů? A proč vy nekrmíte bejka?
Někteří si postavili dům, jiní zevlovali z okna obecního bytu s kafíčkem v jedné ruce s cigaretou v druhé, měli dotované bydlení od druhých, sami nic nenahospodařili, ale záviděli pracovitým.
Někdo vystudoval, jiný ne. Mohl, ale nebyl dost pilný. Dnes se třeba vymlouvá, že mu to nedovolili komouši.
Někdo je přesvědčen, že dostal málo. Někdo, že je víc postižen než druhý. Farizej se porovnával s celníkem, mrzák na duši si myslí, že dopadl nejhůře.

Jedna naše známá, byla rok doma na následky zranění. Každý den ráno vstávala, jako když chodila do práce a snažila se být užitečná lidem, kteří na tom byli mnohem hůře (šila panenky pro děti v misiích).
Řada nezaměstnaných se raději povaluje, než aby vzali obyčejnou práci. „Jejich hrdost“ jim to nedovolí, ale dovolí jim nechat se živit od druhých a dávat dětem jim špatný příklad.
„Zahálka je matkou neřesti“ a „Kdo nepracuje ať nejí“, říká i Písmo.

Bůh je velkorysý a přející, ale nemá nezaměstnané, v nebi se žebrota nevede.
Prožíváme-li něco krásného, přejeme si, aby to trvalo věčně. V nebi prchavost nebude.
	Slavnost Ježíše Krista Krále

	2020
Svátek Krista Krále       Ez 34:11–17       1 Kor 15:20–28       Mt 25:31–46       22. listopadu 2020

Moc a sláva kdekoho přitahuje.
Slabí mají sklon přimknout se k nositeli moci – v naději, že je ochrání. Proto si stádo ovcí téměř vždy volí do svého čela vlka (někdy maskovaného rouchem beránčím).
Kolik bylo slušných vládců? 

Král je slovo dosti zatížené, proto mluvit o Kristu jako o Králi vyžaduje uvážlivost. Bohu nemusí být každé naše zbožné poklonkování milé. A navíc si snadno křivíme svou představu o Bohu. 

Jen pokorní lidé s určitou inteligencí a taktem respektují přání Boha.
Manipulátoři vnucují druhým své nápady a svou parádivost vydávají za bohopoctu.

Hebrejské označení krále – melek, melech znamená, „ten, kdo slouží“.
Když si Izraelité vymohli lidského krále (opovrhli Hospodinem), Hospodin králům předepsal určitá omezení vylučující povýšenecké a moci chtivé lidské sklony.

Pouze jednou o sobě Ježíš řekl, že je králem – při výslechu před Pilátem v situaci, která naprosto vylučovala touhu po mocenském postavení. 

Snad jen slovu „jednat královsky“ zůstala krása a vznešenost.

Podobenství o posledním soudu mám velice rád. Mnohokrát jsem ho četl i při pohřbu. Bůh je spravedlivý a pozorný ke každému člověku, oceňuje cokoliv dobrého z našeho života.
Bůh od nás pro sebe nic nepotřebuje. Nemáme, čím mu sloužit – pouze tím, co dobrého konáme pro jeho věc ve světě, pro jeho děti (včetně sebe).
Boží království stojí na obětavé službě. Bůh slouží svému tvorstvu, pracuje pro nás. Kdo slouží pouze sobeckým zájmům, vzdaluje se Tvůrci a bratřím, vyřazuje se z božího království.

Jsem Bohu vděčný za to, že oceňuje cokoliv, co kdokoliv z lidí vykonal dobrého!
Mám představu, že tím Bůh může mnohé získat pro dobro na celou věčnost. 

Jen těm, kteří se budou neomaleně cpát dovnitř, bude řečeno: „Tobě by se tady nelíbilo, tady panují jiné poměry.“ A tomu, kdo o sobě bude tvrdit, jak je dobrý, a bude Boha obviňovat z nespravedlivého posuzování, budou promítnuty všechny záběry z jeho života a bude usvědčen.

Jsem vděčný Bohu, že naše selhání nebude bez potřeby zveřejňovat.

Co Hospodin myslí svým pokynem: „Neodkryješ nahotu svého blízkého?“ (Leviticus 18. kap.)
On sám to dodržuje. 

Bible svědčí, že Izrael snese a přijímá kritiku sebe sama.

Bohu na nás – jeho dětech – záleží, vede nás k hledání smyslu života, abychom jej ani tady nepromarnili a po smrti nemuseli věčně „chodit kanálama“.
Díky Bohu známe podmínky ke vstupu do nebeského království i „otázky přijímající komise“.

Ježíš nás má rád.
My to oceňujeme, vidíme, že:
Mít rád druhého není samozřejmostí.
Dávat druhému přednost před sebou dá práci.
Žít spravedlivě v nespravedlivém světě je nebezpečné.
Budovat pěkné manželství vyžaduje nejen dobrou vůli, ale i vytrvalost.
Vést děti k moudrosti boží je velikým uměním.
Kdo by si toto bohatství nepřál?
Touha je důležitá, ale bez moudrosti a získaných dovedností máme prázdné ruce.
Kdo, nebo co nám brání, abychom je získali?

Rádi slyšíme, že Bůh je milosrdný, ale proč ignorujeme jeho varování před povrchností?

Ježíš nás varoval: „Nikomu z lidí neříkejte, Otec, Učitel,“ (my katolíci se tváříme nechápavě).
Nezakázal nám titulovat ho Králem. Ale Písmo k tomu říká své.

Všimněme si, že protestantští bratři – čtoucí Písmo více než my – Krista Králem netitulují. Rozpoznali na nás ten ideologický, mocenský a manipulativní tlak. (Na druhých vidíme chyby snadněji.)

My, katolíci, rádi volíme pro Ježíše titul „Král“ nebo „Kněz“.

Proč jsme Ježíše dosud nepřijali za svého Učitele?
Napravíme to? 

Richard Rohr řekl: „Katolíci se snažili o dobrý konec života (smířit se s Bohem, vyzpovídat se z hříchů a přijmout poslední pomazání). Ale mnohem důležitější je život dobře začít (nebo ho co nejdříve správně přestavět a v dobrém vytrvat).“

Svět není spravedlivý a život není snadný. Ale naříkat je jalové. Můžeme přispět k lepšímu světu.
Ježíšovo podobenství o posledním soudu je nejvýš milosrdné a spravedlivé. Víme vše, co k povzbuzení a k dobrému životu potřebujeme.

Za týden už vstoupíme do dalšího Adventu. S čím?

Žijeme v nebývale příznivých podmínkách – častá úmrtí dětí, mladých lidí, maminek při porodu – díky naší medicíně – ohromně poklesla. Jsme tak bohatí, že máme z čeho rozdávat.
Epidemie, která v porovnání s dřívějšími není nejstrašnější, nás vykolejila …

K čemu jsme v nepříjemném tlaku doby covidové došli?
Čemu dáme přednost? 

Odhodláme se k budování:
své osobnosti, podle Ježíše
vztahů s nejbližšími podle podoby Trojičného Boha
církve podle Ježíšových pokynů
demokracie ve státě
mírového společenství států (EU)
božího království na zemi podle předlohy „na nebi“?
 –	Nic z toho za nás nikdo neudělá.

Kdo říká: „Na to nemám čas, mám moc práce
rád bych četl, ale nemám kdy a večer už jsem unavený …
na politiku už vůbec nemám čas
za církev se jen stydím …“
 –	ten připravuje půdu veliké krizi, přinášející veliké tlaky a zkoušky charakterů (vzpomeňme na nepěkné chování lidí za války nebo socialismu a vlastní zbabělost), ve kterých je těžko se ctí obstát.

Ale nám je dáno znát, jak to chodí v božím království. Platí: „Vše, co jste prokázali i těm nejposlednějším, pro mne jste udělali.“

	2017
34. neděle v mezidobí       Slavnost Ježíše Krista Krále       26. listopadu 2017
Ez 34:11–12. 15–17       1 Kor 15:20–26. 28       Mt 25:31–46

Letošní vyučování liturgického roku vrcholí podobenstvím o soudu. 
To charakterizuje „Ježíše Krista Krále“ – zvláštního krále.
Ptejme se také, co to znamená pro náš život, slyšíme přece, že jsme z královského rodu.

Izrael je božím lidem, ne lidem nějakého pozemského krále. 
Králem Izraele je Hospodin. Je naprosto jiným králem než pozemští vládcové – melek (král) královsky slouží těm, kteří mu jsou svěřeni (je pastýřem, hospodářem).
Slovy: „Otče náš, Králi náš“, začíná mnoho židovských modliteb.

Když si Izraelité prosadili pozemského krále, opovrhli Hospodinem. Jejich tvrdohlavost a hloupost skončila trpce, poznali, že člověk není schopen sloužit božímu lidu. 
Izraelští králové nesloužili lidu Božímu, když svou svévolí a zneužíváním moci pošpinili obraz Hospodina – Krále a Pastýře. Proroci tuto zkreslenou představu o Hospodinu očišťovali a proti zvrhlým králům ostře vystupovali a volali je k odpovědnosti.
Pokušení moci je největším ze všech pokušení. 

Ježíš říká: „Můj Otec pracuje bez přestání, proto i já pracuji.“ (J 5:17)
Ježíš je obrazem Otce. „Já a Otec jsme jedno.“ (J 10:30)
„Mám i jiné ovce, které nejsou z tohoto ovčince. I ty musím přivést. Uslyší můj hlas a bude jedno stádo a jeden pastýř.“ (J 10:16)
Ježíšův život (až na smrt) je službou s Otcem, je službou lidem, službou životu.
Ve své službě lidu Božímu se úplně vydal a strávil. 

Pozor – Ježíšova služba není rituální krvavou obětí Bohu – tu Bůh zásadně odmítl už při oběti Kainově! (Podrobně jsme o tom vícekrát mluvili.)
 –	Nezatahujme tedy Boha do prolévání krve! 
Otec má na Ježíšově službě lidem podíl!

Ježíš svým podobenstvím o soudu znovu potvrzuje, že Bůh je Otcem a Matkou všech lidí, ne jen obřezaných (a nejen pokřtěných). 
Tvrzení: „Mimo církev není spásy“, není biblické. 

Už židé došli k poznání, že „spravedliví mezi národy světa mají podíl na světě budoucím“.
I Ježíš potvrzuje proroctví u Izaijáše a Amose, kteří o tom mluví.
Hospodin není toliko Bohem Izraele, ale také Melchisedecha, Jitra (Mojžíšova tchána a midjanského kněze), Támary a Rút (prabáb Davida i Ježíše).
Malachiáš říká: „Což nemáme my všichni jednoho Otce? Což nás nestvořil jediný Bůh?“ (Ml 2:10)

Podobenství o soudu patří k podobenstvím o deseti družičkách a hřivnách (talentech).
Některým se zdají tato podobenství tvrdá. Mně ne. 

Přál bych si, abych směl vejít do království nebeského, ale nemyslím si, že je ze mě Bůh unesen a připravuje mně slavobránu s oslavným proslovem a metálem, jako matinka, nezdravě upnutá na svého syna kriminálníka, která jej za každých okolností hájí („von mně pokaždý z těch ukradených peněz koupil čokoládu) a vítá připraveným obědem a odestlanou postelí.
Nemyslím si, že Hospodin až bude mít zvláště dobrou náladu, prohlásí: „Otevřete brány nebes všem, co jsme si, to jsme si.“ Jsme schopni – s boží pomocí – dorůst do krásy nebešťanů.
45 let hlásám Boha milosrdného a slitovného. Ale Ježíš říká: „Pravím vám, že právě tak bude v nebi větší radost nad jedním hříšníkem, který se obrátil (nikoliv „činí pokání“, jak čteme v našem překladu), než nad devadesáti devíti spravedlivými, kteří si myslí, že obrácení nepotřebují. (Lk 15:7)

Když někdo cituje, že „jsme ospravedlněni vírou“, ptám se ho, co to pro něj znamená.
„Víra“ podle Ježíše znamená – přitakat Mistrovi způsobem života.

Bůh je skvělý, v podobenství o soudu nerozlišuje, kdo chodil do kterého kostela.
Těšme se z jeho velkorysosti. Do božího království jsou zváni i pohané, i my (nepovyšujme se žárlivě a nesnášenlivě nad nekřesťany nebo nekatolíky).
Zbožný život je prostředkem k cíli. Není zásluhou. Studium není zásluhou, ale je prostředkem k dobré službě podle počtu darovaných talentů.
Nespočetně mnoho nadanějších než já studovat nemohlo, nespočetně mnoho ušlechtilejších než já se nesetkalo s Kristem.
Ježíš nesoudí (ani by jej to netěšilo), říká, že my sami se rozhodujeme, my sami určujeme, zda budeme pozvaní mezi nebešťany. Rozhodující je: „Zachoval ses lidsky k potřebným – jsi připraven pro soužití s nebešťany.“
Na nás je jak rozumíme tomu, kdo jsou hladoví, žízniví, ti, co se klepou zimou nebo jsou násilně připraveni o své roucho, kdo jsou na cestách, kdo žijí ve vězení nebo jsou všelijak nemocní. K pochopení stačí selský rozum a milosrdné srdce. Na Ježíšově životě vidíme, koho všeho se Ježíš ujímal. Přidává k tomu nejen příběh „milosrdného Samařana“.
I tady platí: „Kdo můžeš chápat, chápej.“
Kdo nechce, hledá vytáčky typu: „A ale kdo je můj bližní (a kdo už není)?“
„Ale co když po nás bude muslimský utečenec chtít peněženku nebo mobil …“ varoval jistý kardinál.
Jiní tvrdí: „Jejich druhá nebo třetí generace budou teroristé.“ (Jako by někteří bílí Evropané nebyli teroristy.)
„Budou u nás prosazovat šaríu!“ – straší jiní. 

Ladislav Heryán vypravoval: Mezi mými studenty je také několik muslimů. Jedna z nich šla se svými dětmi, a když děti viděly bezdomovce, řekli: „Maminko, tam je chudý pán.“ A maminka jim dala dvacetikorunu a děti ji daly bezdomovci. A za chvilku opět volaly: „Maminko, a támhle je také chudý pán.“ A maminka jim dala další dvacku …
Muslimové říkají: „Prorok (Mohamed) se přestrojuje za chudé a zkouší nás, zda jsme milosrdní.“
(Milosrdenství a almužna patří k pěti základním pilířům života muslima.)

Z podobenství o soudu opět vidíme, že život s Bohem – modlitba není otázkou několika minut a pár slov, ale naše spravedlivé a milosrdné jednání.

	2014
Slavnost Ježíše Krista Krále       Ez 34:11–12. 15–17       1 Kor 15:20–26. 28       Mt 25:31–46       23. listopadu 2014

Židé na konci „liturgického“ roku slaví slavnost Radost z Tóry. 
Svátek Krista Krále vznikl a je svátkem ideologickým. 
Kdyby Kristus byl naším Pánem, i svět okolo nás by byl poněkud jiný.

V prvním čtení jsou možná dvě čtení o tučných ovcích, jedno je uvedeno v našem čtení, druhé přidávám: „kdežto tučnou a silnou (vypasenou na úkor jiných ovcí) zahladím“.

Poslední podobenství Mt evangelia je velkolepé.
Odpovídá na otázku co je nejpodstatnější pro život pozemský i pro život věčný.
Bůh stojí o každého, i o nepokřtěné. Nemá nevlastní děti.
Nepřehlédněme, že je to nejvyšší soud národů.

My jsme děti doby, hlásající individualismus. Ten na první místo klade jedince.
Dříve se každý daleko více ztotožňoval se společenstvím, ve kterém žil.
Západní člověk má sklon zapomínat, že je odkázán na druhé (přitom by se sám neuživil, nevyrobil elektřinu, natož mobilní telefon …). Nikdo jsme si nedali život a bez péče druhých bychom po narození nepřežili.
Dnešní člověk až příliš prosazuje především svá práva, svou nezávislost, soběstačnost, co nejmenší omezování druhými a společností. Chce se starat především sám o sebe, nechce se vázat na druhé. Někteří odmítají i solidaritu a odpovědnost za druhé.

V Písmu je potvrzená jedinečná cena každého člověka. Ale každý je také povolán do vztahů s dalšími lidmi, do společenství (v manželství, rodině, obci a „národu“).

Každý člověk je stvořen k obrazu božímu, a je zván do věčnosti.
Každý je před Bohem odpovědný sám za sebe. 

Ale celý Izrael jako společenství je povolán být lidem Hospodinovým, je královstvím kněží. (To není jen výsada, ale především vznešené poslání: kněz má přímý přístup k Bohu – ale ne jen pro sebe.)
Celé společenství (národ) Izraele vstoupilo do Smlouvy s Hospodinem. 
Izraeli – jako celku – je svěřeno zvláštní poslání pro ostatní národy.

Izraelité byli vedeni k odpovědnosti za celek.
Proviní-li se Izrael jako celek, ponese následky svého jednání. Hospodin vztáhne zpět svou ruku, která jim žehná a chrání je. Nepřátelé nejsou soudci, neumí rozlišit viníka a nevinného. Nepřátelé kořistí, všichni půjdou do otroctví.

Jsme vzájemně propojeni (srov. například Ez 18:5n) a v nějaké míře jsme odpovědní za společné poslání, které nám bylo svěřeno.

I my, díky psychologii, umíme říci, že dospělost stojí na odpovědnosti nejen za sebe, ale v nějaké míře i za druhé. Jsem tu pro tebe a jsme tu společně také pro vás.
Jedna včela nic nezmůže, jeden člověk nemůže výrazně pomoci lidem postiženým přírodní nebo válečnou katastrofou.

Židé vědí, že společná modlitba má vyšší úroveň, mohou se ji modlit jen, sejde-li se minjan – počet nejméně deset mužů.
 –	V diasporách toto pravidlo vedlo židy k soudržnosti. Jedna rodina by brzy splynula a pak zanikla uprostřed nežidů. Skupina několika rodin si mohla zaplatit svého učitele. Židovské děti chodily do školy a ne ledajaké, do náboženské školy. Písmo jim bylo slabikářem i učebnicí, učili se číst, psát, počítat, přemýšlet. 

Izraeli – jako lidu božímu – se dostává vznešeného postavení před Hospodinem. Je přirovnáván k vinici … může být dokonce snoubenkou, nevěstou, manželkou, královnou.
Ale, nebude-li dodržovat Smlouvu s Hospodinem (která je pro Izrael tolik výhodná), bude-li jako nepovedená nádoba, neplodná vinice a neplodný fíkovník, plesnivý lněný pás …, pak ponese následky svého jednání jako celek. „Běda vám, zákoníkům a saduceům, běda tobě, Betsaido, Korozaim, Kafarnaum …“

Podobenství o ovcích a kozách je opět vzato ze života. Každý tenkrát věděl, že kozy jsou náročné na chlad, a že pastýř večer kozy zavírá do chlívku v ročním období, kdy je v noci chlad, ale ovce nechávají venku – ty hřeje jejich vlna. Ovce byly bílé a kozy převážně černé.
V prvním čtení je ale řečeno, že Pastýř bude soudit i mezi ovcí a ovcí, kozou a kozou – mezi jednotlivci.
Prosím vás, nezapomeňte dětem říci, co Ježíš řekne někomu, kdo mu bude říkat: „Ježíši já jsem žil o deset tisíc let dříve než ty, tobě jsem přece chleba nikdy nedal“…

Pojďme – my silní individualisté – tentokráte přemýšlet o odpovědnosti za celek.
Co by bylo platné, kdybych sám žil spravedlivě, kdybych měl i pěknou rodinu, ale přišel zase někdo, kdo rozkope vše, co bylo zbudováno a zotročí všechny?
Ve 20. století se to opakovalo několikráte. 

Při křtu jsme vědomě vstoupili do rodiny boží. Bůh nás nosil v srdci vždy, ale při křtu jsme byli přijati (a jsme přijímáni) také svými „božími sourozenci“. I to je naším velikým bohatstvím.
Společným jídlem se vytváří blízkost, společná modlitba je znamením velké blízkosti, setkáni na svatbě, natož na Beránkově svatbě – to vše jsou krásná pouta veliké krásy.
(Slyšíme: „Do kostela nechodím, když vidím, jací pokrytci tam chodí.“ Inu, ptejme se, jaký příklad ušlechtilosti každý dáváme. Ale i do hospody chodí všelijací lidé. Do kostela chodí také lidé, kterých si velice vážím a rád je vidím.)
Víme, čím se buduje občanské společenství … Ocitneme-li se v nemocnici, víme, jak si vytvořit, pokud to jde, příjemné prostředí s druhými pacienty, povětšinou dříve neznámými.

O to víc je důležitější budovat vztahy v rodině křesťanů. Bůh za nás neudělá nic z toho, co je na nás.
Promiňte, že připomenu i tak samozřejmé věci, jako je pozdrav, ochota sednout si v kostele k druhému a ne sedět sám na „svém“ místě.
Kdo dorostl na určitou úroveň, změní se mu život: „Dnes jsem seděl v kostele vedle „Ježíše“.
Pozdravil-li jsem druhého, je to stejné, jako bych pozdravil Ježíše.
Pozdravil-li mě někdo – je to stejné, jako by mě pozdravil sám Ježíš.
Pozdrav, úsměv, ochotnou pomoc nemůžeme ničím zaplatit. (Kdyby lékař za svou pomoc nemocnému vzal „obálku“, ošidil by se, vzal by si „svou odměnu“. srov. Mt 6:2)

Nevím, jak rozumíte slovu mystika, kdekdo vykládá kdeco. Já si myslím, že je to praktický postoj k životu podle Ježíše – z Ježíšova pohledu a z jeho osvícení, které nám nabízí. Učedníka na život. 
Vše co děláme dobře, můžeme dělat s vědomím, že jsme Ježíšovi bratři a setry. Vše můžeme konat s Ježíšem (křtem se nám dostalo královského kněžství). Můžeme se s Ježíšem stát pro druhé velikým požehnáním!
Co to znamená? Někteří lidé slyšeli, že máme všem žehnat, ale moc tomu nerozumějí, otáčejí se na všechny strany a odříkávají nějaká slova …
Hospodin vyzval Abrama: „Odejdi ze své země, ze svého rodiště a z domu svého otce do země, kterou ti ukážu. Učiním tě velkým národem, požehnám tě, velké učiním tvé jméno. Staň se požehnáním! (Gn 12:1–2) Ježíš nám to dovysvětlil: „Cokoliv dobrého jste – moje milované sestry a moji milovaní bratři – prokázali druhému, jako byste prokázali mě. A také na mém místě jste jim prokázali. Nikomu to nezapomenu.“
Tak nezáživná práce, jako je mytí nádobí nebo cokoliv jiného se může stát bohoslužbou.
Boha nemusíme přemlouvat, aby někomu nezapomněl žehnat. My se můžeme a máme stávat požehnáním – jsme božími vyslanci.
Kdekoliv. 

S Ježíšem – „skrze něho, s ním a v něm“ – budujeme vztahy.

Začíná to úsměvem a pozdravem, pokračuje to naší prací a končí odpovědností za druhé. Máme podporovat jeden druhého, lidi i národy.
Jestli někdo ve farnosti připraví koncert, přednášku, nějakou dobrou akci … máme to podporovat.
Jsme odpovědní za osud země.
Koná-li se nějaké dobrá podpisová akce nebo demonstrace – to jsou vymoženosti demokracie – máme je podporovat. Jinak přijdeme o svobodu.
Karel Čapek burcoval před válkou, ale málo lidí se k němu přidalo.
Když se k prorokovi nikdo nepřidal, všichni šli do otroctví.
Naříkali jsme, že evropské národy necítily odpovědnost za znásilnění naší země Hitlerem. 

Před týdnem, v Osvětimi, kdosi z nás naříkal: „Jak to, že se nenašel někdo, kdo včas prokoukl Hitlera a jeho strašné plány …“ Ale byl jeden – pomyslel jsem si – kdo včas prokoukl nejen Hitlera. Ale copak na něj dáme? 

Už se to nesmí opakovat, už se nesmíme dostat pod nějaké jho.
Díky Bohu za statečnost profesora M. Putny, profesora T. Halíka a dalších pár statečných. Přidáme se k nim, proti těm, kteří nás táhnou na Východ z demokratické svobody a naší západní civilizace.
A Ukrajinu nemůžeme nechat bez pomoci. Nám (každému z nás i naší zemi) bylo přece mnohokrát pomoženo.

Tomu kdo ví, že se na něj Bůh usmívá, zdraví ho, pečuje o něj, pomáhá mu, smilovává se nad ním – tomu je snadnější se usmívat na druhé, zdravit je, pomáhat a smilovávat se nad nimi – to je otázka spravedlivosti.
O takových Ježíš říká: „Spravedliví půjdou do věčného života.“
„Zadarmo jste dostali, zadarmo dejte.“
Dostali jsme mnoho obdarování od Boha a minulou neděli jsme slyšeli velice povzbuzující slova pro lidi, kteří s božími dary dobře hospodaří.

Nejen jedinec i národ může být požehnáním pro druhé … I nám – kteří jsme byli milostivě přibráni do Nového Izraele – je svěřena nějaká odpovědnost za Evropu a svět.

	2011 (O Večeři Páně X. – Čím nás Ježíš zachraňuje)
Poznámky k neděli       20. listopadu 2011

(Cyklus úvah o Večeři Páně)

X.  ČÍM NÁS JEŽÍŠ ZACHRAŇUJE?

„Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna …“ (srov. J 3:16). Co ta slova znamenají?

Při „Abrahámově obětování Izáka“ Bůh nezkoušel Abraháma jako učitel, který potřebuje zjistit vědomosti žáka. 
Vypočítá-li student příklad, dostane další. Počítáním narůstá poznání a použitelnost vyučovaného. 

Proč si stále myslíme, že Bůh od nás vyžaduje pro sebe to nejlepší?
Jedná naprosto opačně.
Dává-li nám děti (to nejlepší, co má) – proč by nám je bral?
Navíc nám dává i svého Syna. Bůh je tu pro nás.
I rodiče říkají, my tu jsme pro děti.
To, co Bůh nežádal po Abrahamovi, nakonec on sám dal. Pustil svého syna mezi nás – šelmy a hady (zapřísahající se pravou vírou a zbožností).

Máma požádá syna, aby umyl nádobí. Ten lítá až do večera venku. Máma hubuje, nádobí si musí umýt sama, ale ráno – kupodivu – udělá klukovi snídani.
Ježíš po vzkříšení opět vyhledal své přátele (kteří se po jeho zatčení jako přátelé nezachovali) a připravil jim snídani. (Srov. J 21:1–14)

Jak rozumět prohlášení: „Kristus splatil dluh Adamův“?
Jedni mají za to, že Ježíš zaplatil Otci.
Co měl platit? Copak v Boží Trojici má každý „vlastní konto“ jako v nevydařeném manželství?
Jiní si vážně myslí, že Ježíš platil Satanovi.
Bůh je solidní, jedná slušně (i s ďáblem), ale co by měl satanovi platit? Je mu snad něco dlužen?
Ježíš zaplatil za svou obětavost životem. Ale život jsme mu vzali my, ne Bůh.
Ježíš nás nezachraňuje utrpením a smrtí (tím, co mu udělali jeho vrazi), ale zachraňuje nás svým krásným životem, celým svým životem. Jeho přátelství a jeho věrnost ho stály život.
(Stydím se, že existují modlitby o obětování Ježíšovy krve, která usmiřuje Otcův hněv. )
Raději to nebudu rozebírat, to není mým záměrem.)

Kde je v Bibli řeč o usmiřování Boha?
Boha není proč usmiřovat, to člověk se urazil a obrátil se k Bohu zády.
Ježíš přišel, aby nás (přesvědčené, že v náboženství všemu rozumíme) získal pro obrácení k životu a k Bohu. V obrácení nejde jen o odvrácení se od hříchu, ale také o odvracení se od zkreslených představ o Bohu. Potřebujeme se obrátit k Bohu.

Po hříchu nás ďábel s oblibou straší boží spravedlností. To je jeho zákeřná taktika.
Ježíš nám ukazuje skutečnou a krásnou tvář Otcovu. Boha se nemusíme bát, ani si nemusíme pracně a nákladně teprve získávat jeho přízeň. Bůh má pro nás otevřenou náruč.

Hřích lidstva nelze spravit hříchem (ukřižováním). Bůh nechce utrpení. Zlobí-li děcko, nespraví to trest. Řekneme: „Buď hodnější“.
Potřebovali jsme vidět, jak si Bůh představuje pěkný lidský život.
Ježíš nám ukazuje, jak můžeme spolupracovat s Bohem (učedníci se od Ježíše mnoho naučili).
Ukazuje nám, že i s hříšníkem lze jednat slušně.

Protože Bohu málo nasloucháme, zůstává v nás stále strach z Boha, z trestů, ze svých vin, z hříchu, ze zavržení, strach z mocných a nebezpečných.
Tolikrát jsme slýchali: „Budeš-li hodný, budeš-li mít dobré známky, výkon … budu tě mít rád“. Podle takovéto „podmínečné“ lásky jsme si vytvořili svou představu o Bohu a masochisticky se jí držíme.
Trpíme pocitem bezvýznamnosti a nemilováníhodnosti.
Kdekdo má strach, že je nula. „Kdo MĚ může mít rád takového, jaký jsem? Jak si zasloužit ztracenou Boží přízeň?“
Ježíš ukazuje, že i kdybych byl tisíckrát horší, Bůh mě nevydědí. Nemusím bojovat o přízeň Boha. Tu má i ten, který by byl v pekle.  To samozřejmě neznamená, že smí do nebe.

Ježíš nás uzdravuje svým přátelstvím, svou obětavostí a statečností, ne utrpením! 
Bůh je větší přítel než jsme tušili a uměli si představit. Předčil všechna naše očekávání.
Kdybychom Ježíšovo „vykoupení“ zúžili jen na umučení, bylo by ostatní nadbytečné. To by se Ježíš nemusel namáhat učit, konat a jednat s námi hříšnými.
„Ne jenom chlebem bude člověk živ, ale každým slovem, které vychází z Božích úst.“ (Mt 4:4)
Každé Ježíšovo vyprávění nám umožňuje víc porozumět Bohu, abychom mu mohli důvěřovat.
Po Ježíšově životě už o boží věrnosti nemusím pochybovat a všechnu svou energii mohu vložit k porozumění a příjemné spolupráci s Bohem.

Proč my sami tak lehko souhlasíme, že by Ježíš měl být obětním beránkem, jehož krev vyžadoval Bůh? Kde k tomu bereme právo?
(Važme jednotlivé obrazy a obraty z Písma a nezaměňujme rozhodnutí těch, kteří Ježíše ponížili a zavraždili s rozhodnutím Boha.)

Nebyl snad Ježíš poslán na svět k životu?
Nestál při něm Dárce a Udržovatel života?
Nepřál Bůh svému Synu vše nejlepší?
Proč my Ježíše dopředu necháme s klidem „obětovat“? Co si to dovolujeme?
Kdo nám dává právo nepřát Ježíšovi spokojený život, čest a dobré jméno?

Ze zištných důvodů rychle a klidně souhlasíme s hrozným umučením Ježíše. – Protože to je pro nás výhodné.
Nejsme hnusní?
(Nemakančenkové často od bohatých vyžadují, aby jim přispívali: „Mají peníze, tak ať platí“.)
Copak se Ježíš narodil jako ten, který je určen pro porážku?

Jako se zbabělec nepohoršuje nad příkazem pro Abraháma k obětování syna, tak jsme si zvykli na Ukřižování.
Samozřejmě, pouze se pohoršit, by bylo málo, ale kdo se ptá, ten se dozví víc. Nejsme zvyklí přemýšlet o Božím jednání a raději se přidáváme k falešnému soucitu jeruzalémských žen na křížové cestě. (Podobáme se lidem sledujícím film z koncentračního tábora a pojídajícím při tom smažené brambůrky.)

Naštěstí Bůh se svým milovaným synem nejednal nespravedlivě.
„Bůh tak miloval svět, že dal svého Syna …“ (srov. J 3:16), ale to neznamená, že jej poslal pod nůž. (Jestli manželka svolí, aby manžel šel do odboje a on skončí v koncentráku, nikdo ji nepodezírá, že ho poslala na mučidla.)

Ježíš se nabídl, že nás přivede zpět do Otcovy náruče a Otec mu to dovolil. Stálo ho to víc než jen krk. Ukřižování ovšem nebylo Otcovým nápadem a úmyslem.
Nepleťme si pojmy a nesvádějme svou krutost a svou vinu na Boha!
Otec trpí víc než Syn na kříži. Tomu rozumí každý rodič. (Kdo o tom pochybuje, ať se jde podívat třeba do nemocnice na ušní oddělení – na mámu s děckem, kterému „píchají uši“ – třeba mu to bude stačit.)
Kdy začneme přemýšlet a přestaneme z Boha dělat krvežíznivou stvůru?

Ježíš volil mezi dvěma zly nebo řekněme – zvolil lepší variantu.
Viděl jak se hloupě v tvrdohlavosti a pýše řítíme do strašné propasti. Nepřeháněl, když kritizoval naši zbožnost a varoval nás před jedovatou zbožností, nesnášenlivostí, před fanatismem zbožných. Slušní a zbožní lidé ukřižovali Mesiáše.
Do kostela chodí různí zbožní. Do nazaretského kostelíčka chodila výborná Ježíšova žačka (jeho matka), ale i zbožní, kteří mu za jeho primiční kázání hned kroutili krkem. (Srov. Lk 4:16–30)
To my jsme pro „pravdu Boží“ schopni zlikvidovat každého, kdo mluví o Bohu jinak než my. Jsme schopni obětovat nevinného pro „svou ideu“ a „čistotu víry“.

„Zbožní“ Ježíšovi nevěřili. Dodneška mu valně nevěříme; myslíme si, že NÁS se jeho varovná slova netýkají, myslíme si, že stačí věřit, že Ježíš je Syn Boží (to ví ďábel lépe než my).

Ježíš nám řekl o Bohu vše, co měl. Vykonal, co vykonat měl; mnoho mocných činů, abychom poznali, že jej posílá Bůh. Snažil se zabránit zboření chrámu, zkáze Jeruzaléma, pogromům (včetně hitlerovského) a válkám.
Ale copak jej někdo bral vážně? 
Kdopak mu věřil?
Nakonec mu zbyla jediná možnost, aby mu uvěřili – přestat se skrývat, nebránit se a přenechat vše představeným Synagogy, aby se ukázalo ovoce jejich „víry“ a „zbožnosti“.
Došlo na Simeonova slova Marii: „Je dán k pádu mnohých a k povstání mnohých, a jako znamení, kterému se budou vzpírat – aby vyšlo najevo smýšlení mnoha srdcí“. (Lk 2:35)

Ježíš vsadil na poslední kartu, volil „menší zlo“. Věřil, že získá mnohé, až uvidí jeho lásku, která se nezalekla ani strašného ponížení a krutého umučení na kříži.
Není jednoduché přijít o dobrého jméno, čest a pověst a nechat se umučit jako největší vyvrhel lidstva.
Bylo to nutné? K čemu slouží Ježíšova smrt?
Muselo se to stát?
Ježíš říká Nikodémovi: „Jako Mojžíš vyvýšil hada na poušti, tak musí být vyvýšen Syn člověka, aby každý, kdo v něho věří, měl život věčný“. (J 3:14–15)
Nic nemusíme, jen zemřít. Kdo by mohl Mesiáši poroučet?
Jenže pan profesor Nikodém se neptal, proč „musí“.

V Letohradě byl kdysi nebezpečný přejezd přes železniční trať. Lidé upozorňovali na nebezpečí. Stále marně. „Tam se musí něco stát, aby dráha vynaložila více péče“, říkali smutně někteří lidé.
Až po střetu vlaku s autobusem konečně dráha zbudovala signalizační zařízení. Ale nejdříve „muselo“ několik lidí přijít o život, než někdo nahoře uvěřil v nebezpečnost přejezdu. 

Ježíš „musel“ být popraven, abychom mu uvěřili, že není podvodník, alkoholik, děvkař, lhář, podvodník, posedlý, spolčený s ďáblem, kritik církve, bludař, heretik, provokatér, …

Ježíš „musel“ být popraven, aby velice slušný pan profesor Nikodém uvěřil, že Ježíš není podivín.

Ježíš „musel“ být popraven, aby mu uvěřili jeho nejbližší přátelé (svatý Petr a svatý Jan a ostatní svatí apoštolové a učedníci), že nepřehání, když tvrdí, že víra židů je povrchní a nebezpečná Mesiáši, lidem i Bohu, a že představení „církve“ (synagogy) jsou schopni zavraždit nevinného.

Ježíš „musel“ být popraven, aby apoštolové poznali, že jim nekřivdil, když jim řekl, že prásknou do bot, až bude vyslýchán.

Nikodém byl u toho, když se nejvyšší církevní soud rozhodl pro justiční vraždu.
Ježíšovi přátelé byli ochromeni rozsudkem Nejvyšší náboženské autority a náboženského úřadu nad Ježíšem. Ježíš byl prohlášen za největšího vyvrhele.
Apoštolové byli zaskočeni ve svých představách o Mesiáši. Jejich Mesiáš se nebrání. A Bůh nehne ani brvou!!
Jim samotným se dělalo špatně z vlastní zbabělosti.
Především se jim ovšem zhroutili jejich náboženské představy. Kleofáš a jeho kolega na útěku do Emauz říkali tomu „pocestnému“: „Hrůza, co se stalo. Ježíše, spravedlivého člověka, proroka, zlikvidovali naši představení. Co s námi bude? Hospodin se s námi přestane bavit, Zabili jsme mu jeho člověka. Náš národ stihne trest.
My, jsme se tedy spletli, mysleli jsme si, že Ježíš je Mesiáš. Všeho jsme nechali a stali jsme se jeho učedníky, no, ale ukázalo se, že Ježíš Mesiášem není.
Mesiáše přece nikdo nemůže spoutat, natož zabít, to jsme se učili už v náboženství.
Ach jo, kdy nám pošle Hospodin Mesiáše, když my klidně zabijeme nevinného člověka. To je konec, Mesiáše se už naše generace nedočká, jak by se na nás mohl Hospodin nenaštvat. To je hrůza, to je bída!
Ach, jo, my už ničemu nerozumíme.“ (Srov. Lk 24:13n)

A Ježíš se usmíval, konečně řekli: „My už ničemu nerozumíme“.
Předtím Petr i za ostatní, káral! Ježíše: „Ty tomu nerozumíš!“ 

Sláva! Konečně začali „emauzští“ Ježíšovi naslouchat. (Ale co to Ježíše stálo.)
Předtím mu skákali do řeči a vedli svou. Konečně je mohl Ježíš doučit to, co předtím tolikrát odmítali. 
Konečně mohl učedníkům „otevírat mysl“. (Srov. Lk 24:45)

Až pak, až po všem, Petr řekl: „Já, hlupák, jsem Ježíše káral za jeho slova, že Mesiáše popraví zbožní. Ježíš měl ve všem pravdu! Trefil se i s kokrháním kohouta před mým zapíráním …“

(Jak to, že ale nikdo z Ježíšových přátel nečekal u hrobu, jestli snad … náhodou … přeci jen … nevstane z mrtvých …?)

Ukřižováním vyšlo najevo, že Ježíš není podvodník, bludař, hříšník, že miluje Otce a lidi. …
„Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna …“ (srov. J 3:16). 

To vše jsem řekl ve zkratce. Je zapotřebí krok po kroku hledat smysl Ježíšových slov. A pečlivě znovu promyslet Ježíšovy výroky o ukřižování. 
Pak teprve porozumíme Pavlovým komentářům k ukřižování.

To vše potřebujeme promýšlet pro naši generaci, pro sebe, pro své děti a vnuky.
„Dobrý hospodář vynáší ze svého pokladu nové i staré.“ (Srov. Mt 13:52)
Katechismus nám nemůže stačit.
Jako ve „Sbírce početních příkladů“ jsou pro kontrolu správnosti našich výpočtů užitečné výsledky příkladů, tak je užitečný Katechismus. Ale jako nás výsledky příkladů nenaučí počítat, tak nás Katechismus nenaučí promýšlet poselství Boží lásky pro nás a naše děti a vnuky. To by byl Ježíš napsal katechismus.

	2008
Slavnost Ježíše Krista Krále       Ez 34:11–12. 15–17       1 Kor 20–26. 28       Mt 25:31–46       23. listopadu 2008

Dnešní slavnost není biblická, je ideologická, a tak má značná úskalí. Prohlášení: „Ježíš je otrok boží“ taková nebezpečí neskrývá.
Rozpoznat, že Ježíš je naprosto jiný král než lidští králové, vyžaduje velikou poctivost a pozornost.

Obraz dobrého pastýře (dobrého hospodáře a statečného chlapa) je v Biblí vícekrát používán. I pro srozumitelnost (do nedávné doby nemusel být vysvětlován).
Bůh se vícekrát ujal a zachránil neposlušné stádo Izrael.
I Ježíš je vynikajícím pastýřem. Jeho péče ukazuje jedinečnou cenu každého člověka. Ježíš slouží lidstvu, svému národu i každému jednotlivci. Nezachraňuje jen včelstvo, ale nabízí osobní pomoc a osobní přátelství také každé včele.
Co víc si můžeme přát?

Svátku Krista Krále mnoho nerozumíme, Naše parádní církevní slavnosti nám k porozumění spíše nepomáhají. Pomyšlení na korunovační průvod nebo vítězné tažení Triumfátora nás svádí z cesty. Už židé tudy sešli stranou. I apoštolové se viděli jako ministři ve vládě Mesiáše, nikdy je nenapadlo počítat s popravištěm. (To popraviště nebylo v záměru Boha.)

„Zasvěcovat se Božskému Srdci“ dá méně práce než porozumět jedinému z Ježíšových podobenství (natož přijmout jeho poučení).
Ježíš o žádné parády nestál. Nenechal si šít důstojné roucho k oslavě Boží. Mnoho a mnoho času strávil vyučováním, aby lidé porozuměli Otci. Na tom mu velice záleželo.
Přišel velice nenápadně. Nepoznán, aby okolo něj nenastala lokajská tlačenice. 

Ježíše sláva nikdy nezajímala. Kolikráte po jeho zázraku došlo k jásání davu a Ježíš se okamžitě stáhl, odešel někam pryč. To my si slávu Boží přestavujeme podle svého gusta.

Ježíš nám chce pomoci k pravým hodnotám. Ty jsou ale přeci jen pracnější než naše show. Přátelství je hodnotnějším vztahem než kamarádství. Někdo ani neví co přátelství je.
Dokud měl marnotratný syn prachy, měl okolo sebe dost kumpánů. Když dopadl hůř než prase, kamarádíčci zmizeli. Až v nouzi objevil nakonec přítele tam, kde by to byl původně nečekal – v tátovi.

Ježíš přichází pečovat o lidi a k té péči patří pravdivé pojmenování a oddělení pravdy od fráze, pravé a falešné zbožnosti. Chceme-li koupit kvalitní zboží a někdo nás upozorní, že nám prodávající nabízí a vychvaluje padělek, můžeme mluvit o štěstí.

Biblické vyučování často odpovídá na nějakou otázku. 
Na otázku: „Co je v životě člověka podstatné, aby mohl vejít do nebeského království“, odpovídá Ježíš odpovídá podobenstvím. „Jako pastýři večer rozdělují své stádo, ovce nechávají venku a kozy na noc zavírají (do nějakého přístřešku) , tak bude jednou potvrzeno, kam se kdo svým jednáním k druhým zařadil už tady na zemi.

Obě dvě skupiny jsou před tváří Syna člověka překvapeny: „Pane, to je asi omyl, já jsem žil deset tisíc před tvým letopočtem …“
„Nepletu se člověče (třeba: starej pračlověku Janečku z Čapkových apokryfů), my dva přece máme něco společného, byl jsi solidární s člověkem v nouzi, máš milosrdné srdce“.
„Gratuluji každému, kdo má milosrdné srdce.“ („Blaze milosrdným, neboť oni dojdou milosrdenství“. Mt 5:7)

Ti, kteří vylučují druhé ze spásy, mají zvláštní, nesnášenlivý postoj, „kamenné srdce“, říká Bible. 
„Co my dva máme společného“, říká jim Ježíš? 

Jsme nadšeni z velkorysosti a přejícnosti Boha. U nebeské brány se nebude vyžadovat potvrzení o křtu. Bůh nebude nikoho soudit, jen ocení ty solidární s potřebnými. Každý se už svým životem zařazuje buď na stranu služby životu nebo na tu stranu druhou …
Co by mohl v nebi pohledávat ten, který myslí jen na sebe nebo jen na vlastní spásu?
Bůh nám „otročí“, (nezištně, zadarmo) slouží a my jsme pozvání k programu být k jeho obrazu …
Jsme hrdí na Ježíšovo podobenství o posledním soudu. Každý je zván, Bůh nemá žádné nevlastní děti.

„Kdybych byl věděl, že v letadle je můj oblíbený spisovatel Antony de Exupéry… na něj bych nestřílel“ prohlásil německý letec, který Exupéryho sestřelil.
Pan farář přišel ke včelaři ve farnosti pro med. V krajní čtyřlitrové láhvi plavala u hladiny mrtvá myš. „Pane faráři, nebojte se, vám prodám jiný med, tuhle sklenici prodám lampasákovi co sem chodí“.
„Co jste učinili (nebo neučinili) nejposlednějšímu člověku, mně jste učinili (neučinili) “ – a je to tady provždy vyřčeno!

Nemusí jít doslova jen o jídlo, stejně jako při slovech: Chléb náš vezdejší, dej nám dnes“.
Máma přesvědčuje osmiletou ratolest: „Kdyby se tě pan průvodčí ve vlaku ptal, kolik ti je, řekni, že ti ještě není šest“.
Zbožná rodina se (za totality) vracela z ciziny a tenkráte na hranici stávala veliká fronta aut. Paní doktorová začala „omdlévat“. Pan manžel předjel frontu a celníky poprosil, aby jej rychle odbavili, že svou ženu veze do nemocnice. Když pak těmto rodičům jejich děti lhaly, ve spravedlivém hněvu je společně bili.

 „Navštívili jste mě ve vězení.“ Nejde jen o nespravedlivě pronásledované. Ale obecně o kriminálníky. (Někteří z nás si tak moc nepřipouštíme, že jsme hříšníci zasluhující boží kriminál.)
Pozo,r nejde o naivní jednání s lidmi, kteří se provinili.
Ježíš se kriminálníkům věnoval. Někteří přijali jeho nabídku i jeho pravidla jak se dostat z bahna ven. Např. jednomu mohl říci: „Ještě dnes budeš se mnou v ráji“. Jeho kumpánovi to říci ale nemohl.)
O některých lidech prohlásil: „Nevejde!“ Např.: zbožný mladík, družičky ze svatebního průvodu, kterým se nedostává olej, zaměstnanci, který zakopal hřivnu (i když ji nezpronevěřil, neukradl).

Mít milosrdné srdce je nezbytná a základní podmínka pro vstup do nebeského království.
Ale od těch, kteří poznávají Boží lásku a od učedníků Ježíš očekává více.
Evangelia o tom mnohokráte mluví. 
Přítel dostává více. Může být obdarován více než ten, kdo se s Ježíšem nesetkal. Ví a zakouší o čem se člověku ani nesnilo. 

Ježíšova věta: „Co jste dobrého učinili jednomu s těchto mých nejposlednějších bratří“, má ještě další význam než jen slitování se nad potřebným. Mluví se o tom u Mt 12:40–42 (nevím, jestli jsme si to tady už někdy říkali. V každém případě se o tom alespoň zmiňuji, abychom věděli, že tu je ještě další význam a další bohatství).

Být solidární s potřebnými, mít milé srdce, být milosrdný, je nezbytný životní postoj pro nebe. Ale pro Ježíšovy učedníky to není jediný program. Ježíš nás posílá zvěstovat lidem pozvání k porozumění Bohu a k přátelství s Bohem.

Pochopení, jakým králem je Ježíš, se pozná podle toho, zda bereme Ježíše vážně. Jakou pozornost věnujeme jeho slovu, jeho názorům, nakolik si s ním rozumíme a nakolik přijmeme jeho moudrost a jeho způsob života.
Zatím jsme Ježíše neviděli tváří v tvář, ale už teď o něm máme dost přesných informaci. Kdo chce, může Krista Krále už teď správně vidět.